ДЖО АБЪРКРОМБИ

ЧЕРВЕНА СТРАНА

На Теди и Клинт Ийстуд

Но понеже на Клинт сигурно ще му е все тая, предимно на Теди

част шеста от поредиацата "Първия закон"

ЧАСТ I

НЕПРИЯТНОСТИ

Ти, който съдиш за човека като за нож по дръжката, как да ти обясня кое е добро острие?

Джедадая М. Грант

Страхливец

- Злато. - Уист изрече думата, сякаш беше неразгадаема загадка. -Направо побърква хората.

Шай кимна:

- Онези, които бездруго не са побъркани.

Двамата стояха пред странноприемницата на Стъпфер „Мръвки“. Името вероятно би подхождало повече на публичен дом, но всъщност принадлежеше на най-лошото място за хранене в петдесет мили околовръст - независимо от доста свирепата конкуренция. Шай седеше върху чувалите, натрупани във фургона, а Уист се беше облегнал на оградата, откъдето сякаш никога не помръдваше, все едно беше прикован за нея от здрава треска, забила се в задника му. Гледаха тълпата.

- Дойдох насам, за да се отърва от хората - каза Уист.

- А виж какво стана - кимна Шай.

Миналото лято човек можеше да прекара цял ден в града, без да зърне две непознати лица накуп. Някои дни можеше да не зърне кои да е две лица. Но няколко месеца могат да променят много. Няколко месеца и намерено злато. Сега Скуеърдийл се пръскаше по оръфаните си шевове от предприемчиви заселници, понесли се в нескончаем поток по посока запад и бленувано богатство. Едни напираха с колкото скорост им позволяваше тълпата, други се спираха да дадат своя принос в търговията и какофонията, обхванали улицата, огласена от тропота на колелата на фургоните, пръхтенето и цвиленето на мулета и коне, квиченето и мученето на всякакъв добитък. Мъже, жени и деца от всички раси и прослойки на обществото на свой ред квичаха и мучаха на безброй езици. Вероятно биха представлявали доста колоритен спектакъл за окото, ако не беше прахолякът, който удавяше всякакъв колорит и придаваше на всичко наоколо различна тоналност на сивото и кафявото.

Уист изсърба мощна глътка от бутилката:

- Голямо разнообразие, а?

- И до един са се наточили да получат от нищо нещо - кимна отново Шай.

Гледаше ги, обезумели от надежда. Или алчност, зависи от това докъде стига вярата на човек в човечността, а тази на Шай не пращеше от сила. До един опиянени от перспективата да открият прекия път, да нагазят в някой студен поток, там, насред нищото, и да започнат да гребат с пълни шепи нов живот. А еднообразието и сивотата на предишния да оставят захвърлени на брега като стара изсъхнала кожа на влечуго.

- Не се ли изкушаваш и ти да тръгнеш? - попита Уист.

Шай притисна език в предните си зъби и изцърка плюнка през процепа помежду им.

- Не и аз - отвърна.

Ако някак успееха да прекосят Далечна страна живи и здрави, най-вероятно ги чакаше цяла зима клечане в леденостудена вода и вадене на нищо повече от тиня. Но дори и съдбата да се усмихнеше на нечия лопата, какво толкова? Да не би богатите да нямат и те проблеми?

Навремето Шай също си мислеше, че можеш да изкараш от нищо нещо. Отърси се от старата кожа и тръгна с усмивка на уста. Оказа се обаче, че понякога прекият път не води точно докъдето си очаквал, на всичкото отгоре върви през кървави земи.

- Само слухът за злато стига да ги побърка. - Уист отпи нова глътка и буцата на кльощавия му врат подскочи. Загледа се в двама новоизлюпени предприемачи, които се боричкаха за последната кирка на една сергия, докато собственикът й правеше напразни опити да ги укроти. - Представи си само на какво ще са способни копелетата, ако някак успеят да сложат ръка на буца самородно злато.

На Шай не й трябваше да си представя. Беше го виждала с очите си и не смяташе тези си спомени за едни от най-приятните.

- Малко им трябва на мъжете, за да започнат да се държат като животни.

- На жените също - отвърна Уист.

Шай го изгледа сърдито:

- Защо гледаш мен?

- Ти си първата, която ми идва на ум.

- Не мисля, че ми допада много да съм толкова близо до физиономията ти.

Уист се разсмя и оголи два реда четвъртити като надгробни камъни зъби. Подаде й бутилката.

- Защо не си вземеш мъж, Шай?

- Май не си падам много по мъжете.

- Не си падаш много по никого, мисля аз.

- Тяхна вина, те първи започнаха.

- Какво, всички хора до един ли?

- Достатъчно много.

Шай избърса добре гърлото на бутилката и отпи мъничко. Постара се да е само сръбване. Знаеше колко й се удаваше да направи от сръбване-то глътка, от глътката - бутилка, и от бутилката - разходка с единия крак в потока, цялата вмирисана на пикня. Сега на нея разчитаха хора, достатъчно други бе разочаровала навремето, повече не.

Боричкащите се най-после бяха разтървани и сега съскаха обиди един на друг в лицето, всеки на своя език, достатъчно неразбираем за другия, за да долови подробностите, но достатъчно ясен, че да схване общия смисъл. От кирката нямаше следа, най-вероятно беше задигната в бъркотията от някой по-хитър покорител на дивата пустош.

- Златото - промърмори замислен Уист - направо побърква човека. Обаче реши ли земята да се отвори, за да ми даде от благата си, не бих отказал някое парче.

Шай се замисли за фермата, за всичката работа за вършене и за времето, което все не й достигаше, за да я свърши, и потърка с напукани палци нащърбените нокти на пръстите си. За момент, само за миг, мисълта за един поход през хълмовете не й се стори чак толкова лоша идея. Ами ако наистина имаше злато? Пръснато в изобилие по дъното на някой поток, очакващо с нетърпение целувката на тръпнещите й пръсти? Шай Са-ут, най-голямата късметлийка в Близка страна...

- Не - тя пропъди мисълта като нахална муха. Големите надежди бяха лукс, който не можеше да си позволи. - Земята не дава нищо даром. Точно като всички нас, скъперниците. От опит го знам.

- Имаш много, а?

-Ъ?

- Опит.

Тя му намигна, докато му подаваше бутилката:

- И представа си нямаш, старче. - Със сигурност много повече от повечето авантюристи, помисли си Шай. Поклати глава при вида на поредната група, прииждаща по улицата - големци от Съюза, ако можеше да се съди по вида им, облечени по-скоро като за пикник, отколкото като за поход през няколкостотин мили дива пустош. Хора, неоценяващи добрия живот, който бяха оставили зад себе си, изведнъж решили, че имат някакъв шанс да заграбят нещо повече. Замисли се колко ли скоро ще ги види отново да куцат обратно по същия този път, пребити и разорени. Ако въобще стигнеха живи дотук.

- Къде е Гъли? - попита Уист.

- Остана във фермата да гледа сестра ми и брат ми.

- Отдавна не съм го виждал.

- Отдавна не е идвал насам. Боли го, като язди, така казва.

- Остарява. Всички остаряваме. Като го видиш, кажи му, че ми липсва.

- Ако беше тук, щеше да пресуши бутилката ти на един дъх, а ти щеше да го проклинаш.

- Така си е - въздъхна Уист. - Така е с нещата, които му липсват на човек.

Лам се зададе от другата страна на улицата и се запровира през върволицата от хора. При все това, че вървеше прегърбен, увесил рамене повече от обикновено, чорлавата му посивяла коса стърчеше над главите на всички.

- Колко получи? - попита Шай и скочи от фургона.

Лам замижа, досещаше се какво го чака.

- Двайсет и седем? - Боботещият му глас се извиси, сякаш не отговаряше, а питаше: „Колко зле оплесках нещата този път?“.

Шай поклати глава, а издутата й буза от притиснатия в нея език му даде да разбере, че се беше справил горе-долу много зле.

- Ама и ти си един страхливец, Лам. - Тя плесна един от чувалите и от него се вдигна облак прах. - Не съм драпала два дни дотук, за да раздавам зърното безплатно.

Той примижа отново и дълбоките бръчки и старите белези над посивялата му брада се очертаха още повече:

- Не ме бива в пазаренето, Шай, знаеш.

- Я ми припомни тогава в какво те бива. - Шай заобиколи няколкото облещени блеещи кози и се отправи с бърза крачка към Борсата на Клей. - Освен в мъкненето на чували? - подхвърли през рамо тя и се запровира напред през върволицата от хора.

- Е, все е нещо, нали?

Магазинът беше по-оживен и от улицата и миришеше на прясно нарязано дърво, подправки и натъпкани едно до друго отрудени човешки тела. Шай се промуши между един чиновник и един от черен по-черен южняк, който се опитваше всячески да се разбере с него на език, който тя не беше и чувала преди. Шмугна се покрай висящо от гредите на тавана корито за пране, разлюляно от нечий невнимателен лакът, после покрай един начумерен дух с оплетена на масури червена коса и пръчки, втък-нати в тях, все още с листата. Целият този народ, втурнал се на запад, означаваше едно - възможност да се изкарат пари, и проклет да е онзи търговец, който се изпречеше между Шай и нейния дял от печалбата.

- Клей? - изрева тя с цяло гърло. Така де, от шепот не печелеше нищо. - Клей!

Търговецът, сварен насред тегленето на брашно във високите колко-то човешки ръст везни, вдигна глава и я изгледа изпод вежди.

- Шай Саут в Скуеърдийл. Ще да ми е на късмет.

- Напълно си прав. Цял тумба баламурници са се изсипали в магазина ти и чакат да им одереш кожите! - тя повиши глас и това накара няколко глави да се извърнат, а едрите длани на търговеца да се свият в юмруци на хълбоците му.

- Ничии кожи не се дерат тук - отвърна той.

- Не и ако лично не си държа сделките под око.

- С баща ти се спазарихме за двайсет и седем, Шай.

- Знаеш, че не ми е баща. Също така знаеш, че не си се спазарил за нищо, докато не се спазариш с мен.

Клей повдигна едната си вежда и изгледа въпросително Лам, който моментално сведе поглед и се извърна настрани в безуспешен опит да потъне в земята. При все масивното си телосложение, само някой да го погледнеше накриво, севернякът винаги извръщаше очи. Вярно, беше добродушен човек, работлив и приличен, заместител на баща за Роу и Пит, дори за Шай, доколкото тя му позволяваше това, но мътните го взели, такъв страхливец.

Тя се срамуваше от него, срамуваше се от негово име даже и това я вбесяваше. Стрелна показалец пред лицето на Клей, все едно беше кинжал и нямаше никакви скрупули да го използва по предназначение:

- Скуеърдийл, странно име за град, в който те мамят при всяка сделка! Миналата година ми плати двайсет и осем, а нямаше и четвърт от купувачите, които имаш тази година. Ще приема трийсет и осем^1.

- Какво? - Гласът на Клей се извиси повече отколкото беше очаквала. - Златно зърно си докарала, така ли?

- Точно така. Първокачествено. Вършано от ей тези две, покрити с мазоли ръце.

- И от моите също - смотолеви Лам.

- Шшт - сряза го Шай. - Не мърдам оттук, докато не получа трийсет и осем.

- О, хич не си ми притрябвала! - кресна Клей и лицето му се изкриви в гневна гримаса. - Слушай какво, обичах майка ти, за това ще ти предложа двайсет и девет.

- Никога не си обичал нищо друго освен кесията си. Трийсет и осем или заставам пред магазина ти и започвам да продавам на една идея под твоята цена.

Той знаеше, че тя ще го направи, дори това да й костваше доста. Никога не отправяй заплаха, която не си поне наполовина готов да изпълниш, това знаеше Шай.

- Трийсет и една - изръмжа през зъби търговецът.

- Трийсет и пет.

- Не виждаш ли, че задържаш всички тези добри хорица, алчна куч-ко?

„Или по-скоро им отварям очите за печалбите, които получаваш, и не след дълго някой ще ме последва“, помисли си Шай.

- За мен са най-обикновена паплач и ще ги задържам колкото си искам, ако трябва, докато Ювенс не се върне от земята на мъртвите или до-като не получа трийсет и пет.

- Трийсет и две.

- Трийсет и пет.

- Трийсет и три и на излизане можеш да му драснеш клечката на магазина, няма да ми трябва повече!

- Не ме изкушавай, дебелако. Трийсет и три и ще добавиш две нови лопати и малко храна за воловете ми. Ядат почти колкото теб. - Тя плю в шепата си и протегна ръка.

Клей се навъси, завъртя език из устата си, но накрая също плю в шепа и стисна ръката й:

- Същата си като майка си.

- Не можех да я понасям. - Шай се запровира към вратата и остави Клей да си излее гнева върху следващия клиент. - Не е толкова трудно, а? - подхвърли през рамо на Лам.

Възрастният северняк зачопли с пръст нещо по ухото си:

- Аз щях да се съглася и на двайсет и седем.

- Защото си проклет страхливец. Имаш ли нещо за вършене, по-добре приключвай бързо, вместо да живееш в страх от него. Ти самият не повтаряш ли все това?

- Времето ми показа недостатъците на този ми съвет - промърмори Лам, но Шай не му обърна внимание, беше прекалено заета с мисли за това как добре се беше справила.

Трийсет и три беше добра цена. Сметна наум цялата сума. С трийсет и три, след като оправеха прокапалия покрив на хамбара и след като купеха двойка свине за разплод, щяха да останат пари за книги за Роу. Можеше дори да останат пари за още семена, можеше също да опитат да посъживят зелевите лехи. Мислите за това, което можеше да построи, да оправи, я накараха да се усмихне.

„Не ти трябват големи мечти - казваше й някога майка й в редките моменти, когато беше в добро настроение - и малките вършат работа.“

- Давай да пренасяме чувалите - каза тя.

На Лам годините му личаха, беше станал муден като стар вол, но силата му не си беше отишла. Нямаше тежест, която да огъне северняка. От фургона Шай трябваше само да повдига леко един по един чувалите и да ги намества на рамото му, докато той стоеше на земята, без да се оплаква от тежестта им, не повече от самия фургон. После тръгваше през улицата с бавна крачка с четири чувала на раменете до двора на Клей, къде-то ги редеше на земята с такава лекота, все едно бяха пълни с перушина. Вярно, Шай тежеше наполовината на него, но работата й беше по-лека, а и двайсет и петте години в нейна полза не бяха за пренебрегване, но не след дълго от нея вече течеше вода като от прясно изкопан кладенец. Елекът залепна за гърба й, а косата - по лицето й. Ръцете й се зачервиха, прежулени от конопа и белия прах на чувалите. Стиснала зъби, ругаеше под носа си.

Лам я изгледа отдолу с два чувала на едното рамо и трети на другото, без дори да се е задъхал. Ситните бръчици около очите му заиграха лукаво:

- Малко почивка, Шай?

- Да, от заяждането ти - изгледа го накриво тя.

- Ако кажеш, ще разместя чувалите във фургона, ще ти направя малко местенце да си полегнеш, може и одеяло да намеря. И ще ти попея, докато заспиш, както едно време, като беше малка.

- Още не съм престаряла.

- Понякога си мисля за онова малко момиченце, което ми се усмихваше мило, докато го приспивах. - Той зарея поглед настрани и поклати глава. - Къде сбъркахме с майка ти?

- Тя умря, а ти си безполезен. - Шай вдигна поредния чувал и го стовари на рамото му колкото можа по-отвисоко.

Лам се усмихна, докато слагаше длан върху чувала.

- Може би си права. - Когато се обърна, почти се сблъска с друг се-верняк. Онзи беше едър колкото Лам, но доста по-свиреп на вид. Той изръмжа някаква ругатня, но спря на средата на думата. Както обикновено само мисълта за неприятности беше достатъчна на Лам да наведе глава и сега той вече се отдалечаваше по улицата с чувалите на рамо. Севернякът изгледа начумерено Шай.

- Какво? - каза тя и го изгледа също толкова навъсено.

Онзи проследи с поглед Лам, почеса се по брадата и си продължи по пътя.

Когато Шай стовари последния чувал под одобрителния поглед на Клей, сенките се бяха издължили и облаците на запад започваха да розовеят. Търговецът протегна ръка с провесена от дебелия му показалец кожена кесия. Тя разкърши гръб, избърса чело в опакото на ръкавицата си, разхлаби връвта на кесията и надникна вътре.

- Всичко ли е тук? - попита.

- Няма да те измамя.

- Можеш да се обзаложиш, че няма. - Шай започна да брои монетите. „Винаги ще познаеш крадеца - казваше някога майка й - по това колко е внимателен със собствените си пари.“

- Ми да взема тогава аз да отворя всеки чувал, а? Да съм сигурен, че е зърно, а не лайна.

- Хм, и ако се окажат лайна, да не би това да те спре да ги продадеш?

Търговецът въздъхна дълбоко:

- Твоята да е.

-Ще е.

- Винаги успява - додаде Лам.

Шай продължи да брои и да прехвърля на ум сметките.

- Чух, че Глама Златния спечелил още един бой в ямата в Грейър -каза Клей. - Казват, че бил най-коравото копеле в Близка страна, а не е като да няма корави копелета наоколо. Че само глупак би заложил срещу него, без значение каква е печалбата. А също, че само глупак би излязъл срещу него в ямата.

- Така е, така е - отвърна Лам, както винаги без мнение, като ставаше дума за бой и насилие.

- Чух от един, който го е гледал, че така пребил Стоклинг Мечката, че направо му изкарал червата през задника.

- И това минава за забавление? - попита Шай.

- Бой до насиране, какво повече искаш?

- Ми не е кой знае какво.

- Аз за по-лоши забавления съм чувал - сви рамене Клей. - Разбрахте ли за битката при Ростод?

- Чух нещо - измърмори Шай, докато се опитваше да се съсредоточи в броенето.

- Бунтовниците пак били победени, чух аз. Този път доста зле. Всички бягат. Онези, които Инквизицията не докопала на място.

- Горките нещастници - каза Лам.

Шай спря за момент, после продължи да брои. Светът беше пълен с окаяни нещастници, но тя не се замисляше за всички, заслужаващи съжаление. На нея й стигаха грижите за брат й и сестра й, за Лам и Гъли, за фермата, нямаше време да оплаква всеки, докарал си беля на главата.

- Може да решат да дадат последен отпор при Мулкова, ама не мисля, че ще устоят дълго. - Оградата изскърца под гърба на Клей, когато той се облегна на нея, скръсти ръце и пъхна длани под мишниците си с щръкнали нагоре палци. - Войната свърши, ако въобще може да се нарече война, и доста хора останаха без дом. Едни прокудени от земята си, други изгорени с нея или останали без пукната пара. Пътищата са отворени, корабите пак пристигат. И все повече народ е тръгнал да си търси щастието на запад. - Той кимна към върволицата по прашната улица, която продължаваше да се стича въпреки наближаващия залез. - Това тук е само ручей. Потопът тепърва предстои.

- Е - подсмръкна Лам. - Скоро ще разберат, че планината не е направена от злато, и потопът ще потече обратно насам.

- Някои ще се върнат, да. Други ще пуснат корени някъде там. След това Съюзът ще дойде насам. Колкото и земя да имат, все искат още, а със слуховете за злато на запад бързо ще надушат парите. Онова зло дърто копеле Сармис дрънчи с меч покрай границата с Империята, но това е типично за него, неговият меч все си дрънчи. Няма да спре потопа, мисля аз. - Клей пристъпи към Шай и зашепна заговорнически. - Чувам, че в Хормринг вече имало пратеници на Съюза, говорели за анексиране.

- Изкупуват земя от хората, така ли?

- Абе, протягат едната ръка с парите, ама в другата държат острие. Те винаги така правят. Не е зле да се замислим ние какво ще правим, ако дойдат в Скуеърдийл. Трябва да се държим един за друг, тези от нас, дето са тук отдавна.

- Не се интересувам от политика. - Шай по принцип не се интересуваше от каквото и да е, ако може да й докара неприятности.

- Повечето от нас също - каза Клей, - но понякога политиката се интересува от нас без значение харесва ли ни, или не. Съюзът идва и води със себе си закони.

- Законите не ме притесняват много - излъга Шай.

- Така да е. Но след тях, като каруцата след магарето, идват данъците.

- Не бих казала, че съм им голяма привърженичка.

- Нали, чист обир, само че по-така. Аз лично предпочитам да ме обере разбойник с маска на лицето и нож в ръка вместо някакъв безсърдечен писар с хартия и писалка.

- Абе, не знам аз. - Никой от онези, които Шай беше обирала, не изглеждаше очарован от преживяването. Тя изсипа обратно монетите в кесията и стегна връвта.

- Как е бройката? - попита Клей. - Нещо да липсва?

- Този път не. Но аз ще си броя всеки път.

- Друго не съм и очаквал - усмихна се търговецът.

Шай купи няколко неща, които щяха да са от полза - сол, оцет, малко захар, че така и така, беше в града, парче сушено телешко и половин торба пирони. Последното предизвика очакваната шега от страна на Клей, че тя самата е една торба кокали и пирони, което предизвика също така очакваната шега от нейна страна, че пироните й трябват, за да закове топките му за единия крак, а това от своя страна - до очаквания коментар от Лам, че топките на Клей са толкова малки, че не можеш да ги заковеш с пирон. Обичайната размяна на остроумия.

Почти се изкуши да купи нова риза за Пит, добра цена или не, все не можеше да си го позволят, но за късмет, Лам я спря и вместо това тя купи конци и игли, за да ушие нова риза за Пит от една от старите на Лам. Всъщност какъвто беше кльощав, от една риза на Лам можеше да му ушие пет. Иглите бяха някакъв нов вид, обясни Клей, правени от машина в Адуа - по хиляда наведнъж. Шай се усмихна при мисълта как Гъли щеше да клати побелялата си глава, повтаряйки „Машина за игли, какво още ще измислят там“, а Роу ще ги премята из пръсти, чудейки се как ли точно ги прави машината.

Спря пред рафтовете с алкохол и облиза устни при вида на проблясващия в сумрака кехлибар, но се насили и отмина - по-трудно пазарене от това с Клей. С това пазаруването приключи.

- Повече да не ти е стъпил кракът в този магазин, ненормална кучко!

- подхвърли след нея търговецът, докато Шай сядаше на капрата до Лам.

- Направо ме разори днес!

- Значи, до следващото лято?

Той махна с ръка през рамо, докато се обръщаше към поредния клиент:

- Да, да, дотогава.

Шай се пресегна да освободи спирачката и ръката й почти докосна брадата на северняка, в когото Лам се блъсна на улицата преди малко.

Онзи стоеше току до фургона и челото му беше надиплено от бръчки, сякаш всячески се опитваше да си спомни нещо. Беше пъхнал палци в колана, на който висеше мечът му, чиято масивна дръжка се поклащаше на удобно близко разстояние от едната му ръка. Беше доста свиреп на вид, с дълбок белег през едното око, който чезнеше в сплъстената му брада. С безразличен вид на лицето Шай измъкна скришом ножа, обърна острието нагоре и го скри зад ръката си. По-добре със стомана в ръка и без неприятности, отколкото с неприятности и празни ръце.

Севернякът каза нещо на своя език. Лам се прегърби още повече на капрата и дори не извърна глава към него. Онзи пак заговори. Лам изръмжа нещо в отговор, плесна с юздите и подкара рязко фургона. Малко по-надолу по изровената на коловози улица Шай погледна крадешком през рамо. Севернякът стоеше насред прахоляка и гледаше намръщено след тях.

- Какво искаше този?

- Нищо.

Тя прибра острието в ножницата, вдигна единия си крак на преградата на фургона и се изтегна назад. Смъкна периферията на шапката над очите си, за да не й блести залязващото слънце.

- Светът е пълен с чудаци. Тръгнеш ли да се чудиш кой какво мисли и иска, цял живот няма да ти стигне.

Лам се прегърби още повече, сякаш се опитваше да скрие главата си между раменете.

- Ама и ти си един страхливец - изсумтя Шай.

Той я изгледа косо, после отмести очи.

- Има и по-лоши неща, които човек може да бъде.

Двамата се смееха, когато фургонът прехвърли билото и пред тях се отвори тясната плитка долина. Лам тъкмо беше казал нещо смешно. Как-то обикновено настроението му се беше приповдигнало в момента, в който бяха излезли от града. Никак не го биваше в тълпите.

Дори настроението на Шай се оправи, когато тръгнаха по тесния път - просто два едва забележими отъпкани коловоза през високата трева. Младините й бяха съпътствани от черни, черни като безлунна нощ времена, в които не знаеше дали ще я убият някъде, или ще я хванат, ще я обесят и ще хвърлят тялото й на кучетата. Затова, когато нощем често се събуждаше плувнала в пот от ужас, се кълнеше, че занапред ще е благодарна за всеки следващ път, който съдбата реши да й отреди, да следва тези едва забележими коловози във високата трева. Не успяваше да постигне кой знае какви изблици на благодарност, но с едното обещание -колкото-толкова. И все пак винаги усещаше някаква лекота в гърдите, ко-гато фургонът поемаше по пътя към дома.

Фермата изникна пред очите им и смехът секна в гърлото на Шай. За миг настъпи пълна тишина, в която само вятърът прошумоляваше в тревата. Тя не можеше да си поеме дъх, не можеше да промълви и дума, нито да мисли. Кръвта се смрази в жилите й. В следващия миг беше скочила от фургона и тичаше.

- Шай! - изрева след нея Лам, но тя почти не го чу. Главата й кънтеше от запъхтяното й дишане, а земята и небето подскачаха бясно при всяка крачка. Прекоси обраслата в стърнища нива, която бяха ожънали само преди седмица. Прелетя над съборената дървена ограда и краката й шляпнаха в калта сред изпотъпканите кокоши пера.

Стигна до двора - това, което преди беше двор - и спря. От къщата бяха останали само овъглени греди, пръснат наоколо боклук и щръкнал накриво комин. Нямаше дим. Дъждът беше угасил огъня преди ден-два. Изтича покрай почернелите останки на хамбара, скимтейки при всяко издишване.

Гъли висеше обесен от голямото дърво. Бяха го изправили на надгробния камък на майка й, който после бяха съборили в тревата. Беше надупчен със стрели. Цяла дузина, че и повече.

Шай се почувства, сякаш я бяха ритнали в корема, преви се, обгърна раменете си с ръце и простена. Вятърът зашумоля в листата на голямото дърво, разклати леко трупа на Гъли и то й отвърна със същия жален стон. Горкият безобиден нещастник. Спомни си го да се провиква след нея, ко-гато тръгваха с фургона. Каза й да не се тревожи, че той щял да се грижи за децата, а тя му отговори през смях, че не се тревожи, защото децата ще се грижат за него. След това вече не виждаше нищо, беше стиснала до болка очи, а вятърът щипеше лицето й. Стисна още по-силно ръце и изведнъж й стана толкова студено, сякаш нищо не беше в състояние да я стопли.

Чу тежките стъпки на Лам да приближават, да забавят и после той стоеше до нея.

- Къде са децата?

Претършуваха къщата, след това и хамбара. Първоначално бавно, със сковани, несигурни ръце, после настоятелно и методично. Лам повдигаше и отместваше настрани овъглените греди, а тя преравяше пепелта отдолу, сигурна, че всеки момент ще напипа костите на Пит и Роу. Но не ги откри в къщата. Не бяха и в хамбара. Нито на двора отпред. Тръгнаха настрани отчаяни, опитвайки се да потушат страха, устремени, опитвайки се да потушат надеждата. Шай гледаше в тревата, ровеше с пръсти из пръснатите останки от дома й, но освен почернялото от огъня конче, което Лам беше издялал за Пит преди години и овъглените страници на една от книгите на Роу, от брат й и сестра й нямаше следа.

Децата бяха изчезнали.

Тя се изправи с лице срещу вятъра, загледана в нищото и запъхтяна, притиснала опакото на изранената си ръка към устата си. Колкото и да мислеше, друго не можа да измисли.

- Отвлечени са - изграчи Шай.

Лам кимна в съгласие. Посивялата му коса и брада бяха почернели на черти от саждите.

- Защо?

- Не знам.

Тя изтри почернелите си длани в предницата на ризата си и стисна юмруци.

- Тръгваме след тях.

-Да.

Тя клекна над изровените чимове трева около едно дърво. Избърса носа си и очите си. Надвесена над земята, проследи следата до друго място, където земята беше изровена. Намери стъпкана в калта бутилка и я захвърли настрани. Въобще не си бяха направили труда да прикрият следите си. Навсякъде имаше отпечатъци от конски копита, опасващи в кръг останките от къщата и хамбара.

- Били са двайсетина. Но с два пъти повече коне може би. Резервните коне са оставили тук.

- Резервни за децата, така ли?

- Да ги носят къде обаче?

Лам само поклати глава.

Шай продължи да търси, не спираше да говори каквото и да било, просто да запълни с приказки тишината. Нямаше търпение да се захване с нещо, само и само да не мисли.

- Както аз ги виждам нещата, дошли са от запад и са тръгнали на юг. Бързали са.

- Ще донеса лопатите. Трябва да погребем Гъли.

Веднага се захванаха с работата. Тя се покатери на дървото, познаваше го като дланта на ръката си, всяка извивка и всеки клон. Беше се катерила по него неведнъж, много отдавна, много преди Лам да се появи.

Майка й я гледаше, а Гъли пляскаше с ръце. Сега майка й беше погребана под него, а Гъли висеше на един от клоните му и Шай не можеше да се отърве от мисълта, че по някаква причина вината беше нейна. Човек не може да загърби минало като нейното просто ей така.

Сряза въжето, пречупи стрелите и приглади окървавената коса на Гъли, докато Лам копаеше до гроба на майка й. Шай затвори клепачите на ококорените му очи и докосна с длан бузата му - беше студена. Изглеждаше толкова дребен, толкова кльощав, прииска й се да го завие с палто, но нямаше такова подръка. Лам го вдигна от земята и го сложи в дупката, после двамата с Шай я запълниха с пръстта. Вдигнаха надгробния камък на майка й и отъпкаха изровените чимове около него. Вятърът вдигаше пепелта от земята - малки сиви и черни люспички над студената земя, - после я понасяше нанякъде.

- Трябва ли да кажем нещо над гроба му? - попита Шай.

- Аз нямам какво да кажа. - Лам скочи на капрата на фургона. Оставаше сигурно още час светлина преди залез-слънце.

- Няма да взимаме фургона - каза Шай. - Тичам по-бързо от проклетите волове.

- Но не и по-дълго и не с целия багаж. Нищо не печелим, като бързаме. Имат, колко, два, три дни преднина? И бързат. Двайсет мъже, казваш? Човек трябва да е реалист, Шай.

- Реалист? - прошепна Шай, невярваща на ушите си.

- Да кажем, че тръгнем след тях пеша и не умрем от глад, и не ни отнесе някоя буря, и да кажем, че ги настигнем. Тогава какво? Дори нямаме оръжие. Нищо нямаме освен ножа ти. Не. Просто ще ги следваме толкова бързо, колкото бързо ни носят Скейл и Калдер. - Той кимна към воловете, които пасяха малкото трева, останала пред тях. - Ще видим дали няма да успеем да откъснем един-двама от групата. Да разберем какво са намислили.

- Пределно ясно е какво са намислили! - каза Шай и посочи гроба на Гъли. - Какво, мислиш, ги чака Роу и Пит, докато ние просто ги следваме? - Тя изкрещя последните думи и викът й раздра тишината, вдигайки няколко врани от клоните на дървото.

Крайчето на устните на Лам потрепери, но той дори не я погледна.

- Просто ще ги следваме - повтори невъзмутимо той. - Може пък да се оправим с приказки. Може да ги откупим.

- Да ги откупим? Запалват фермата ти, убиват приятеля ти, отвличат децата ти, а ти искаш да им платиш за оказаната чест? Мамка му, какъв страхливец си!

Лам отново не я погледна.

- Понякога е нужен тъкмо страхливец. - Гласът му прозвуча дрезгаво, на пресекулки. - Колкото и кръв да пролееш, тя няма да върне нито фермата, нито Гъли. Няма връщане назад. Сега можем само да върнем малките. Както успеем. Да ги върнем живи и здрави. - Този път потрепването премина през цялата му белязана буза, от крайчеца на устните му чак до окото. - Пък после ще видим.

Шай хвърли последен поглед назад, докато потегляха към залязващото слънце. Домът й. Надеждите й. Колко много можеше да се промени само за ден. От тях не беше останало нищо повече освен няколко греди, щръкнали към розовеещото небе. Не ти трябват големи мечти. Имаше чувството, че никога досега не е била толкова нещастна въпреки всичките тежки и мрачни моменти от миналото й. Изведнъж не можеше да намери сили дори да вдигне глава.

- Защо им е било да горят всичко? - прошепна Шай.

- Някои хора просто обичат да палят.

Тя погледна настрани към кривата му намръщена физиономия под периферията на опърпаната шапка и се замисли колко странно бе това, че успяваше да запази такова спокойствие. Човек, на когото не му стиска да се пазари за цена, гледа с такава лекота на неща като смърт и отвличане на деца? Успява да е реалист, при все загубата на всичко, което са постигнали с толкова труд?

- Как така си толкова спокоен? - прошепна тя. - Сякаш... сякаш си очаквал да те застигнат подобни беди?

Той отново не я погледна.

- Бедите винаги те застигат.

Лекият път

- Преживял съм множество разочарования. - Никомо Коска, командир на Дружината на Милостивата ръка, се изтегна сковано назад и се подпря на лакът. - Предполагам, така е с всички велики мъже. Изоставят мечтите си, покосени от предателство, но намират нови, към които да вървят. - Той извърна поглед към Мулкова и смръщил вежди, се вторачи в стълбовете дим, които се издигаха към синьото небе над горящия град. - Аз съм изоставил не една мечта.

- Това сигурно изисква неимоверен кураж - каза Суорбрек и стъклата на очилата му проблеснаха за миг, когато вдигна поглед от бележките си.

- Естествено! Не помня вече колко пъти смъртта ми е била прибързано обявявана от един или друг преизпълнен с оптимизъм враг. Четире-сет години на изпитания, борба, предизвикателства и предателства. Живее ли човек достатъчно дълго... накрая всичко се превръща в руини пред очите му. - Коска се отърси от обзелата го меланхолия. - Но ако не друго, не съм страдал от скука! Колко приключения преживяхме, а, Тем-пъл?

Темпъл примижа като от болка при мисълта. За него последните пет години се състояха тук-там от страх, тягостно еднообразие, съпътствано от спорадична диария, провал след провала в битката с една или друга чума и бягане като от чума от истинската битка. Но на него не му плащаха да говори истината. Точно обратното.

- Героични - отвърна той.

- Темпъл е моят нотариус. Той изготвя договорите и следи да се спазват. Един от най-умните копелдаци, които някога съм срещал. Колко езика говориш, Темпъл?

- Като майчин не повече от шест.

- Най-важният човек в проклетата дружина! След мен, естествено. -Ветрецът подухна и разроши пухкавите снежнобели кичури около оцвъ-каното с кафеникави петънца голо теме на Коска. - О, нямам търпение да ти разкажа всичките си истории, Суорбрек! - Темпъл успя да скрие надигналото се в гърдите му отвращение. - Обсадата на Дагоска! Завършила с пълен провал. Битката за Афиери! Срам и позор. Кървавите години! Смяната на страните, по-честа от тази на ризите. Кампанията за Кадири!

Пиянско фиаско. В продължение на няколко години дори си гледах коза. Опърничаво добиче, но вярно до гроб, трябва да й се признае...

Суорбрек успя да изпълни един раболепен поклон - достоен за възхищение подвиг, предвид това, че седеше с кръстосани крака и облегнат на голяма каменна плоча.

- Нямам никакво съмнение, че читателите ми ще тръпнат от възхита, съпреживявайки подвизите ви.

- Достатъчно, че да запълнят дванайсет тома!

- Ще има предостатъчно.

- Между другото навремето бях върховен херцог на Висерин. - Кос-ка махна величествено с ръка да потуши благоговеенето на слушателите си, не че имаше такова. - Не се тревожете, няма нужда да ме наричате Ваше Превъзходителство, в Дружината на Милостивата ръка не държим на формалностите, нали така, Темпъл?

- Никакви формалности - въздъхна дълбоко Темпъл. Повечето от членовете й бяха лъжци, всичките до един - крадци, а мнозина - обикновени убийци. Нямаше нищо чудно в липсата на формалност.

- Сержант Дружелюбния е с мен по-отдавна и от Темпъл, от времето, когато свалихме от власт върховния херцог Орсо и качихме Монцаро Муркато на трона на Талинс.

Суорбрек вдигна очи от бележките си:

- Познавате върховната херцогиня?

- Интимно. Не бих преувеличил, като кажа, че бях неин най-близък приятел и ментор. В обсадата на Мюрис спасих живота й, а тя - моя! В даден момент трябва да ти разкажа историята за възкачването й на престола, славно начинание. Почти няма велика личност, за която или срещу която някога да не съм се бил. Сержант Дружелюбен?

Безвратият сержант вдигна глава и извърна безизразно като гладка каменна плоча лице.

- Как бяха за теб годините, прекарани в моята компания?

- Доброволно избран затвор. - Той се върна към търкалянето на заровете си - занимание, което можеше да запълни часове наред от деня му.

- Този е страшен шегаджия! - Коска размаха кокалест показалец към напълно сериозния сержант. За петте си години в Дружината Темпъл не беше чул и една шега от Дружелюбния. - Ще видиш, Суорбрек, в дружината цари атмосфера на шеги и закачки!

Да не споменаваме кипящите вражди, невероятния мързел, насилието, болестите, плячкосването, подмолността, пиянството и разврата, които биха накарали и дявола да се изчерви, каза си наум Темпъл.

- През тези пет години - добави на глас той - не съм спрял да се смея.

В началото намираше историите на Стареца за истински забавни, пленителни и интригуващи. Бяха почти магическа, рядко срещана възможност да наблюдава човек без всякакъв страх. Но сега от тях му се повдигаше. Дали той бе прозрял истината, или Коска я беше забравил, не можеше да каже. Най-вероятно по малко и от двете.

- Да, каква кариера само. Множество моменти на гордост. Множество триумфи. Но и поражения. Всеки велик мъж ги има. Съжаленията са цената, която плащаме в този занаят, повтаряше някога Сазайн. Често съм бил упрекван в непостоянство, но аз смятам, че винаги, на всеки кръстопът в живота си съм поемал в една и съща посока. Натам, накъдето на мен ми се иска. - Мислите на застаряващия наемник се отплеснаха отново към въображаемото му славно минало, а Темпъл се възползва от възможността и тихомълком се изниза покрай една съборена каменна колона. - Имах щастливо детство, но бурна младост, пълна с всякакви грозни злополуки. На седемнайсет напуснах родното си място и поех в търсене на щастието си, въоръжен само с остър ум, кураж и вярното си острие...

Темпъл заслиза по слънчевия склон, оставяйки зад гърба си сянката на древните руини, а разстоянието милостиво заглуши перченето на Стареца. Каквото и да казваше Коска, атмосферата в подножието на хълма не беше на шеги и закачки.

Темпъл познаваше мизерията и нещастието. Беше живял предостатъчно дълго с тях. Но по-окаяни и злощастни от последните пленници на дружината не беше виждал: цяла дузина от страховитите бунтовници от Старикланд - голи, окървавени и окаляни, приковани с вериги за побит в земята кол. По никакъв начин не можеше да си ги представи като опасност за най-великата страна в Кръга на света. Дори не приличаха на хора. Само татуировките по ръцете им говореха за някаква последна, безсмислена проява на неподчинение.

Майната му на Съюза. Майната му на краля, гласеше изписания с ярко открояващи се букви ред на ръката на един. Мнение, към което Тем-пъл напоследък питаеше все повече симпатии. Все по-често го глождеше мисълта, че се е озовал на грешната страна. За пореден път. Но в момента на избора не е лесно да видиш грешката си. А може би, както казваше някога Кадия, в момента, в който избереш една от страните, вече си избрал грешната. От друга страна, Темпъл беше забелязал, че останалите по средата обикновено отнасяха най-лошото. А на него му беше дошло до гуша все да отнася най-лошото.

Суфийн стоеше край пленниците с празна манерка в ръка.

- Какво правиш? - попита го Темпъл.

- Пилее водата - обади се Берми, който се беше изтегнал на слънце отстрани и се почесваше по русолявата брада.

- Напротив - отвърна Суфийн. - Опитвам се да дам на пленниците от Божията милост.

Един от тях имаше ужасна рана на корема, открита, непревързана. Примигваше учестено и мълвеше неразбираемо може би молитва. Веднъж помиришеш ли рана, почти няма спасение, знаеше Темпъл. Но и на останалите изгледите за спасение не бяха големи.

- Ако въобще има Бог, той е един мазен хитрец, на когото не можеш да имаш вяра за нищо - промърмори Темпъл. - Ще е по-милостиво от твоя страна да ги убиеш.

- И аз това казвам - обади се Берми.

- Но за това се иска смелост. - Суфийн вдигна ножницата на меча си и я подаде с дръжката напред. - Ти имаш ли смелост, Темпъл?

Темпъл изсумтя.

Суфийн свали ножницата.

- Аз също. Затова им давам вода, но дори и тя не е достатъчно. Какво става там горе на билото?

- Чакаме работодателите. А докато чакаме, Стареца подхранва суетата си.

- Голям апетит за изхранване - обади се отново Берми, който сега късаше маргаритки и ги хвърляше наоколо.

- С всеки следващ ден по-голям. Вече се доближава по размери до угризенията на Суфийн.

- Това не са угризения - каза Суфийн и изгледа намръщено пленниците. - Нарича се праведност. Не са ли те учили на това свещениците?

- Нищо не те отучва от праведност така добре като религиозното учение - промърмори Темпъл. Спомни си как Кадия проповядваше уроците си в празната бяла стая и как той му се присмиваше тогава. Благотворителност, милост, безкористност. Как съвестта е частицата от самия Него, която Бог поставя в човека. Късче божественост в плътта. На Тем-пъл му трябваха години, за да го извади като треска от пръста си. Погледът му срещна този на един от пленниците. Беше жена с провиснала пред лицето сплъстена коса. Тя протегна към него ръце, колкото й позволяваше веригата. За водата или за меча, той не можа да прецени. Сграбчи бъдещето си!, гласяха мастилените думи на едната й ръка. Откачи манерката си и замислено я претегли в ръка.

- Угризения? - попита Суфийн.

Може и да бе минало много време, откогато ги беше носил, но Тем-пъл не беше забравил усещането на оковите.

- От колко време си съгледвач, Суфийн?

- Осемнайсет години.

- Значи, знаеш, че съвестта е калпав водач.

- Със сигурност не познава терена наоколо - добави Берми.

Суфийн разпери ръце:

- Кой тогава ще ни показва пътя?

- Темпъл! - долетя отгоре дрезгавият вик на Коска.

- Ето го твоя водач, вика те - каза Суфийн. - Ще трябва да им дадеш водата си по-късно.

Темпъл му подхвърли манерката и тръгна нагоре по склона.

- Ти го направи. По-късно ще са в ръцете на Инквизицията.

- Все по лесния път, а, Темпъл? - провикна се след него Суфийн.

- Винаги - промърмори под носа си Темпъл. Не се срамуваше от това.

- Добре дошли, господа, добре дошли! - Коска свали с театрален жест натруфената си шапка при вида на славните им работодатели, приближаващи в стегната формация около един огромен, обкован със стомана фургон. Въпреки че Стареца за пореден път беше спрял, слава богу, да пие преди няколко месеца, поведението му все още беше като на леко пийнал. Имаше очевидна непохватност в движенията на кльощавите му ръце, клепачите му вечно бяха лениво притворени, а речта му беше безгрижно завалена. Още повече че той по принцип си беше непредсказуем и човек никога не знаеше какво ще каже или направи в следващия момент. Някога Темпъл намираше тази му непредсказуемост за вълнуваща, все едно да гледаш колелото на късмета да се върти, тръпнещ в очакване да разбереш какво ще ти се падне. Напоследък беше по-скоро като да клечиш свит на кълбо под буреносен облак, без да знаеш къде ще удари следващата мълния.

- Генерал Коска. - Началник Пайк, глава на Инквизицията на Негово Кралско Величество в Старикланд, човекът с най-много власт на петстотин мили околовръст, пръв слезе от коня. Лицето му беше изгорено до непознаваемост - очите му бяха вкопани насред розовата маска на огромния белег, а единият край на устните му беше повдигнат в нещо, което можеше да мине за усмивка, но по-скоро беше гаден номер, скроен от опустошителния огън. Една дузина едри практици, облечени от глава до пети в черно, с черни маски на лицата и въоръжени до зъби, се наредиха около него.

Коска, без всякакво притеснение от присъствието им, обходи с усмивка долината:

- Мулкова гори, както виждам.

- По-добре в пламъци, но в ръцете на Съюза, отколкото проспери-ращ в ръцете на бунтовниците - каза инквизитор Лорсен, докато слизаше от коня си. Беше слаб, изпит, с плам в погледа. Темпъл му завидя за последното. За вярата в правотата на сътвореното, без значение от злините, с които е постигнато.

- Именно, именно - каза Коска. - Мнение, зад което жителите на Мулкова безсъмнено застават единодушно! Познавате сержант Дружелюбния, а това е господарят Темпъл, нотариус на дружината.

Последен от коня слезе генерал Бринт. Подобно начинание беше от особена трудност за него, откакто в битката за Осранг беше изгубил по-голямата част от ръката си и цялото си чувство за хумор. Сега носеше левия ръкав на пурпурната си униформа сгънат и пришит към рамото.

- Значи сте готов за спорове по договора - заяви той, докато оправяше колана на сабята си, после изгледа Темпъл, все едно беше чумав.

- Второто нещо, от което се нуждае наемникът, е добро оръжие. -Коска плесна бащински с длан рамото на Темпъл. - Първото е добър юрист.

- А къде се нарежда пълната липса на морал и скрупули?

- На пето място - отвърна Темпъл. - Веднага след късата памет и остроумието.

Началник Пайк гледаше изпитателно Суорбрек, който не беше спрял да си води бележки.

- А какви услуги предлага този тук на дружината ви?

- Това е Спилион Суорбрек. Моят биограф.

-Просто скромен разказвач на истории! - Суорбрек се поклони енергично на началника. - Въпреки че смело мога да заявя, че моите истории са способни да разплачат зрял мъж.

- В хубавия смисъл на думата? - обади се Темпъл.

Разказвачът може би го чу, но отмина това без коментар. Беше пре-калено зает със самовъзхвали:

- Аз списвам истории за героизъм и приключения, вдъхновение за всеки поданик на Съюза! А днес благодарение на чудото, наречено печатарска преса, сътворено от Рималди, те достигат до все повече хора. Предполагам, запознат сте с моята „Предания за Харод Велики“ в пет тома? - Не последва отговор. - В която изковавам с думи чутовната величественост на сътворението на Съюза? - Отново тишина. - Или с поредицата ми в осем тома, озаглавена „Животът на Касамир, героя на Ан-гланд“? - Пълно мълчание. - В която повдигам булото на величието на отминалите времена, за да разкрия под него падението на настоящето?

- Не. - По подобното на размекнат восък лице на Пайк нямаше и следа от емоции.

- Ще ви ги изпратя, началник!

- Може да използвате откъси от тях за извличане на самопризнания от затворниците - промърмори под нос Темпъл.

- Не си правете труда.

-В никакъв случай, началник, за мен ще е удоволствие! Генерал Коска ми позволи да се присъединя към него в настоящата кампания, през което време той разказва, а аз записвам подробностите от славната му кариера на наемник. Възнамерявам да го направя главен герой в следващата ми и най-успешна творба.

Гласът на Суорбрек заглъхна насред пълното мълчание на билото на хълма.

- Освободете ме от присъствието на този човек - каза Пайк. - Начинът му на изразяване е обида за ухото.

Двама практици моментално подкараха Суорбрек пред себе си, който заотстъпва заднешком по-бързо, отколкото позволяваше склонът. Кос-ка не даваше вид на ни най-малко обезпокоен или смутен от случилото се.

- Генерал Бринт! - Той стисна сърдечно в шепи ръката на генерала. - Чух, че сте изразили тревога относно нашето участие в сражението...

- Липсата на участие е това, което ме тревожи - сряза го Бринт и отскубна ръката си.

Коска изпъчи устни и си придаде вид на сериозно засегнат от думите на генерала:

- Да не искате да кажете, че сме се провалили в опитите си да изпълним нашите условия по договора?

- Нещо повече, не се провалихте в демонстрацията на липса на чест, съвестност и професионализъм.

- Не си спомням да са споменати в договора - намеси се Темпъл.

- Заповедта ви беше да атакувате! Това, че не го направихте, коства живота на няколко от хората ми, един от тях мой личен приятел!

Коска махна лениво с ръка, сякаш приятелството беше нещо незначително и преходно, без място в сериозните разговори на възрастни мъже.

- Бяхме притиснати, генерал Бринт, в доста разгорещено сражение.

- Изразяващо се в безкръвна размяна на стрели!

-Говорите така, сякаш кръвопролитната размяна на стрели е за предпочитане. - Темпъл протегна ръка към Дружелюбния и сержантът извади от вътрешния си джоб договора. - Член осми, ако не се лъжа. -Той бързо намери точния параграф и поднесе документа на генерала. -Технически погледнато, всяка размяна на амуниции се смята за сражение. Следователно на всеки член на дружината е дължимо допълнително заплащане.

- Допълнително заплащане? - кръвта се отдръпна от лицето на генерала. - Въпреки че нямате дори един ранен?

- Имаме един случай на дизентерия - покашля се Коска.

- Това да не е някаква шега?

- Не и за човек, оставен на милостта на дизентерията, уверявам ви!

- Член деветнайсет... - хартията прошумоля под пръста на Темпъл, пробягващ по гъсто изписания документ. - „Всеки войник, негоден за служба в резултат от заболяване по време на изпълнение на настоящия договор, ще се смята за загуба за дружината.“ И съгласно този член ни дължите допълнително заплащане за покриване на загубите. А дори не споменавам останалото, като например взимането на пленници, доставянето им.

- Всичко се свежда до пари, така ли?

Коска вдигна така високо рамене, че позлатените еполети докоснаха ушите му:

- А до какво друго да се сведе? Ние сме наемници. По-добрите мотиви ги оставяме на по-добрите хора.

Бринт, почервенял от яд, изгледа Темпъл:

- Сигурно си много доволен от шикалкавенето си, гуркулски червей такъв.

- Нямахте проблем да поставите подписа си под тези условия, генерале. - Темпъл обърна хартията и му показа четливо изписания подпис. - Дали съм доволен, или не, не е от значение. Нито шикалкавенето ми. Освен това съм наполовина дагосканец, наполовина стириянец, след като ще обсъждаме произхода ми.

- Не ме интересува произходът ти, знам само, че си едно мургаво копеле, син на долна курва.

- Майка ми никога не се срамуваше от професията си - усмихна се Темпъл. - Защо тогава аз да го правя?

Генералът се вторачи в началник Пайк, който беше приседнал на един голям, покрит тук-там с лишеи къс зидария. Беше извадил от джоба си комат хляб и цъкаше тихо с език в опит да примами накацалите по руините птици.

- Да разбирам ли, че одобрявате подобен „законен“ бандитизъм, началник? Това „договорно“ малодушие, тази скандална...

- Генерал Бринт. - Гласът на Пайк беше тих, но нещо в него, подобно на скърцането на ръждясали панти, накара генерала да замълчи и възцари пълна тишина наоколо. - Оценявам усърдието, което демонстрирахте днес, както и това на хората ви. Но войната свърши. Ние победихме.

- Той хвърли няколко трохи в тревата и проследи с поглед една птичка, която се спусна и започна да кълве. - Не ни подхожда да се препираме за това кой какво е свършил. Подписахте договора. Ще го спазим. Не сме диваци.

- Ние не сме. - Бринт хвърли по един гневен поглед на Коска, Темпъл и Дружелюбния, но и тримата, всеки посвоему, не се впечатлиха. -Трябва ми малко чист въздух. Тук нещо вони! - С известни усилия той се покатери на седлото, обърна коня и препусна, последван от адютантите си.

- Аз не намирам нищо особено във въздуха - отбеляза ведро Темпъл с известно облекчение от края на конфронтацията.

- Моля да извините генерала - каза Пайк. - Той е прекалено отдаден на службата си.

- Винаги съм склонен да прощавам чуждите слабости - каза Коска.

- В края на краищата, аз самият имам не една и две.

Пайк дори не направи опит да го обори.

- Имам още работа за вас - каза вместо това. - Инквизитор Лорсен, бихте ли обяснили? - После той обърна гръб на присъстващите, сякаш срещата му с тях само отвличаше вниманието му от птиците, които беше дошъл да нахрани.

Лорсен пристъпи напред, очевидно наслаждаващ се на момента.

- Бунтът е към края си. Инквизицията е на път да изкорени всички предатели на короната. Някои от бунтовниците обаче успяха да избягат и сега са пръснати през проходите и отвъд тях, из нецивилизования Запад, където, без съмнение, ще продължат да сеят раздор и неподчинение.

- Копелета, страхливци! - Коска се плесна гневно по бедрото. - Толкова ли не можаха да останат и да бъдат избити до крак като мъже? Аз съм твърдо за това хората да сеят ечемик например, за да го превръщат в напитки, но раздор и неподчинение - каква наглост!

Лорсен присви подозрително очи, но продължи:

-По политически съображения армията на Негово Величество не може да продължи да ги преследва.

-Политически съображения... - намеси се Темпъл - като законни граници например?

- Именно - отвърна Лорсен.

- О, аз никога не съм ги приемал много на сериозно - каза Коска, загледан в пожълтелите си грапави нокти.

- Именно - включи се Пайк.

- Искаме Дружината на Милостивата ръка да мине планините и да наложи мир в Близка страна чак до река Сокуая. Гнилата плът на бунта трябва да бъде изрязана веднъж завинаги. - Лорсен отсече с длан въображаемата гнилоч пред себе си и повиши глас. - Трябва да прочистим тази клоака на покварата, която оставихме прекалено дълго да гнои на самата ни граница! Тази преливаща. помийна яма! Тази задръстена канавка, която непрестанно бълва смрад и хаос в Съюза!

Темпъл забеляза, че за човек, смятащ се за противник на лошите миризми, инквизитор Лорсен притежаваше истинска дарба по отношение на свързаните с лайна метафори.

- Е, никой не обича задръстените канавки - съгласи се Коска. - Освен онези, които живеят в тях, предполагам, и се изхранват с каквото намерят в тинята. Прочистването на задръстени канавки е наш специалитет, нали така, сержант Дружелюбен?

Едрият сержант вдигна поглед от заровете само колкото да свие рамене, после се върна към заниманието си.

- По принцип Темпъл е лингвистът на дружината, но ако позволите, този път ще опитам аз да преведа казаното. - Стареца засука напомаде-ния си мустак. - Искате от нас да погнем като чумата заселниците в Близка страна. Искате от нас всеки заловен бунтовник и укрилите го хора да послужат за урок на останалите. Искате да им покажем, че нямат друго бъдеще освен онова, дадено им по милостта и волята на Негово Кралско Величество. Да ги накараме сами да се хвърлят в приветстващата ги прегръдка на Съюза. Доближавам ли се до същината на идеята ви?

- Достатъчно близо сте - промърмори началник Пайк.

Темпъл установи, че се поти. Когато вдигна ръка да избърше челото си, тя трепереше. Но какво можеше да направи?

- Договорът ви вече е изготвен. - Лорсен извади свитъка с голям червен восъчен печат в единия му край.

Коска махна пренебрежително с ръка:

- Нотариусът ми ще го прегледа. Аз не ги разбирам много тия юридически дрънканици. Аз съм просто войник.

- Достойно за възхищение - отбеляза Пайк и повдигна едва-едва едната си оголяла вежда.

Темпъл прокара изцапания си с мастило показалец по красиво изписаните параграфи, зашари с очи от един на друг, после се хвана, че все повече поглежда нервно над пергамента, и си наложи да продължи да чете.

- Ще ви придружа по време на тази експедиция - каза Лорсен. -Имам списък със селища, за които подозираме, че укриват бунтовници. Или че са средища на бунтовнически дух.

- Нищо по-лошо от бунтовническия дух - усмихна се широко Коска.

- В частност Негово Високопреосвещенство архилекторът предлага награда от петдесет хиляди марки за залавянето на главния подбудител на въстанието жив, онзи, когото бунтовниците наричат Контъс. Същият е известен с други имена, например Симок. Духовете го наричат Черна трева. В клането при Ростод използва името...

- Без повече имена, имайте милост! - Коска разтри слепоочията си, сякаш внезапно го бе налегнало главоболие. - След битката за Афие-ри, където получих рана в главата, страдам от ужасяващо къса памет за имена. Този факт е постоянен източник на срам и унижение за мен, но сержант Дружелюбния помни всякакви подробности. Ако вашият човек Коншъс е.

- Контъс.

- Аз какво казах?

- Коншъс.

- Ето на! Ако той е в Близка страна, ще бъде ваш.

- Жив - сряза го Пайк. - Той трябва да отговаря за престъпленията си. Да послужи за урок. За назидание!

- И ще го направи по най-представителния и образователен начин, убеден съм в това!

Пайк подхвърли нова шепа трохи на нарасналото ято пред себе си.

- Средствата за постигането на целите оставяме на вас, генерале. Искаме само да оставите нещо в пепелищата, което да си заслужава анексиране.

- Стига да сте наясно, че една наемна дружина е по-скоро тояга, а не скалпел.

- Негово Високопреосвещенство е наясно с избора си на методи и техните недостатъци.

-Вдъхновяваща личност е архилекторът. Да ви кажа, с него сме близки приятели.

- Едно от условията му, ясно изложено в договора, както ще видите, е да не влизате в съприкосновения с Империята. Каквито и да са, никакви, ясен ли съм? - Стържещата нотка отново се прокрадна в гласа на Пайк. - Легат Сармис продължава да витае покрай границата като гневно привидение. Не очаквам да я премине, но без значение, той не е човек за подценяване, кръвожаден и способен на кръвопролития противник е. В момента Негово Високопреосвещенство не търси нови войни.

- Не се тревожете, аз самият избягвам войните, доколкото е възможно. - Коска плесна длан на дръжката на сабята си. - Оръжията са за под-рънкване, не за размахване, нали така?

- Също така имаме подарък за вас. - Началник Пайк кимна към огромния фургон - чудовище от дебели дъбови дъски, обковани с метал, -теглен от осем мускулести коня. Представляваше кръстоска между превозно средство и укрепен замък, с тесни амбразури на стените и назъбен като на защитна стена парапет на покрива, от който предполагаеми защитници можеха да стрелят във всички посоки при нужда от кръгова отбрана. Нямаше вид на много практичен подарък, но Коска не се славеше като най-практичния човек на света.

- За мен? - Той притисна длан към позлатения си нагръдник. - Ще бъде мой временен дом в дивата пустош!

-Не, в него е скрита... тайна - каза Лорсен. - Нещо, което Негово Високопреосвещенство много би искал да бъде изпробвано.

- Обичам изненадите! Стига да не включват въоръжени мъже зад гърба ми, естествено. Може да предадете на Негово Високопреосвещенство, че за мен ще бъде чест да изпълня волята му. - Коска се надигна с усилие и коленете му изпукаха силно. - Как е договорът?

Темпъл вдигна очи от предпоследната страница.

- Ъъъ. - Договорът беше почти идентичен с изготвения от самия него за последната им кампания, като цяло недвусмислен и неопровержим, но по-щедър в много отношения. - Малко проблеми със снабдяването - запелтечи той, отчаяно търсейки за какво да се хване. - Продоволствието и въоръжението са покрити, но този член наистина трябва да включва...

- Дреболии. Не си струва да губим време за това. Да подписваме и да стягаме хората за поход. Колкото по-дълго бездействат, толкова по-трудно е да ги вдигнеш от задниците им. Никоя природна стихия не е такава заплаха за живота и печалбата, като наемници без работа. Освен може би наемници с работа.

- Би било разумно да разполагам с малко повече време за.

Коска се приближи до него и сложи ръка на рамото му.

- Някакви възражения относно договорната част?

Темпъл се замисли и затърси поне дума, която да натежи в негова полза и да убеди човек, за когото няма достатъчно тежък аргумент, който да го убеди в нещо, в което не желае да бъде убеден.

- Не, нищо по договорната част.

- Нещо по финансовата част тогава?

- Не, генерале.

-Значи.?

- Помниш ли деня, в който се срещнахме за пръв път?

Лъчезарната усмивка изникна моментално на сбръчканото лице на

Коска. Онази, на която само той бе способен. Самата ведрина и добронамереност.

- Разбира се. Аз бях облечен в подобна синя униформа, а ти - в кафяви дрипи.

- Ти каза. - Вече това изглеждаше почти невъзможно. - Ти каза, че двамата с теб ще вършим добро, че ще постъпваме правилно.

- И не успяхме ли в най-общ смисъл? От юридическа и финансова гледна точка? - Сякаш цялата добрина на света се побираше и не излизаше от границите на тези два полюса.

- Ами. морална?

Старецът сбърчи чело, сякаш му говореха на чужд език.

- Морална? - повтори той.

- Генерале, моля те. - Темпъл впери очи в Коска с най-умолителното и настойчиво изражение на лицето, на което беше способен. Знаеше, че може да го докара, особено ако наистина вярваше в нещо. Или ако залогът беше наистина голям. - Умолявам те. Не подписвай този документ. Това няма да е война, ще е най-обикновено убийство.

Веждите на Коска подскочиха от учудване:

- Нищожна разлика за погребания.

- Ние не сме съдии! Какво ще стане с хората от тези градове, когато мъжете влязат в тях, жадни за плячка? С жените и децата, генерале, които нямат нищо общо с никакъв бунт? Ние сме нещо повече от просто убийци.

- Такива ли сме? Не те чух да го казваш в Кадир. Ти ме убеди да подпиша онзи договор, доколкото си спомням...

-А...

- Ами в Стария не беше ли ти този, който ме окуражаваше да си взема обратно онова, което ми принадлежи.

- Претенциите ти бяха основателни.

- Преди да се качим на корабите за Севера, ти ми помогна да убедя хората. Когато решиш, си много убедителен.

- Тогава ми позволи да те убедя и сега. Моля те, генерал Коска. Не подписвай.

Двамата замълчаха. Коска пое дълбоко дъх и челото му се сбърчи още повече.

- Значи, имаш възражения по съвест?

- Съвестта е. - промърмори Темпъл - частица от божественото в плътта.

Да не споменаваме калпав водач, помисли си, който толкова пъти го беше откарвал в коварни води. Осъзна, че чопли нервно подгъва на ризата си под изпитателния поглед на Коска.

- Просто имам предчувствието, че тази работа. - затърси думите, които биха обърнали необратимото - ще свърши зле - успя да каже накрая.

- Добрата работа рядко изисква намесата на наемници. - Ръката на Коска стисна по-здраво рамото му и Темпъл долови зад гърба си присъствието на Дружелюбния. Неподвижен, безмълвен, но беше там. - Хората със съвест и убеждения може да се окажат по-пригодни за друга професия. Доколкото знам, Инквизицията на Негово Величество се бори за праведни каузи.

Темпъл преглътна тежко и отмести поглед към началник Пайк, който беше успял да събере завидно по размери пернато и чуруликащо множество.

- Не съм сигурен, че споделям тяхната представа за праведност.

- Е, това е проблемът на праведността - промърмори Коска, - всеки я разбира посвоему. Златото, от друга страна, е универсално. По мое мнение човек живее по-добре с тревогите за това, което е добро за кесията му, отколкото с тревогите за онова, което е. само добро.

- Аз просто...

Коска стисна още по-здраво рамото му.

- Не искам да съм прекалено суров с теб, Темпъл, но не си само ти на този свят. Аз трябва да мисля за доброто на цялата дружина. Петстотин мъже.

- Петстотин и дванайсет - поправи го Дружелюбния.

- А един от тях е с дизентерия. Не мога да пренебрегна всички тях заради твоите чувства. Това би било. неморално. Нужен си ми, Темпъл, но ако желаеш да си вървиш. - Коска вдигна ръка и посочи горящия Мулкова. - Вратата е винаги отворена, предполагам.

Темпъл преглътна тежко. Можеше да си тръгне. Можеше да каже, че не иска повече да има каквото и да било общо с това. Стига толкова, мам-ка му! Но за това се искаше смелост. Така щеше да остане сам, без цяла армия от въоръжени мъже зад гърба си. Сам, слаб, отново жертва. Тежък път. А Темпъл винаги досега беше избирал лекия. Дори когато знаеше, че е погрешният. Особено тогава всъщност предвид това как лесното и погрешното бяха такава добра компания. Дори и когато още от самото начало знаеше, че накрая ще се окаже, че всъщност това е бил тежкият път, дори тогава. Защо да мислиш за утрешния ден, когато днешният е такова мъчение?

Може би на негово място Кадия би успял да сложи край на това. Най-вероятно с цената на върховна саможертва. Но Темпъл, нямаше две мнения по въпроса, не беше Кадия. Той изтри прясно избилата пот от челото си, насили една половинчата усмивка и се поклони:

- За мен е чест да служа.

- Отлично! - Коска издърпа договора от скованите пръсти на Темпъл и разгърна пергамента върху една прекършена каменна колона, за да го подпише.

Пайк се изправи, изтърси трохите от смачканото си черно палто и птиците се разлетяха подплашени.

- Знаете ли какво има там, на запад? - попита той.

Никой не му отговори. От подножието на хълма се чуха приглушеното подрънкване на вериги, пъшкането и рязкото подвикване на практиците му, съпътстващи отвеждането на пленниците.

- Бъдещето - отговори си сам накрая. - И то не принадлежи на Старата империя. Тяхното време отмина преди хиляда години. Нито пък на онези диваци, духовете. Не принадлежи и на паплачта от бегълци, авантюристи и опортюнисти, пуснали първи корени в девствените земи на Запада. Не. Бъдещето принадлежи на Съюза. И ние трябва да го сграбчим.

- Не трябва да се поколебаем да направим нужното, за да го сграбчим - добави Лорсен.

- Няма страшно, господа. - Коска се ухили до уши, докато изписваше последната завъртулка от името си. - Заедно ще сграбчим бъдещето.

Просто хора

Дъждът беше спрял. Погледът на Шай си проправи път през гората, оживяла от шума на капките по клоните и листата на дърветата, премина над ствола на отсеченото дърво, подпряно на две сковани от дъски подпори, наполовина одялано от кората, с все още забито в нея ренде, и спря до овъглените останки от къща.

- Не са от най-трудните за следване, копелетата - промърмори Лам. - Откъдето минат, оставят изгорели къщи след себе си.

Сигурно си мислеха, че вече са убили всички, които могат да решат да тръгнат след тях. Опитваше се да не мисли какво можеше да стане, ако в даден момент откриеха, че тя и Лам ги следват с раздрънкания си фургон.

Преди планираше всичко, всеки ден, час по час - нейния, този на Лам, на Гъли, на Роу и Пит също, - стегнати и подредени, всичко на мястото си, точно където трябва да е. Винаги гледаше напред, в бъдещето. И го виждаше ясно, спретнато и чисто като новопостроена къща.

Струваше й се невероятно, че оттогава са минали само пет дни. Само пет нощи, прекарани под плющящото от вятъра платнище на фургона. Пет сутрини, в които се събуждаше премръзнала и схваната до болка, а зората я посрещаше като отворена под краката й черна паст. Пет дни по следите, през покрити с трева равнини, през гори, с едно око вперено назад към черното й минало, чудейки се коя ли част от него беше успяла да се отскубне от студената прегръдка на земята, за да се промъкне зад гърба й и докато тя гледа усмихната към утрешния ден, да й открадне живота.

Шай триеше нервно пръсти в дланта си.

- Да идем да погледнем? - Ако трябваше да си признае, беше я страх какво можеше да открие там. Страх я беше да погледне, страх я беше да не погледне. Чувстваше се смазана, с празнина в душата, където някога бяха надеждите й.

- Ще мина отзад. - Лам изтупа колене с шапката си и тръгна да обикаля поляната. Няколко съчки изпукаха под краката му, няколко гълъба се вдигнаха с пляскане на криле към небето - постара се да го чуят, че идва. Не че имаше кой да го чуе. Не и някой жив.

Отзад имаше обрасла зеленчукова леха, край нея някой беше започнал да копае продълговата дупка, но бе спрял едва на педя дълбочина в упоритата твърда почва. Нещо лежеше на земята до нея. Беше покрито с подгизнало одеяло, от чийто край стърчаха ботуши, а до тях - кльощави боси стъпала с черно под посинелите нокти.

Лам клекна, повдигна единия край на одеялото и надзърна отдолу. Мъж и жена - посивели безизразни лица - и двамата с дълбоко прерязани гърла. Главата на жената се люшна на една страна и раната на шията й зейна - лилава и влажна.

- Уф. - Шай прехапа език и заби поглед в земята. Само непоправим оптимист би очаквал различна гледка. Тя по принцип беше далеч от всякакъв оптимизъм, но тези две лица успяха някак да й въздействат.

- Не ги пипайте, копелета!

Първото, което Шай видя, бе блясъкът на върха на стрела. Последва го ръката, която стискаше опънатия лък - побелелите от напрежението кокалчета се открояваха ясно на черното дърво. След това дойде лицето. Беше на момче, може би шестнайсетгодишно, със залепнала от влагата по бледото му лице пепеляворуса коса.

- Ще ви убия! Ще го направя! - Той излезе от храсталака и заприс-тъпва предпазливо, опипвайки с крак земята пред себе си. По напрегнатото му лице падна сянка, ръката с лъка потрепери.

Шай напрегна всички сили да не помръдне - непосилна задача, предвид борещите се един с друг инстинкти да се нахвърли върху него или да побегне назад. Всяко мускулче в тялото й изгаряше от напрежение да направи едното или другото. Навремето Шай с охота се впускаше във всичко, което й подсказваха инстинктите й. Но тъй като те обикновено поемаха все по неприятни маршрути и неминуемо я откарваха право в лайната, този път тя остави копелетата да се спасяват без нея и остана като закована, без да откъсва очи от очите на момчето. Пълни със страх очи, в това нямаше нищо чудно, ококорени, блеснали.

- Как се казваш? - попита го Шай с тих и спокоен глас, сякаш двамата бяха на танцова вечеринка в края на жътвата, а не пред изгоряла къща с мъртви хора наоколо и опънати лъкове помежду си.

Езикът на момчето пробяга нервно по устните му, а върхът на стрелата се полюшна и Шай почувства неприятен сърбеж по гърдите си на мястото, където сочеше.

- Аз съм Шай. Това е Лам.

Очите на момчето прескочиха от нея на Лам, върхът на стрелата също. Лам дори не трепна, пусна обратно края на одеялото и бавно се изправи. Шай се досети, че погледнат през невинните очи на момчето, той изглеждаше всичко друго, но не и безобиден. Гъстата му брада не успяваше да скрие белезите и само поглед беше достатъчен да се досетиш, че с подобна колекция човек не се сдобива случайно, колкото и да е нескопосан с бръснача. Шай предполагаше, че ги е получил в битки в Севера, но ако тогава е бил боец, сега от някогашния му боен дух не беше останало нищо. Най-обикновен страхливец, както винаги казваше тя. Но момчето нямаше как да знае това.

-Ние преследваме едни хора - продължи Шай кротко, спокойно, притегляйки очите на момчето и върха на стрелата обратно към себе си. -Изгориха фермата ни край Скуеърдийл. - Изгориха я, убиха човек, който работеше за нас, и отвлякоха брат ми и сестра ми... - Гласът й потрепери и тя преглътна тежко. - От тогава ги следваме.

- Май са минали и оттук - каза Лам.

- Вървим по следите им. Може би двайсет мъже, яздят бързо. - Върхът на стрелата се спусна леко към земята. - Минали са през още няколко ферми. Същата работа. После ги проследихме през гората. Накрая - до тук.

- Бях излязъл на лов - промълви момчето.

Шай кимна разбиращо:

- Ние бяхме в града. Да продадем зърното.

- Върнах се и. - За най-голямо облекчение на Шай върхът на стрелата се насочи към земята. - Нищо не можех да направя.

-Не.

- Отвели са брат ми.

- Как се казва?

- Евин. На девет е.

Настъпи тишина, нарушена само от капките от листата на дърветата и накрая тихото скърцане на лъка, когато момчето отпусна тетивата.

- Знаеш ли кои са? - попита Лам.

- Не ги видях.

- Знаеш ли защо са отвлекли брат ти?

- Казах ти, не бях тук. Не бях тук.

- Добре, добре - успокои го Шай. - Разбирам.

- Преследвате ги, така ли? - попита момчето.

- Просто вървим по следите им - отвърна Лам.

- И ще си вземете обратно брат ти и сестра ти?

- Можеш да се обзаложиш - каза Шай, сякаш успехът им зависеше от това с колко увереност го казваше.

- Ще спасите ли и моя брат?

Шай погледна към Лам и той отвърна на погледа й, но не каза нищо.

- Ще опитаме - каза Шай.

- В такъв случай идвам с вас - каза момчето.

- Сигурен ли си? - попита Лам след кратко мълчание.

- Мога да се справя с каквото трябва, дърто копеле! - изкрещя момчето и вените на шията му изскочиха.

Лам не потрепна.

- Все още не знаем какво ще трябва.

- Имаме място във фургона, щом си готов да се включиш. - Шай протегна ръка към момчето. Той я изгледа за секунда, после пристъпи напред и я стисна силно, както обикновено правеха мъжете, когато искаха да изглеждат по-корави, отколкото са.

- Казвам се Лийф.

- Това твоите ли са? - кимна към двете тела Шай.

Момчето примига учестено:

- Опитах да ги погреба, но земята е твърда, а нямам нищо за копане. - Той потри с палец нащърбените нокти на пръстите си. - Опитах.

- Искаш ли помощ? - попита го Шай.

Той увеси глава, лицето му посърна и се сгърчи, после кимна бавно.

- Всеки има нужда от помощ понякога - каза Лам. - Ще донеса лопатите.

Шай протегна ръка, поколеба се за момент, но накрая я сложи нежно на рамото на Лийф. Беше напрегнато, сякаш всеки момент щеше да се отърси от нея, но той не помръдна и тя изпита облекчение, че не го направи. Може би тя имаше повече нужда от тази ръка на рамото му отколкото той.

Продължиха напред, вече трима, но друго не се промени. Все същият вятър в лицето, същото небе над главата, същата следа пред очите и все същото напрегнато мълчание помежду им. Фургонът започваше да усеща изминатото разстояние по неравния терен и с всяка следваща миля се тресеше и тракаше все повече след двата вола. Едно от колелата почти се разпадаше в железния си обръч. Шай почти му съчувстваше, тя самата бе на път да се разпадне. Разпрегнаха воловете и ги пуснаха да пасат. Разтовариха фургона, Лам го повдигна от единия край и ръмжейки от напрежение, го държа така, докато Шай с помощта на малкото инструменти и пироните, които бяха купили, направи каквото можа за колелото. Лийф й подаваше чука при нужда, но колкото и да му се щеше да е от полза, повече от това не успя да направи.

Следата водеше до брод на река и продължаваше от другата й страна.

Калдер и Скейл се запънаха да минат реката, но накрая Шай успя да ги убеди с помощта на остена и те изтеглиха фургона на отсрещния бряг и спряха до висока триетажна каменна мелница. Онези, които преследваха, не си бяха направили труда дори да опитат да я запалят и голямото й дървено колело пляскаше ведро в препускащия бързей на реката. На спуснати от таванския прозорец въжета висяха обесени един до друг двама мъже и жена. Вратът на единия беше счупен и се беше разтеглил до скъсване, а стъпалата на другия се поклащаха на крачка от калта, обгорени до червено.

Лийф ги зяпна ококорен:

- Що за хора вършат такива неща?

- Просто хора. За това не се иска да си кой знае колко особен - отвърна Шай. Въпреки това на нея самата от време на време й се струваше, че не следваха просто хора, а някаква чудата буря, която препуска като обезумяла през безлюдната земя, разравя пръстта, откъдето мине, и оставя след себе си празни бутилки, боклук, изгорели къщи и обесени хора. Вихрушка, отнесла със себе си децата в неизвестна посока и по неизвестна причина. - Искаш ли да се качиш горе да срежеш въжетата, Лийф?

В погледа му се четеше, че не гори от желание, но въпреки това той измъкна ножа си и влезе в мелницата.

- Доста копане ни мина през ръцете напоследък - промърмори Шай.

- Добре, че се спазари с Клей за лопатите - каза Лам.

Тя се засмя, после осъзна какво правеше и смехът й я задави и премина в кашлица. Лийф подаде глава през прозореца, надвеси се и започна да реже въжетата, а телата на тях затрепкаха.

- Не е редно ние да разчистваме след копелетата - каза Шай.

- Все някой трябва да го направи. - Лам й подаде едната лопата. -Или предпочиташ да оставиш тия хорица да си висят?

Привечер следата ги отведе до лагерен огън. Слънцето беше слязло ниско и лъчите му подпалваха краищата на облаците, вятърът клатеше дърветата и рисуваше форми по високата трева. Огънят беше запален току на края на горичка, чиито клони бяха надвиснали като стреха над него. Беше три крачки широк кръг от овъглени клони и слегнала пепел. Преди Лам да успее да спре напълно пръхтящите Калдер и Скейл, Шай скочи от фургона, извади ножа си, изтича напред и разрови пепелта. Няколко въгленчета още тлееха.

- Пренощували са тук - провикна се тя.

- Настигаме ги, значи? - Лийф също скочи от фургона, постави стрела в лъка, но не опъна тетивата.

- Така мисля - отвърна Шай. Не знаеше обаче дали това бе за добро, или за лошо. Вдигна от земята парче протрито въже, забеляза по края на храсталака една скъсана паяжина, а по-навътре в гората - парченце плат, закачено на един трънлив клон.

- Някой е отишъл натам, а?

- Повече от един. Тичешком. - Шай тръгна през храстите, приведена ниско, за да не загуби равновесие по покрития с изпопадали листа хлъзгав склон, и напрегна очи в сумрака...

Видя Пит. Лежеше по очи край едно повалено дърво, толкова мъничък сред възлестите корени. Искаше да изкрещи, но не й беше останал глас, не можеше да си поеме дъх дори. Хукна напред, изпързаля се на една страна сред облак сухи листа, скочи обратно на крака и продължи да тича. Клекна до него. Тилът му беше само сплъстена коса и съсирена кръв. Ръката й се разтрепери, когато я протегна. Не искаше да вижда лицето му. Трябваше да го види. Затаи дъх, докато с мъка обръщаше лекото му вкочанено телце и събори с треперещи пръсти полепналите по лицето му сухи листа.

- Това брат ти ли е? - промълви Лийф.

- Не. - Обля я вълна на облекчение, почти й призля. После още повече от това, че изпита облекчение при вида на мъртвото момче. - Твоят?

-Не.

Шай пъхна ръце под тялото на мъртвото дете, вдигна го и тръгна обратно по склона, следвана от Лийф. Видя тъмния силует на Лам да се откроява на яркия фон на залеза. Беше застанал сред дърветата на края на гората, вторачен право в нея.

- Той ли е? - Чу Шай задавания му глас. - Пит ли е?

- Не. - Шай положи тялото с разперени настрани ръце и килната назад глава на отъпканата трева.

- Мътните го взели. - Лам беше заровил пръсти в посивялата си коса и стискаше глава, сякаш всеки момент щеше да се пръсне.

- Може би се е опитал да избяга. Послужил е за урок на останалите. - Надяваше се Роу да не е опитала същото. Надяваше се да е проявила повече разум. Искаше й се да е по-разумна, отколкото бе тя на нейната възраст. Надвеси се през страничната преграда на фургона и докато беше с гръб към останалите, стисна очи и изтри сълзите си. Издърпа проклетите лопати и се върна при тях.

- Пак копане, мамка му - изсъска Лийф и започна да ръчка с такава ярост пръстта, все едно тя беше отвлякла брат му.

- По-добре ти да копаеш, отколкото теб да те копаят - каза Лам.

Шай ги остави да копаят край пасящите волове и тръгна да обикаля

в широки кръгове, ниско приведена над земята. Зарови пръсти в хладната трева и напрегна очи да разчете следите в отиващата си светлина. Опита да отгатне какво се беше случило тук и каква щеше да е следващата крачка на онези, които преследваха.

-Лам.

Той клекна с пъшкане до нея и изтупа пръстта от ръкавиците си.

- Какво има?

- Изглежда, трима са се отделили тук и са поели на югоизток. Останалите са продължили на запад. Какво мислиш?

- Опитвам се да не мисля. Ти си по разчитането на следите. Само де-то нямам идея кога стана толкова добра в това.

- Нищо работа, просто гледам и обмислям видяното. - Шай не искаше да му казва, че да преследваш хора и теб да те преследват, са двете страни на една и съща монета, а също, че в последното имаше две години неприятен опит.

- Разделили са се, значи? - намеси се Лийф.

Лам зачопли ухото си и погледна на юг:

- Неразбирателство помежду им?

- Възможно е - отвърна Шай. - Но също е възможно да са ги изпратили да обиколят и да излязат в гръб, за да проверят дали някой не ги следва.

Лийф посегна за стрела и очите му зашариха по хоризонта.

Лам свали ръката му.

- Ако са тръгнали да правят това, досега да са ни видели. - Той продължи да гледа на юг, покрай гората, към ниското било на един хълм, на-където Шай предполагаше, че са тръгнали тримата. - Не. Мисля, че на тези просто им е дошло до гуша. Може би са си казали, че нещата са стигнали прекалено далеч. Може да са започнали да се питат дали няма скоро и те да виснат на въжето. Както и да е, ние тръгваме след тях. Надявам се да ги настигнем, преди на тая каруца да й се разпаднат колелата. Или на мен - краката - добави той, докато се покатерваше с мъка на капрата.

- Децата не са с тях - каза Лийф и лицето му посърна.

- Не са. - Лам си сложи шапката и я намести. - Но те може да ни насочат в правилната посока. Трябва да поправим както трябва фургона, да си набавим нови волове или да си вземем коне. Трябва ни и храна. Може тези тримата да...

- Ти, дърт страхливецо.

Настъпи тишина. После Лам кимна към Шай:

- Двамата с нея я дъвчем тази тема от години, ти няма какво повече да кажеш по въпроса. - Шай погледна към тях - момчето, застанало до фургона, гледащо ядосано изотдолу към Лам на капрата, който го изгледа невъзмутимо отвисоко.

- Трябва да продължим след децата, иначе. - поде с изкривена от гняв уста Лийф.

- Качвай се във фургона, момче, иначе ще вървиш след децата пеша.

Лийф понечи да отговори нещо, но Шай го стисна за ръката.

- И аз искам не по-малко от теб да ги настигнем, но Лам е прав. Това са двайсет мъже, лоши хора, въоръжени и готови на всичко. Нищо повече не можем да направим.

- Но все някога ще ги настигнем, нали? - сопна се Лийф, задъхан от гняв. - По-добре да е сега, докато моят и твоят брат са все още живи!

Шай трябваше да си признае, че той имаше известно право, но това не променяше нещата. Тя устоя на погледа му и заговори тихо и спокойно, но настоятелно:

- Качвай се във фургона, Лийф.

Този път момчето направи каквото му каза, качи се тромаво отзад и без да каже дума повече, се намести сред багажа, с гръб към нея и Лам.

Шай намести изтръпналия си от пътя задник на капрата до Лам, който плесна с юздите и Калдер и Скейл потеглиха неохотно.

- Какво ще правим, когато настигнем тези тримата? - прошепна тя, така че Лийф да не я чуе. - Вероятно и те ще са въоръжени и готови на всичко. При всички положения са по-добре въоръжени от нас.

- Тогава ние ще трябва да сме готови на повече от всичко.

Шай го погледна учудено. Този едър и добродушен северняк, който се смееше и тичаше през нивата с Пит на едното рамо и Роу - на другото, същият, който сядаше по залез-слънце с Гъли и двамата си подаваха бутилката тихомълком с часове, онзи, който през всичките тези години веднъж не посегна дори да я шамароса, въпреки че понякога тя направо си го просеше, сега беше готов да се омаже до лактите с кръв, сякаш това не беше нищо и никаква работа.

Шай знаеше, че не е нищо и никаква работа.

Тя затвори очи и спомените изплуваха един по един - лицето на Джег, след като тя го наръга, а той залита по улицата и мърмори: „Да попуша, дай да попуша“. Продавачът в магазина, ококорил насреща й очи, а ризата на гърдите му подгизва от черна кръв. Изражението на лицето на Дод със стрелата й в гърдите му и зяпналата му уста. „Защо го направи?“

Тя затърка здраво лице с ръка и по гърба й изби пот. Ударите на сърцето й кънтяха в ушите, също както тогава. Шай се заизвива в мръсните дрехи, сякаш искаше да се отскубне от тях, а така и от миналото си. Но то я беше стиснало здраво, не й даде да избяга. Сега в името на Пит и Роу трябваше отново да изцапа ръцете си. Обви с пръсти дръжката на ножа, пое дълбоко дъх и стисна зъби. Нямаше избор тогава. Няма избор и сега. А и за хора като тези, които преследваха, не си заслужаваше да рони сълзи.

- Когато ги настигнем - гласът й прозвуча тих и немощен насред сгъстяващия се мрак, - ще успееш ли да направиш каквото ти кажа?

- Не - отвърна Лам.

- Ъ? - През всичкото това време той беше правил каквото тя казваше, толкова дълго, че не можеше да си представи друга възможност.

Когато извърна поглед към него, белязаното му лице беше изкривено като от болка.

- Поех обещание пред майка ти. Преди да умре. Обещах й да се грижа за децата й. За Пит и Роу... предполагам, това включва и теб, нали така?

- Предполагам - промърмори Шай, далеч не убедена в това.

- Нарушил съм много обещания в живота си. Оставих ги забравени, отнесени, като сухи листа по повърхността на водата. - Той разтри очи с опакото на ръкавицата си. - Това мисля да го спазя. Затова, когато ги настигнем. ти ще правиш каквото аз кажа. Този път.

- Добре. - Не й струваше нищо да го каже, ако от това щеше да му олекне.

Като му дойдеше времето, щеше да направи каквото трябва.

Най-свестният

- Това, вярвам, е Скуеърдийл. - Инквизитор Лорсен се вторачи намръщен в картата.

- Градът в списъка на началника ли е? - попита Коска.

- В списъка е. - Лорсен се постара в тона му да не се прокрадне и нотка на съмнение. Нямаше друг освен него на мили околовръст, който да притежава нещо, макар и само наподобяващо кауза. Не можеше да си позволи съмнения.

Началник Пайк каза, че бъдещето е тук, в Запада, но видян през далекогледа, Скуеърдийл никак не изглеждаше като да е бъдещето. Всъщност не приличаше и на настояще, което човек доброволно би избрал. Хората, които свързваха криво-ляво края по тези земи, в Близка страна се оказаха по-бедни, отколкото бе очаквал. Бегълци и низвергнати от обществото, неприспособими и неудачници. Толкова бедни, че подклаждането на бунт срещу най-могъщата нация в света бе много малко вероятно да е сред основните им приоритети. Но Лорсен не можеше да си позволи да се осланя на вероятности. Обясненията и компромисите също бяха лукс, който не можеше да си позволи. Дългите тежки години като началник на наказателна колония в Англанд го бяха научили, че хората попадаха само в две категории - на правилната страна и на грешната, а също, че тези на грешната не заслужават никаква милост. Това не му носеше радост в живота, но по-добрият свят си имаше цена.

Той сгъна картата, прокара нокът по идеално правия ръб на сгъвката й и я мушна във вътрешния си джоб.

- Пригответе хората си за атака, генерале.

- Ммм.

Лорсен хвърли поглед настрани към Коска и с изненада забеляза, че той тъкмо надигаше плоска метална бутилка.

- Не е ли малко рано за пиене? - процеди през зъби той. Така де, бяха минали едва час-два от изгрева.

Коска сви рамене:

- Което е добро на вечеря, е добро и на закуска.

- Същото важи и за онова, което не е добро - изръмжа Лорсен.

Напълно невъзмутим, Коска отпи нова глътка и премлясна шумно.

- Ще е най-добре да не споменавате за това пред Темпъл. Тревожи се горкият. За него съм почти като баща. Да ви кажа, когато се натъкнах на него, беше в доста тежко положение...

- Страшно интересно - сряза го Лорсен. - Подгответе хората си.

- Разбрано, инквизитор. - Застаряващият наемник затегна капачката на металната бутилка така здраво, сякаш бе решил никога повече да не я отвърта, и заслиза сковано по стръмния склон.

Изглеждаше достоен за омраза човек, нещо повече, човек, на когото грубите ласки на живота не бяха направили услуга, натрупвайки години на раменете му: неописуемо суетен, коварен като скорпион и напълно лишен от морал. Но не щеш ли, след няколкото дни, прекарани в Дружината на Милостивата ръка, инквизитор Лорсен с неохота бе стигнал до заключението, че Коска, или Стареца, както го наричаха всички, като нищо можеше да се окаже най-свестният човек в нея. От друга страна, преките му подчинени с нищо не допринасяха за оборването на това му мнение. Капитан Бракио беше противен стириянец, чието едно око вечно сълзеше в резултат от стара рана. Вярно, приличен ездач, но дебел като свиня, превърнал безподобния си мързел в религия. Капитан Джубаир, мускулест, черен като катран кантик, беше направил обратното - беше издигнал религията си над всичко. Слуховете говореха, че е бивш роб, който навре-мето се биел в ямата. Капитан Димбик, ако не друго, поне беше от Съюза, беше мекушав, за сметка на което сприхав. Беше изхвърлен от армията поради некомпетентност, но това не му пречеше все още да носи униформения си, вече протрит до неузнаваемост пояс явно като спомен от някогашния си армейски живот. Оплешивяваше, но беше решил, че като пусне косата си дълга, никой няма да разбере, в резултат на което вместо само плешив изглеждаше като плешив идиот.

Според Лорсен никой от тях не се интересуваше от нищо друго освен от личната си изгода. При все привързаността на Коска към него нотариусът на дружината беше най-големият негодник в групата - егоистичен, алчен и подмолен, толкова мазен, че можеше да служи за смазване на осите на каруца. Лорсен потрепери от погнуса, обхождайки с поглед останалите лица около огромния фургон на началник Пайк: низвергнати боклуци от всякакви раси, мелези от всякакъв сорт, белязани, мърляви, ухилени до уши, проточили лиги, зажаднели за плячка и насилие.

Но и мръсните инструменти могат да влязат в употреба за постигане на праведни цели, нали, могат да работят за благородна кауза? Надяваше се да се окаже прав. Бунтовникът Контъс се криеше някъде там, в тази пуста земя, спотайваше се, кроеше подривните си планове, готвеше нови кланета. Трябваше да бъде заловен на всяка цена. И трябваше да послужи за назидание, а Лорсен да обере славата за залавянето му. Погледна за последно към Скуеърдийл - безлюден, притихнал, - сгъна рязко далекогледа и тръгна надолу по склона.

В подножието Темпъл говореше с Коска с онзи негов хленчещ маниер, който Лорсен намираше за така противен:

- Не може ли например... да поговорим с хората?

- Ще го направим - отвърна Коска. - Веднага, след като претърсим града.

- След като ги оберем, имаш предвид.

- Ех, юристи! - плесна го по рамото Коска. - Право в целта!

- Трябва да има по-добър начин.

- Прекарах живота си в търсене на такъв и търсенето ме доведе до тук. Подписахме договор, Темпъл, както сам знаеш, и инквизитор Лорсен ще очаква да спазим задълженията си по него, нали така, инквизиторе?

- Ще настоявам да го направите - изръмжа Лорсен и дари Темпъл с най-злобния поглед, на който беше способен.

- Ако толкова си искал да предотвратиш кръвопролитието - каза Коска, - да беше говорил, преди да подпишем.

Нотариусът примига на парцали.

- Направих го.

Старецът разпери безпомощно ръце към наемниците, които се въоръжаваха, яхаха конете, пиеха, с две думи, приготвяха се за работа.

- Не достатъчно изразително, очевидно. Колко годни за бой имаме?

- Четиристотин трийсет и двама - отвърна незабавно Дружелюбния. Безвратият сержант според Лорсен притежаваше само две свръхестествени дарби: да изглежда заплашително и да борави с числа. - Освен шейсет и четиримата, които решиха, че няма да се включат в тази експедиция, след Мулкова имаме единайсет дезертьори и петима болни.

Коска сви рамене и махна пренебрежително с ръка:

- Загубите са неизбежни. Колкото по-малко на брой, толкова повече слава за всеки, а, Суорбрек?

Писателят, скандална придобивка за подобна експедиция, изглеждаше всичко друго, но не и убеден.

- Ъ. предполагам? - смотолеви той.

- Славата е трудна за броене - каза Дружелюбния.

- Така е, така е - отвърна с прискърбие Коска. - Също като доблестта, добродетелта и всичките му там така търсени, но непостижими ценности. Но колкото по-малко на брой, толкова по-голям дял от печалбата.

- Печалбата може да се брои.

- А също да се претегля, докосва и оглежда с наслада - каза капитан Бракио и потри огромния си търбух.

- Следователно логичното заключение на този спор - Коска засука напомадения си мустак - е, че всички възвишени идеали на този свят не струват пукната пара.

Лорсен цял потрепери от отвращение:

- В подобен свят аз нямам място - заяви той.

Старецът грейна насреща му:

- Но ето ви сега в него. Джубаир на позиция ли е вече?

- Скоро - изръмжа Бракио. - Чакаме сигнала му.

Лорсен пое дъх през стиснатите си зъби. Тълпа ненормалници в очакване на сигнала на най-ненормалния измежду тях.

- Не е прекалено късно. - Суфийн шепнеше, за да не го чуят останалите. - Можем да спрем това.

- Защо да го правим? - Джубаир изтегли меча си, видя страха в очите на Суфийн и му дожаля за него, но същевременно изпита презрение към човека. Страхът е рожба на арогантността. Страхът е мисълта, че всичко на този свят може да се промени, защото не става по Божията воля. Само дето не е така, нищо не може да се промени. Джубаир беше приел това много отдавна. И от момента, в който го направи, не беше изпитвал страх. - Това е по Божията воля - добави той.

Повечето хора просто отказваха да видят истината. Суфийн го изгледа така, сякаш го мислеше за луд.

- Защо Бог ще иска да накаже невинните?

- Не ти е отредено да съдиш кой е невинен и кой - не. Нито пък е отредено на хората да прозрат Божия замисъл. Ако той иска да спаси някого, трябва просто да отклони меча ми.

Суфийн поклати глава:

- Ако това е твоят Бог, тогава аз не вярвам в него.

-Що за Бог би бил той, ако твоята вяра в него променяше каквото и да било? Или моята, или чия да е друга? - Джубаир вдигна меча пред себе си и процеждащите се през листата на дърветата слънчеви лъчи огряха на петна дългото право острие и проблеснаха в множеството драскотини и нащърбени места по него. - И да не вярваш в този меч, той пак ще те посече. Той е Бог. Иска ли ни се, или не, всички вървим по неговия път.

Суфийн отново поклати глава, сякаш това щеше да промени нещо.

- Кой свещеник те е научил на това?

- Видях света, какъвто е, и реших за себе си какъв трябва да бъде. -Той се извърна и погледна през рамо към хората си, които се събираха в гората, сложили брони, извадили оръжия - готови, надъхани за работа. -Готови ли сме да атакуваме?

- Бил съм там. - Суфийн посочи през храстите към Скуеърдийл. -Имат трима полицаи, двама от които са пълни кретени. Не съм убеден, че се налага да тръгваме като на война, не мислиш ли?

Самата истина, защитата на града не беше нищо особено. Оградата от грубо нарязани стволове на дървета, която някога беше опасвала целия град, сега беше съборена на места, за да направи място за нови постройки. Покривът на дървената наблюдателница беше целият обрасъл с мъх, а за единия от пилоните, на които стоеше, някой си беше опънал прането да съхне. Духовете отдавна бяха пропъдени от тези земи и хората от града очевидно не очакваха друга опасност. Скоро щяха да открият грешката си.

Джубаир погледна Суфийн:

- До гуша ми дойде от мрънкането ти. Дай сигнала.

Погледът на съгледвача беше пълен с неохота и горчивина, но той се подчини на заповедта - извади огледалце и пропълзя до края на храсталака, за да даде знак на Коска и останалите. И добре, че го направи. Ако беше отказал, Джубаир най-вероятно щеше да го убие намясто - и с право.

Той вдигна глава и се усмихна на синьото небе, прорязано от черни клони и листа. Той можеше да прави каквото си поиска и каквото и да решеше, щеше да е редно, защото доброволно беше поверил себе си на Неговата воля и така бе истински свободен. Единствен той свободен, заобиколен от роби. Той беше най-свестният човек в цялата дружина. Той беше най-свестният човек в целия Кръг на света. Не познаваше страх, за-щото Той бе с него.

Бог е навсякъде, по всяко време.

Как е възможно да е иначе?

Бракио се увери, че никой не го гледа, извади медальона от ризата си и отвори капачето. Двата мънички портрета бяха целите на пъпки и почти напълно избелели - за всеки друг щяха да са просто две размазани петна, но той ги виждаше ясно. Докосна нежно с върха на пръста си двете лица.

За него те бяха същите, каквито ги помнеше от деня, в който ги остави -нежни, съвършени, усмихнати.

- Не се тревожете, миличките ми - изгука той. - Скоро ще се върна.

Истинският мъж прави своя избор, решава кое е от значение, а всичко останало захвърля на кучетата. Тревожиш ли се за всичко, нищо добро не те чака. Той беше единственият в дружината с мозък в главата. Дим-бик беше наконтен лигльо. Джубаир беше напълно откачен. Коска, при всичката му лукавост, беше просто мечтател - тая простотия с биографа беше достатъчно доказателство.

Бракио беше най-свестният измежду тях, защото знаеше що за човек е. Нямаше възвишени идеали, не страдаше от грандиозни заблуди. Беше просто разумен човек с разумни амбиции, вършеше си работата и беше доволен от живота. Единственото от значение за него бяха дъщерите му. Хубави рокли, добра храна, прилични зестри и добър живот. По-добър от ада, в който той живееше...

- Капитан Бракио! - Провлеченият като рев на магаре вик на Коска, вбесяващ както винаги, го върна към реалността. - Сигналът!

Бракио затвори медальона, избърса очи в опакото на ръката си и оправи елека от кожени ремъци, на който висяха ножовете му. Коска беше пъхнал крак в едно от стремената и подскачаше до коня, вкопчен в позлатения рог на седлото. Изхвръкналите му от напрежение очи се подадоха над седлото, но останаха там.

- Ако може някой да.

Сержант Дружелюбния пъхна длан под задника на Коска и го вдигна с лекота на седлото. Озовал се най-после на коня, Стареца спря за момент да си поеме дъх, после извади сабя и я вдигна над главата си.

- Вадете мечовете! - Замисли се. - Или каквито там по-евтини оръжия имате! Напред. да вършим добрини!

Бракио посочи към билото на хълма и изрева:

- Напред!

Ездачите в първата редица нададоха боен вик, пришпориха конете и препуснаха сред облак пръст и суха трева. Коска, Лорсен, Бракио и останалите, както подобава на командири, ги последваха в лек тръс.

- Това ли е? - Бракио чу Суорбрек да мърмори, когато малката долина с пръснатите из нея ниви и прашното градче се разкриха в подножието на възвишението. Сигурно беше очаквал висока една миля крепост, с диамантени стени и позлатени куполи. Вероятно, когато приключеше с написването на историята си, точно това щяха да прочетат читателите му. -Прилича на.

- Нали? - сряза го Темпъл.

Стириянците на Бракио препускаха в настървен галоп през нивите към града, а кантиците на Джубаир - малки черни точици на фона на прашния облак - връхлитаха от другата страна.

- Вижте ги как препускат! - Коска свали шапка и я размаха за поздрав. - Смелчаци, а? На това казвам аз сила и устрем! Как ми се иска още да мога да препускам редом с тях!

- Сериозно? - Бракио си спомни какво е усещането да водиш атаката от първата редица - натъртен задник, тежка и опасна работа и подозрително отсъствие и на сила, и на устрем.

Коска се замисли за момент, после нахлупи шапка на голото си теме и прибра сабята в ножницата.

- Не. Всъщност никак даже.

Групата им слезе в долината бавно и спокойно като на разходка.

Ако въобще е имало съпротива, когато стигнаха до Скуеърдийл, беше приключила.

Някакъв човек седеше в прахоляка край пътя, притиснал окървавени длани към лицето си, и мигаше на парцали към Суорбрек. Портата на една кошара висеше разбита, овцете вътре безсмислено изклани до крак, а сред пухкавите трупове вече се суетеше гладно куче. На пътя лежеше преобърнат фургон. Едното му колело още се въртеше със скърцане във въздуха, а край него един стириянец и един кантик се бяха впуснали в яростен спор на взаимно неразбираемите си езици относно съдържанието на фургона, сега пръснато по земята. Двама стириянци се опитваха да разбият с ритници вратата на ковачницата, а трети се беше покатерил на покрива и млатеше нескопосано със секирата си с надеждата да си пробие път отгоре. В средата на улицата, възседнал огромния си кон, Джуба-ир сочеше насам-натам с несъразмерно големия си меч и с боботещ глас раздаваше заповеди, примесени с неразбираеми фрази за Божията воля.

Моливът на Суорбрек застина във въздуха, пръстите му заиграха нервно по кожената връв, с която беше овързан, но не му дойде нищо наум, което да си заслужава записването. Накрая надраска набързо „без героични прояви“.

- Какви ги вършат тия глупаци? - промърмори Темпъл. Няколко кан-тици бяха вързали въже за едната подпора на обраслата с мъх наблюдателница, бяха впрегнали няколко мулета на другия му край и ги бичуваха до припадък, но опитите им да съборят наблюдателницата, продължаваха да не се увенчават с успех.

Суорбрек беше забелязал, че на много от наемниците просто им доставяше удоволствие да рушат и чупят наред. И колкото повече усилия трябваха за поправяне на счупеното, толкова по-голямо бе удоволствието им от рушенето. Сякаш в подкрепа на това му наблюдение четирима от хората на Бракио бяха свалили някого на земята и го биеха с бавни, ле-жерни движения, докато някакъв дебел мъж с престилка на кръста правеше безуспешни опити да ги укроти.

Суорбрек досега рядко бе ставал свидетел на насилие, дори от най-дребно естество. Веднъж спорът на двама негови познати и колеги относно структурата на текст се бе превърнал в грозна картинка, но и дума не можеше да става за сравнение с видяното днес. Озовал се в разгара на битка, без значение дали можеше да се нарече така, Суорбрек биваше постоянно връхлитан от редуващи се студени и топли вълни. Едновременно бе обзет от панически страх и изгарящо вълнение. Извръщаше очи от сцените на насилие, при все това тръпнеше от нетърпение да види повече. Но в края на краищата, не беше ли дошъл тук именно за това? Да види с очите си кървища, смрад и диващина, каквито не беше виждал? Да долови миризмата на съхнещи на слънцето черва, да чуе воя на осакатените? За да може после да каже, че е видял всичко с очите си. За да внесе убедителност и достоверност в творбите си. Да рецитира с патос в комфортните салони на Адуа писанията си за тъмната същина на войната. Съзнаваше, че мотивите му не бяха от най-възвишените, но от това, което виждаше, не бяха и от най-незначителните. Така де, той не претендираше, че е най-добрият човек на света.

Просто най-добрият писател.

Коска слезе от седлото, изпъшка, докато разкършваше старите си кокали, и се отправи със скована походка към миротвореца с престилката.

- Добър ден! Аз съм Никомо Коска, командир на Дружината на Милостивата ръка. - Той посочи към четиримата стириянци, които продължаваха да млатят човека на земята. - Виждам, че вече сте се срещнали с някои от храбрите ми другари.

- Викат ми Клей - каза дебелакът с разтреперана от страх двойна брадичка. - Аз държа магазина тук...

- Магазин? Отлично! Може ли да поразгледаме? - В това време хората на Бракио вече излизаха с пълни ръце от магазина под зоркия поглед на сержант Дружелюбния. Със сигурност беше там, за да се увери, че кражбите от общата плячка на дружината ще останат в допустими размери. Кражбите от други места бяха съвсем друга работа, очевидно поощрявани. Суорбрек прехвърли молива из пръстите си. Повторната бележка за липсата на героизъм би била разточителство на усилия.

- Вземете каквото искате - разпери побелели от брашно длани Клей. - Няма нужда от насилие. - Настъпи мълчание, нарушено от шума на трошене на стъкло и дърво и стоновете на човека на земята, който продължаваше да отнася по някой и друг мързелив ритник от наемниците. -Мога ли да попитам защо сте тук?

Лорсен пристъпи напред:

- Тук сме да изкореним предателство, господарю Клей. Да потушим бунт.

- Вие сте от... Инквизицията?

Лорсен не отговори, но мълчанието и видът му го сториха вместо него.

Клей преглътна тежко.

- Тук няма бунт, уверявам ви - каза той, но Суорбрек долови нещо лъжливо в тона му. Нещо повече от разбираема според обстоятелствата нервност. - Ние не се интересуваме от политика.

- Сериозно? - Явно професията на Лорсен изискваше набито око за измама, а той си разбираше от работата. - Вдигни си ръкавите!

- Какво? - Търговецът се усмихна неловко в опит да се измъкне от ситуацията, но Лорсен не можеше да бъде заблуден лесно. Той стрелна с показалец двама от практиците си - здравеняци, с черни маски на лицата и черни качулки на главите - и те се впуснаха напред.

- Съблечете го.

Клей се опита да се отскубне от ръцете им.

- Чакайте.

Един от практиците го фрасна с юмрук в корема и Суорбрек примижа и извърна очи. Другият практик съдра единия ръкав на ризата му и изви ръката му. Дебелите букви, изписани на стария език, тръгваха от китката и стигаха до лакътя. Бяха леко поизбелели от годините, но достатъчно четливи.

Лорсен наклони леко глава да ги прочете.

- „Свобода и справедливост“. Благородни идеали, с които всички сме съгласни. Какво биха казали за това невинните поданици на Съюза, избити от бунтовниците в Ростод, как мислите?

Търговецът тъкмо успяваше да си поеме отново дъх.

- През живота си не съм убил човек, кълна се! - Лицето му беше обсипано с едри капки пот. - Татуировката е просто младежка глупост!

Направих я, за да впечатля жена! Не съм срещал бунтовник от двайсет години!

- Решихте, че престъпленията ви са забравени и можете да се скриете от правосъдието, тук, отвъд границата на Съюза? - Суорбрек досега не беше виждал Лорсен да се усмихва. Надяваше се това да е за пръв и последен път. - Ръката на Инквизицията на Негово Величество е по-дълга, отколкото си мислите. Паметта й също. Кой друг в тази жалка скупчина от колиби симпатизира на бунтовниците?

- Смея да твърдя, че ако до пристигането ни не са го правили - Суорбрек чу Темпъл да промърморва, - ще започнат още преди да сме си тръгнали...

- Никой - разтърси глава Клей. - Никой не мисли лошо тук, аз - най-малко.

- Къде се крият бунтовниците в Близка страна?

- Откъде да знам? Ако знаех, щях да ви кажа!

- Къде е бунтовническият водач Контъс?

- Кой? - Търговецът зяпна неразбиращо. - Не знам.

- Ще видим какво знаете. Вкарайте го вътре. Донесете инструментите ми. Свобода не мога да ви обещая, господарю Клей, но поне справедливостта ще възтържествува днес.

Двама практици повлякоха злощастния търговец към собствения му магазин, вече напълно опразнен от всичко ценно. Лорсен ги последва по петите, по-нетърпелив да се захване с работа, отколкото наемниците по-рано да се впуснат в плячкосване. Процесията завърши практик с полирано сандъче за инструменти в едната ръка. С другата ръка той затвори тихо вратата след себе си. Суорбрек преглътна тежко и се замисли дали да не прибере тефтера с бележките си. Не мислеше, че има какво да се пише за ден като този.

- Защо тези бунтовници си татуират ръцете? - промърмори. - Толкова лесно се разпознават по тях?

Коска примижа към небето и започна си вее с шапката пред лицето, развявайки редките си бели коси.

-По този начин показват отдаденост на каузата обаче. Така няма връщане назад. Гордеят се с тях. Колкото повече се бият, толкова повече татуировки имат. Край Ростод видях един обесен, цялата му ръка беше изписана. - Старецът въздъхна. - От друга страна, на гореща глава хората правят всякакви неща, а после, като им поохладнее кръвта, разбират, че не са били от най-смислените.

Суорбрек повдигна учудено вежди, наплюнчи молива и записа това в тефтера. Иззад затворената врата се чу приглушен вик, после още един. Така не може да се съсредоточи човек. Безсъмнено търговецът беше виновен, но Суорбрек не можеше да спре да си мисли за това как той би се чувствал на негово място. Не че изпитваше кой знае каква радост от това да е тук по принцип. Огледа се и примига неразбиращо - най-обикновен обир, безсмислен вандализъм, насилие, - потърси нещо, в което да изтрие потните си длани, и като не откри такова, ги избърса в предницата на ризата си. Високите му стандарти във всяко едно отношение се сриваха поголовно.

- Очаквах да е малко по-...

- Славно? - прекъсна го Темпъл. На лицето му беше изписано истинско отвращение, докато гледаше към магазина.

- Славата по време на война е по-голяма рядкост от златото в земята, приятелю! - каза Коска. - Или верността на жените, в този ред на мисли! Можеш да го използваш това!

Суорбрек хвана молива:

-Ъ...

- О, трябваше да си с мен в обсадата на Дагоска! Там имаше слава за хиляда истории! - Коска стисна рамото му и описа с ръка дъга пред себе си, сякаш към тях настъпваха цели легиони с позлатени брони, а не просто няколко главорези от дружината му, мъкнейки покъщнина. - Безчет гуркули настъпват към стената! Ние, малцината защитници на бойниците, изпъчваме гордо гърди и отказваме да се предадем! Тогава при заповедта за.

- Генерал Коска! - Берми се зададе тичешком по улицата, закова се на място и отскочи назад, за да пропусне пред себе си двойка ездачи, препускащи с вързана за конете им откъртена врата, и пак тръгна, разпръсквайки с шапка вдигнатия от копитата облак прахоляк. - Имаме проблем. Някакво северняшко копеле хвана Димбик, опря.

- Чакай малко. - Коска се намръщи. - Някакво северняшко копеле?

- Точно така.

- Едно... копеле?

Стириянецът приглади златистите си къдрици и нахлупи шапката си.

- Голям е.

- Колко хора има Димбик?

- Сто и осемнайсет мъже под командването на Димбик - изпревари го Дружелюбния.

Берми разпери безпомощно ръце:

- Направим ли нещо, оня ще убие капитана. Каза ми да извикам командващия.

Коска разтри с два пръста сбръчканата основа на носа си.

- И къде е този огромен като планина разбойник? Да се надяваме, че ще се разберем с добро, преди да е избил цялата дружина.

- Там, вътре.

Старецът огледа протритата табела над вратата.

- Стъпфер „Мръвки“. Безвкусно име за бордей.

- Убеден съм, че е странноприемница - примижа към табелата Бер-ми.

- Още по-безвкусно. - Старецът пое дълбоко дъх и прекрачи прага, подрънквайки с позлатените шпори на ботушите си.

На Суорбрек му трябваше малко време, за да привикнат очите му към сумрака. През процепите между дъските на стените се процеждаха снопове светлина. Една маса и два стола лежаха преобърнати на пода. Няколко наемници стояха отпред, насочили оръжия - две копия, няколко саби, секира и два арбалета - към така наречения разбойник, който седеше на една от масите в средата на стаята.

Той беше единственият присъстващ, който не показваше и следа от тревога. Наистина се оказа огромен северняк, с провиснала през лицето коса, сливаща се с дългия животински косъм на кожата, преметната през раменете му. Подсмърчаше и спокойно премлясваше над чиния с месо и яйца. В лявата си ръка стискаше вилица с непохватността на малко дете. В дясната, с доста повече вещина, държеше нож. Острието му беше опряно в гърлото на безпомощния капитан Димбик, чието лице беше натиснато към плота на масата.

Суорбрек пое рязко дъх. Това тук, ако не героизъм, беше истинско безстрашие.

Той самият бе публикувал спорни материали - начинание, изискващо завидна воля и кураж, - но не можеше да проумее как този човек успяваше да запази такова спокойствие и да остане така невъзмутим, при положение че всичко беше срещу него. Да демонстрираш смелост сред своите, е едно, но да се изправиш сам срещу целия свят и просто да тръгнеш напред - това е истински кураж. Наплюнчи молива, за да го запише. Севернякът го погледна и Суорбрек забеляза нещо да проблясва през кичурите коса. Застина от ужас. Лявото око на северняка беше метално и блещукаше в сумрака на запуснатата странноприемница. Лицето му беше обезобразено от огромен белег. Другото му око също проблясваше, но с дива ярост. Сякаш едва се сдържаше да не пререже гърлото на Димбик, просто ей така, да види какво ще стане, ако го направи.

-Ха, жив да не бях! - Коска вдигна изненадано ръце. - Сержант Дружелюбен, това е старият ни боен другар!

- Коул Тръпката - поздрави сдържано Дружелюбния, без да откъсва очи от северняка. Суорбрек бе почти напълно убеден, че с поглед не можеш да убиеш човек, но въпреки това изпита облекчение, че не е на пътя на погледите на тези двамата.

Без да помръдва ножа от гърлото на Димбик, севернякът загреба с вилицата от яйцата, задъвка отегчено и преглътна.

- Шибанякът се опита да ми вземе яйцата - прошепна дрезгаво той.

- Ах, Димбик, невъзпитан грубиян! - Коска вдигна един от столовете от земята, настани се на него срещу Тръпката и размаха укорително показалец пред зачервеното лице на капитана. - Нека това да ти е за урок. Никога не посягай на яйцата на човек с метално око.

Суорбрек записа тази крилата мисъл въпреки очевидно ограничената й приложимост. Димбик понечи да каже нещо, вероятно в същия дух, но Тръпката натисна ножа и от гърлото му излезе само хриптене.

- Тоя приятел ли ти е? - изръмжа севернякът и изгледа навъсено заложника си.

- Димбик? - Коска повдигна превзето рамене. - Не е като да е излишен, но далеч не бих го определил като най-важния човек в дружината.

Капитан Димбик искаше да възрази, сериозно при това, но с така здраво притиснат юмрук и нож в гърлото едва си поемаше дъх. Той беше единственият човек в дружината с някаква идея какво е дисциплина, достойнство, пристойно поведение, а ето докъде го докара това. Стиснат за гърлото от някакъв дивак, в някаква долнопробна дупка насред дивата пустош.

На всичкото отгоре прекият му командир явно намираше за съвсем нормално да си побъбри безгрижно с нападателя му.

- Кой би повярвал - питаше в този момент Коска - да се натъкнем отново един на друг след толкова години, на толкова стотици мили от там, където се разделихме? Колко стотици мили, как мислиш, Дружелюбен?

- Не искам да гадая - сви рамене Дружелюбния.

- Мислех, че се връщаш в Севера?

- Върнах се. Сега съм тук. - Явно севернякът не беше от най-разго-ворливите.

- И защо си тук?

- Търся човек без един пръст.

Коска сви отново рамене.

- Ми, да беше отрязал един от тези на Димбик и да си спестиш търсенето.

Димбик изхърка задавено, подскочи и започна да се дърпа, но поясът му се закачи за ръба на масата. Тръпката натисна върха на ножа в гърлото му и го смъкна обратно долу.

- Аз търся точно определен човек без един пръст - чу Димбик дрезгавия, лишен от всякаква емоция глас на северняка. - Чух слух, че може да е тук. Калдер Черния има сметки за уреждане с него. Аз също.

- Не уреди ли достатъчно сметки в Стирия? Отмъщението вреди на печалбата. Пък и не е добре за душата, а, Темпъл?

- Така говорят - отвърна нотариусът на дружината, почти изцяло извън полезрението на Димбик. Как само го мразеше тоя. Винаги на едно мнение с Коска, вечно угодничещ, говори така, сякаш е с нещо повече от другите, ама не казва с какво.

- Душите да ги мислят свещениците - каза Тръпката. - Печалбите да си ги гледат търговците. Аз разбирам от уреждане на сметки. Мамка му! - Димбик проскимтя и стисна очи в очакване на края. Миг по-късно изпуснатата от северняка вилица издрънча на пода, заобиколена от парченца яйца.

- Май ще ти е по-удобно с две ръце - каза Коска и махна на наобиколилите ги наемници. - Господа, свалете оръжия. Тръпката е стар приятел, никой да не го докосва. - Арбалети, саби и остриета се насочиха бавно към пода. - Дали сега не би бил така добър да пуснеш капитан Димбик? Един да умре, и останалите веднага се паникьосват. Като малки патенца са.

- Малките патенца се бият по-добре от тая сбирщина - отвърна Тръпката.

- Те са наемници. Битките са последното, което ги влече. Защо не се присъединиш към нас? Ще бъде като едно време? Другарство, смях и веселби!

- Жлъч, предателство и алчност? Открих, че най-добре работя сам. - Натискът върху гърлото на Димбик внезапно изчезна. Той тъкмо си поемаше дъх, когато усети да го сграбчват за яката и в следващия момент вече летеше заднешком. Сблъска се с един от наемниците и двамата се стовариха на пода, повличайки една маса със себе си.

- Ако видя човек с девет пръста, ще ти кажа. - Коска се подпря на коленете си и оголил от напрежение пожълтели зъби, се надигна от стола.

- Хубаво. - Тръпката обърна ножа, който допреди малко беше опрял в гърлото на Димбик, и спокойно започна да реже месото в чинията. -Затвори на излизане.

Димбик се изправи бавно задъхан, опипа зачервената резка от острието на гърлото си и изгледа свирепо Тръпката. Как само му се искаше да убие това животно. Добре, де, да заповяда да го убият. Но Коска нареди да не го докосват с пръст, а Коска, за добро или лошо, предимно лошо, естествено, беше негов пряк командир. За разлика от останалата паплач в дружината Димбик беше войник. Той приемаше на сериозно неща, като респект, подчинение на заповед и военен устав. Дори ако всички останали не ги бе грижа. Нещо повече, за него те бяха особено важни именно защото всички останали нехаеха за тях. Придърпа на място усукания си пояс и с отвращение забеляза петната от яйца по протритата коприна. Ех, какъв пояс беше някога. Но откъде да знаят тия тук, и представа си нямаха. Как само му липсваше армията. Истинската армия, не това смехотворно, жалко подобие на армия. Беше най-свестният човек в дружината, а в замяна получаваше само презрение и подигравки. Командваше най-малобройното подразделение, винаги получаваше най-лошата работа, а после - най-малък дял от плячката. Димбик изпъна износената си униформа, извади гребенче, приглади косата си и напусна странноприемницата - сцена на срам и посмешище - с всичкото достойнство, което успя да вложи в походката си.

В лудницата, предположи Димбик, единственият нормален ще бъде обявен за луд.

Суфийн надуши миризмата на изгоряло във въздуха. Тя извика спомените за други битки, много отдавна. Битки, които трябваше да бъдат водени. Или поне така му се струваше сега. Беше преминал през всякакви битки: в името на страната си, за другарите, за живота му, за прехрана... и сега това, каквото и да бе то. Онези, които допреди малко се опитваха да съборят наблюдателницата, се бяха отказали и в момента във видимо лошо настроение лежаха натръшкани около нея и си подаваха бутилка. В още по-лошо настроение беше инквизитор Лорсен.

- Свършихте работа с търговеца, предполагам? - попита Коска, слизайки по стъпалата на странноприемницата.

- Да - отвърна троснато Лорсен.

- С какъв резултат?

- Той умря.

Коска замълча за момент, после каза:

- Животът е море от тъга и съжаления.

- Някои просто не издържат на настойчиви разпити.

- Слаби сърца, проядени от морална деградация, мисля аз.

- Без значение - отвърна инквизиторът. - Продължаваме по списъка на началника. Следва Лобери, а след него - Ейвърсток. Събирайте дружината, генерале.

Челото на Коска се сбърчи - единственият признак на загриженост през целия ден според Суфийн.

- Не може ли да оставим момчетата да пренощуват в града? Да от-починат, да се порадват на гостоприемството на местните...

- Новината за пристигането ни не трябва да достига бунтовниците. За праведния почивка няма - обяви Лорсен без следа от ирония в тона.

- Тежка работа го чака праведния, а? - изпъшка Коска.

Суфийн се почувства истински безпомощен. Изведнъж го налегна ужасна умора, нямаше сила да вдигне ръка дори. Да имаше поне един праведен наоколо, но от всички само той се доближаваше до някакво подобие на праведност. Най-свестният човек в дружината. Не се гордееше с това. Най-свестният червей в купчина тор имаше повече право да се гордее от него. Но той беше единственият наоколо с някаква съвест. Освен Темпъл може би, но пък той всячески се стараеше да убеди и себе си, и околните, че всъщност няма никаква съвест. Видя го, стоеше зад Коска, привел рамене, все едно се криеше от някого, чоплеше и въртеше нервно копчетата на ризата си. Човек, който можеше да бъде всичко, а всячес-ки се стараеше да не бъде нищо. Но насред това безумие и разруха кой го е грижа за нечий пропилян потенциал? Може ли Джубаир да се окаже прав? Дали Бог наистина не е отмъстителен касапин, наслаждаващ се на разруха и смърт. В момента на Суфийн му беше доста трудно да обори подобна мисъл.

Едрият северняк застана на издигнатата веранда на странноприемницата, подпря огромни юмруци на дървения парапет и ги проследи с поглед, докато яхаха конете. Следобедното слънце проблесна в металното топче на мястото на окото му.

- Как ще опишеш това? - питаше в този момент Темпъл.

Суорбрек погледна намръщен застиналия във въздуха молив и внимателно затвори тефтера.

- Може да поразкрася малко случката - каза той.

- Дано да си донесъл достатъчно „украса“, ще ти трябва - изсумтя Суфийн.

В интерес на истината, замисли се Суфийн, днес Дружината на Милостивата ръка демонстрира нетипична за нея сдържаност. Оставиха Скуеърдийл зад себе си с минимални оплаквания от страна на наемниците за малкото плячка и почти никакви жертви - търговецът висеше от наблюдателницата с табела на врата, провъзгласяваща съдбата му за урок към всички бунтовници в Близка страна. Дали бунтовниците щяха да прочетат табелата, Суфийн не знаеше, нито пък дали щяха да си вземат урок. До търговеца висяха още двама обесени.

- Кои са тези? - попита Темпъл, извърнал глава.

- Младият беше застрелян, докато бягаше, мисля, за другия не знам.

Темпъл се намръщи, потрепери и зачопли протрития ръкав на ризата

си.

- Но какво можехме да направим? - промърмори той.

- Да следваме съвестта си.

Темпъл се извърна и го погледна ядосано:

- За наемник прекалено много взе да говориш за съвест!

- Какво те е грижа? Или може би и твоята се обажда?

- Доколкото си спомням, не отказваш парите на Коска!

- Ако спра, ще ме последваш ли?

Темпъл понечи на отговори, но вместо това затвори уста и се загледа начумерен в хоризонта. Започна отново да чопли ръкава, все по-настър-вено.

Суфийн въздъхна дълбоко.

- Бог ми е свидетел, никога не съм твърдял, че съм добър човек. -Няколко от къщите в покрайнините на града горяха и той се загледа в стълбовете дим, издигащи се към синьото небе. - Просто най-добрият в дружината.

Всеки има минало

Дъждът се сипеше като из ведро. Беше напълнил дълбоките коловози и отпечатъци от човешки и конски крака в калта и на улицата й липсваше само течението, за да мине успешно за река. Обвиваше града в плътна сива пелена и удавяше като мъгла светлината на окачените тук-там фенери, чиито оранжеви отблясъци танцуваха като призрачни видения в стотиците локви. Изливаше се на потоци от преливащите улуци, от покривите без улуци и от периферията на шапката на Лам, който седеше прегърбен, мълчалив и подгизнал на капрата. Проточваше се на струйки от табелата, провъзгласяваща селището за град Ейвърсток, окачена на скована от разкривени дървени колове рамка. Просмукваше се в опръсканите с кал хълбоци на воловете - Калдер вече куцаше сериозно с единия заден крак и Скейл вървеше натам. Падаше по гърбовете на конете, привързани за парапета пред някаква съборетина, която трябваше да мине за пивница. Три злощастни коня с почернели от водата гърбове.

- Те ли са? - попита Лийф. - Това техните коне ли са?

- Те са - отвърна Шай. Беше премръзнала и подгизнала, чувстваше се като погребана в калта.

- Какво ще правим? - Лийф се опита да скрие напрежението в гласа си, но се провали грандиозно.

Лам не му отговори. Вместо това се надвеси към Шай и прошепна в ухото й:

- Да кажем, че си хваната между две обещания и не можеш да изпълниш едното, без да нарушиш другото. Какво правиш тогава?

Според Шай това беше почти смехотворен въпрос предвид настоящото им положение. Тя сви рамене в подгизналата си риза:

- Ще спазя това, което си струва повече, предполагам.

- Ъхъ - промърмори той, загледан в тресавището на улицата. - Пак листа по водата, а? Никакъв избор. - Тримата останаха така за момент, после Лам се обърна на капрата. - Аз ще вляза пръв. Вие настанете воловете в обора, после елате вътре кротко и спокойно. - Той скочи от фургона и ботушите му изпляскаха в калта. - Освен ако не предпочитате да останете тук. Може да се окаже по-добра идея.

- Аз ще си свърша работата - викна троснато Лийф.

- А знаеш ли каква ще е тя? Някога убивал ли си човек?

- А ти?

- Просто не ми се мешай в краката. - Лам беше някак различен. Не така прегърбен. По-висок. Всъщност огромен. Половината му намръщено лице беше скрито под шибаната от дъжда периферия на шапката, другата половина - едва забележима на оскъдната светлина. - Не ми се пречкайте в краката. Искам да ми обещаете.

- Добре - каза Лийф и погледна учудено към Шай.

- Добре - отвърна тя на свой ред.

Странна работа, да го чуе от него. Напролет човек можеше да срещне агънца, по-свирепи от Лам^2. Но хората понякога се държат странно от гордост и така нататък. Тя самата не страдаше от излишна гордост. Затова реши да го остави да си говори, да се пробва с каквото е намислил и да влезе пръв. В края на краищата, получи се, когато продаваха зърното, нали? Остави го да привлече погледите към себе си, а тя се промъкна незабелязано отзад. Пъхна ножа в ръкава си и проследи с поглед възрастния северняк, който газеше с мъка през тресавището на улицата, разперил ръце, да пази равновесие.

Когато Лам се провалеше, тя щеше да направи каквото трябва. Нямаше да й е за пръв път. Беше го правила и преди по по-маловажни причини и за хора, които го заслужаваха по-малко. Увери се, че ножът се плъзва безпрепятствено от ръкава й, и усети как сърцето й забива лудо. Ще успее да го направи отново. Трябва да го направи отново.

Отвън пивницата беше истинска съборетина, но когато Шай прекрачи прага, й трябваше само поглед да установи, че вътрешността й не падаше по-долу. Видът на това място я накара да се замисли с носталгия за „Мръвки“ - нещо, което не бе предполагала дори, че е възможно. В опушената до безобразие камина гореше немощен огън. Вкиснатият въздух миришеше на дим, мухъл и невидели сапун човешки тела. Барът представляваше дебела талпа, усукана в средата, набраздена от пукнатини и излъскана от стотиците лакти и години употреба. Съдържателят на пивницата, или в този случай - собственикът на бараката, стоеше зад него и бършеше чаши. Мястото, колкото и схлупено и тясно да беше, не беше пълно с хора, което в отвратително време като това не беше добър знак за репутацията му. Петима, трима мъже и две жени, търговци според Шай и не от най-проспериращите, седяха на най-отдалечената маса, надвесени над чинии с яхния. Един кльощав седеше на друга маса в компанията на чаша. Имаше изнурен от работа вид. Шай познаваше този вид от оцвъка-ното на черни петна огледало, което някога притежаваше, затова го определи като фермер. На съседната маса седеше някакъв тип, сгушен в палто от животинска кожа с дълъг косъм, толкова голямо, че от него се подаваха само малко посивяла коса и шапка с няколко мазни пера, втъкнати в лентата над периферията. На дървената маса пред него имаше полуп-разна бутилка. Срещу него, изправила стегнато гръб като съдия по време на съдебен процес, седеше възрастна жена дух. Носът й беше счупен и силно изкривен на една страна, а дългата й посивяла коса беше сплетена на плитки, вързани с накъсан на дълги парцали протрит плат, който подозрително наподобяваше знамето на Старата империя. Лицето й беше набраздено от толкова дълбоки бръчки, че човек можеше да го използва за поставка за чинии. Ако чиниите ти, естествено, не са изгорели заедно с огледалото и всичко останало, което си притежавал.

Погледът на Шай се спря на последните членове на тази весела компания, небрежно, сякаш те въобще не бяха там. Само дето бяха. Трима, прегърбени над масата. Имаха вид на хора от Съюза, доколкото бе възможно да се прецени нечий произход след няколко сезона в прахоляка на Близка страна. Двама от тях бяха млади. Единият, с чорлава рижа коса, мърдаше неспокойно, сякаш му беше влязла муха под ризата. Другият имаше красиво лице, доколкото можеше да прецени по профила му Шай, и носеше палто от каракул, препасано с хубав, покрит с метални капси колан. Третият беше по-възрастен, с брада и износен цилиндър на главата, килнат небрежно на една страна - явно се мислеше за голяма работа.

Той имаше меч - Шай видя медния връх на ножницата му да се подава през цепката на палтото му. Красавецът имаше секира и дълъг нож, препасани в колана, а до тях висеше намотано въже. Рижият седеше с гръб към нея, но можеше да се досети, че и той има едно-две остриета по себе си.

Не можеше да повярва колко обикновени изглеждаха тримата. Обикновени и невзрачни като хилядите други скитници, които й бяха минали пред очите в Скуеърдийл. Красавецът пъхна палец в префърцунения си колан и провеси пръсти непринудено, както прави човек, подпрял се на бара след дълга езда. Само дето неговата беше минала през изгорената й ферма, опустошените й мечти и беше отнесла със себе си брат й и сестра й към незнайни мрачни места.

Шай стисна зъби и тръгна през стаята. Придържаше се към сенките покрай стената, не се криеше, но гледаше да не се набива на очи. Което не се оказа никакъв проблем - Лам, противно на обичайното му поведение, правеше именно това. Беше се настанил пред далечния край на бара, подпрял едри юмруци на напуканото дърво.

- С хубаво време ни посрещате тука. - Лам свали шапка и взе да я изтръсква от дъжда така, че всеки, който поне малко го бе грижа какво става наоколо, извърна поглед. Само старата жена дух проследи с хлътналите си очи Шай, докато се прокрадваше покрай стената, но явно не се впечатли от видяното.

- Леко дъждовно, а? - отвърна съдържателят на пивницата.

- Ако дъждът се усили още малко, ще трябва да опънеш въже през улицата, за да прекарваш хората със сал до вратата си.

- Не бих отказал клиентела, от която да падне малко печалба - каза съдържателят и огледа вкиснато гостите в пивницата. - Чувам, напоследък през Близка страна се изсипва бая народ, ама нещо не се тълпят насам. За пиене ли си дошъл?

Лам свали ръкавиците си и ги метна небрежно на бара:

- Ще пия една бира.

Съдържателят се пресегна за едно тенекиено канче, добре излъскано от кърпата.

- Не тая. - Лам посочи към една голяма стара и прашасала глинена халба на най-горния рафт. - Предпочитам нещо, дето тежи в ръцете.

- За чаши или за жени говорим? - попита съдържателят, докато се пресягаше да я свали.

- А защо не и за двете. - Лам се беше нахилил до уши. Как можеше да се смее точно сега? Погледът на Шай се стрелна към тримата, надвесени над чашите им.

- От къде си? - попита съдържателят.

- От изток. - Лам повдигна рамене в подгизналото палто. - Североизток. Близо до Скуеърдийл.

Един от тримата, рижият, погледна към Лам, подсмръкна и извърна поглед.

- Далече е. Стотина мили сигурно.

- Може и повече да се окаже по пътя, по който дойдох. А и с тоя проклет фургон. Дъртият ми задник се смля на кайма.

- Е, ако си тръгнал на запад, на твое място бих размислил. Много народ се е запътил натам, зажаднели за злато. Чувам, че са разбунили духовете.

- Сериозно?

- Сигурна работа, приятел - подхвърли оня с коженото палто и подаде глава навън като костенурка от черупката си. Имаше най-дрезгавия и дълбок глас, който Шай беше чувала, а навремето се бе наслушала на продрани гласове. - Плъзнали са из цяла Далечна страна, като мравки от прегазен мравуняк са се изсипали. Разгневени, наточени за уши, също като в доброто старо време. Чувам, самият Санджийд е свалил меча от стената.

- Санджийд? - Съдържателят на пивницата разкърши врат, сякаш изведнъж го бе стегнала яката.

- Самият император на Равнините. - Шай остана с впечатлението, че дъртото копеле се наслаждаваше на страха, който всяваше с приказките си. - Духовете му избили цяла задруга от предприемачи в пустото само преди седмица-две. Трийсет души може би. Отрязали им ушите, носовете, не се съмнявам - и пишките.

- Какво, мамка му, ще ги правят тях? - попита фермерът, погледна тревожно жената дух и потрепери.

Тя не отвърна на погледа му, не отговори, не помръдна дори.

- Ако си решил да вървиш на запад, на твое място бих се сдобил с голяма компания. Много хора, с малко чувство за хумор и много стомана, така бих направил аз. - Онзи се сгуши пак в палтото.

- Добър съвет. - Лам вдигна голямата халба и отпи бавно. Шай преглътна с него. Изведнъж така й се прииска и на нея халба бира. Не, мамка му, трябваше да се махне оттук. Да излезе навън или да се заеме с работа. Само дето Лам не се беше разбързал за никъде, все едно ореше нивата, бавно и полека. - Не съм сигурен накъде ще тръгна обаче.

- А какво те доведе тука? - попита съдържателят.

Лам започна да навива мокрите си ръкави и масивните мускули по покритите му с посивели косми ръце заиграха:

- Последвах едни хора до тук.

Рижият вдигна отново очи. Едното му рамо потрепери и тръпката се изкатери по бузата му. Този път не отмести поглед от Лам. Шай остави ножа да се плъзне от ръкава, скри го зад ръката и горещите й лепкави от пот пръсти стиснаха дръжката.

- И защо? - попита отново съдържателят.

- Запалиха фермата ми. Отвлякоха децата ми. Обесиха приятеля ми - отвърна Лам спокойно, сякаш не беше кой знае какво, и пак надигна халбата.

Изведнъж стана толкова тихо, че Шай го чу да преглъща. Един от търговците, сбърчил тревожно чело, извърна очи към него. Цилиндърът хвана чашата си и Шай видя жилите на ръката му да изскачат - така здраво я беше стиснал. Лийф избра точно този момент да застане на прага на пивницата - блед и подгизнал - и да се заозърта наоколо. Никой не го за-беляза - всички погледи бяха насочени към Лам.

- Лоши хора, безмилостни - продължи той. - Откъдето минат през Близка страна, отвличат деца, а след себе си оставят обесени. За последната седмица съм погребал сигурно една дузина.

- Колко са копелетата?

- Двайсетина.

- Ми да съберем дружина и да тръгнем да ги търсим, а? - предложи съдържателят, въпреки че видът му ясно говореше за това, че би предпочел да си остане, където е, и да продължи да си бърше чашите. Но кой можеше да го вини за това?

- Няма смисъл - поклати глава Лам. - Отдавна са си заминали.

- Добре. Хубаво. Правосъдието ще ги застигне, мисля аз, рано или късно. Правосъдието винаги те застига, така казват.

-Правосъдието ще получи каквото оставя аз от тях. - Лам беше приключил с навиването на ръкавите и явно доволен от резултата, се извърна настрани, подпря се небрежно на бара и се вторачи право в тримата. Преди да влязат, Шай не знаеше какво ще стане вътре, но това, Лам ухилен до уши, разговорлив и непринуден - това не беше очаквала. - Като казах, че отдавна са си заминали, това не е пълната истина. Трима се отделиха от групата.

- Сериозно? - включи се в разговора Цилиндъра.

Лам го погледна право в очите, дълго и изпитателно:

- Самата истина.

- Трима, казваш? - Едната ръка на Красавеца се плъзна предпазливо към дръжката на секирата в колана му. Настроението в стаята рязко се промени и напрежението от предстоящото насилие надвисна като буреносен облак под схлупения таван.

- Ей, вижте - поде съдържателят на пивницата, - не искам неприятности в...

- И аз не исках неприятности. Ама, стана тя, каквато стана. Неприятностите така правят. - Той отметна мокрите кичури коса от лицето си и Шай видя очите му - грейнали, широко отворени. Устата му също. Дишаше тежко. Усмихваше се. Не като човек, захванал се с тежка работа. А като човек, изправен пред приятно занимание. Не бързаше да започне, удължаваше момента, наслаждаваше му се. Сякаш са му сервирали вкусно ястие. И тогава Шай видя белезите му така, както не ги бе виждала досега, и по ръцете й плъзна тръпка, премина по гръбнака й и накара всяко косъмче по тялото й да настръхне.

- Проследих тези тримата - каза Лам. - Тръгнах по дирите им и ги следвах в продължение на два дни.

Всички затаиха дъх. Съдържателят отстъпи крачка назад с увиснали в ръцете чаша и парцал, с половинчата усмивка на лицето си. Тримата се извърнаха на столовете и застанаха с лице към Лам и с гръб към Шай и тя осъзна, че неволно пристъпва бавно напред. Усещаше краката си натежали, докато изпълзяваше от сянката покрай стената, сякаш газеше през река от мед. Изтръпналите й пръсти се наместиха около дръжката на ножа. Времето се проточи до безкрайност. Всички затаиха дъх.

- И къде те отведе следата? - попита Цилиндъра и гласът му потрепери.

Усмивката на Лам се разтегли още повече - усмивка на човек, получил именно онова, което най-много е искал за рождения си ден.

- Точно до шибаните ви крака.

Цилиндъра отметна единия край на палтото си и посегна към дръжката на меча.

Лам запрати изотдолу голямата халба и тя се пръсна в главата му, пращайки го по гръб на пода сред парчета натрошена глина и пръски бира.

Нещо изскърца пронизително - фермерът явно се беше опитал да скочи на крака, но вместо това се преметна заднешком през стола.

Рижият отстъпи назад, дали да си направи място, дали от изненада, Шай не разбра, но се озова току пред нея и тя опря плоската част на острието на ножа си в гърлото му, а с другата ръка го сграбчи през раменете.

Някой изкрещя.

Лам прекоси стаята с един скок. Сграбчи китката на Красавеца в момента, в който онзи измъкваше секирата от префърцунения си колан, и я изви нагоре. С другата ръка изтегли ножа му, заби го с всичка сила в чатала му и дръпна острието нагоре. Струите кръв оплискаха и двамата. Красавеца изпищя пронизително, оглушително силно в тясното помещение, свлече се облещен на колене, стиснал в шепи изсипващите се от корема му черва. Лам го просна по очи с мощен удар на дръжката на ножа в тила и писъкът му секна.

Една от жените скочи на крака и запуши устата си с ръка.

Рижият се размърда в ръцете на Шай, но тя го стисна още по-здраво, натисна ножа в гърлото му и прошепна в ухото му:

- Шшт!

Цилиндъра, сега останал без него, се надигна, олюлявайки се, от пода. От раната на челото му течеше кръв. Лам го стисна за врата и го отлепи от пода с такава лекота, сякаш беше парцалена кукла. Засили го напред и размаза физиономията му в дървения бар. Вдигна го и го стовари отново, а главата му изхрущя като строшено глинено гърне. И пак, опръск-вайки с кръв престилката на съдържателя на пивницата, стената зад него, че и тавана. Лам вдигна високо ножа и Шай зърна за миг отражението на ухилената му физиономия в острието. После стоманата описа размазана сива дъга, изчезна в гърба на Цилиндъра и с мощен трясък отвори прясна пукнатина по цялата дължина на дървения бар. Лам го остави прикован за бара, с колене на педя от пода и драскащи по дъските върхове на ботушите му. Целият под наоколо беше опръскан с кръв.

Всичко продължи едва няколко секунди, през които Шай не си пое дъх нито веднъж. Стана й горещо, зави й се свят, стаята беше толкова светла и ярка пред очите й. Замига на парцали. Не разбра какво точно стана. Не беше помръднала от място. Не можеше да помръдне и в момента. Нищо не мърдаше. С изключение на Лам, който вървеше към нея. Половината му лице беше опръскано с черни струйки и капки кръв. Очите му горяха, зъбите му блестяха насред тази налудничава усмивка, дъхът му свистеше в гърлото и излизаше с тихо ръмжене.

- Мамка му, мамка му - проскимтя рижият, но Шай натисна ножа и го укроти на мига. Видя в колана му затъкнат дълъг нож - почти меч - и го извади със свободната си ръка. В следващия миг Лам беше надвиснал над двамата. Главата му почти опираше в гредите на ниския таван. Сграбчи момчето за ризата и го изтръгна от хватката на Шай.

- Говори. - Той шамароса момчето с такава сила, че ако не го държеше с другата ръка, със сигурност щеше да го просне на пода.

- Аз... - смотолеви момчето.

Лам го шамароса отново. Плесницата прозвуча като гръмотевица и накара търговците в другия край на стаята да подскочат от страх, но нито един не помръдна от място.

- Говори.

- Какво.

- Кой командва?

- Кантлис. Така се казва. - И момчето започна да плямпа несвързано, едва смогваше да раздели думите една от друга. - Грега Кантлис. Не знаех що за група са, гадове, исках просто да стигна от тук до там, да изкарам малко пари. Работех на сала, прекарвахме хора през реката, у дома, на изток, един ден заваля, реката придойде и го отнесе, сала и. - Пляс. - Не искахме, истината казвам. - Пляс. - Има големи гадняри с него. Един северняк, Черното му викат, надупчи със стрели стареца. А те всички се смяха.

- Мен да ме чуваш да се смея? - Лам го фрасна през лицето с опакото на ръката си.

Рижия вдигна безпомощно ръка да се предпази и тя се разтрепери пред лицето му.

-Аз не се смях! Не! Ние не искахме да имаме нищо общо с тези убийства, затова си тръгнахме! Трябваше да са само плячкосване и обири, така каза Кантлис, после се оказа, че ще крадем деца и...

Лам го прекъсна с плесница.

- Защо са му децата? - попита той и го зашлеви през подутата луни-чава буза, омазана с кръвта от носа му.

- Има купувач за тях. Всички ще бъдем богати, каза, ако ги закараме там. Каза, че не иска и косъм да пада от главите им. Да са здрави и силни за пътуването.

Лам го шамароса отново и сцепи бузата му.

- Пътуване? Накъде?

- До Крийз, каза, като за начало.

- Това е почти където започва Сокуая - каза Шай, - на другия край на Далечна страна.

- Кантлис има кораб, чака го за пътуване по реката. Нагоре по течението. нагоре.

- До Крийз, а оттам накъде?

Главата на момчето клюмна. Клепачите му запърхаха - губеше съзнание. Лам го шамароса отново по едната буза, после - по другата, накрая го разтърси за ризата.

- До Крийз, а оттам накъде?

- Не каза. Не и на мен. Може на Тавърнър. - Момчето погледна прикования за бара мъж с щръкналата от гърба му дръжка на нож. Според Шай той беше приключил завинаги с говоренето.

- Кой купува децата? - попита Лам.

Главата на момчето се люшна и клюмна. Лам го удари отново и пак, и пак. Една от жените покри с шепи лице, другата беше като закована на-място, изправена до масата. Един от мъжете я придърпа бавно на стола до себе си.

- Кой купува?

- Не знам - смотолеви момчето и от разцепената му уста потекоха кървави лиги.

- Стой тук. - Лам пусна момчето и отиде до Цилиндъра, около чиито ботуши се беше стекла голяма локва кръв. Пресегна се и разкопча колана с меча му, после извади нож от палтото му. Претърколи с крак Красавеца и ококорените му очи се изцъклиха към тавана - вече не беше такъв красавец с изсипаните си навън черва. Свали опръсканото с кръв въже от колана му и се върна при момчето. Под смаяния поглед на изтръпналата, останала без сили Шай започна да връзва единия край на въжето за врата на момчето. Не беше кой знае какъв възел, но достатъчно здрав. Повлече момчето след себе си към вратата и то тръгна като послушно куче.

Лам спря. Съдържателят на пивницата беше излязъл иззад бара и сега стоеше на прага. Пореден пример за това, че няма как да знаеш на какво е способен човек, нито какво ще му хрумне, нито кога ще му хрумне да го направи. Стискаше здраво парцала за бърсане на чаши в ръце, сякаш беше могъщ щит срещу всякакво зло. Шай се съмняваше, че простото парче плат ще му помогне много, но нямаше как да не се възхити на куража му. Молеше се само Лам да не го нареди до Красавеца, проснат в локва кръв на дъските на пода.

- Така не е редно - каза съдържателят.

- А като умреш, това ще го направи ли по-редно? - попита Лам. Гласът му беше тих и спокоен, без всякаква заплаха в него - просто въпрос. Не му трябваше да крещи с пълно гърло - двамата мъртви зад гърба му го правеха вместо него.

Очите на съдържателя се стрелнаха насам-натам, но сред посетителите на пивницата явно нямаше герои, готови да му се притекат на помощ. Всичките имаха такъв изплашен вид, сякаш Лам беше самата смърт. Освен двама - старата жена дух продължаваше да седи невъзмутимо, изпънала гръб, а спътникът й, все така сгушен в коженото си палто, протегнал напред и кръстосал небрежно крака, бавно си наливаше питие в чашата.

- Не е редно - повтори съдържателят, но гласът му беше станал по-слаб и от разредена бира.

- Колкото редно, толкова - каза Лам.

- Трябва да съберем съд и да го осъдим справедливо, да получим отговори...

Лам се надвеси над него.

- Само един отговор те интересува в момента и това е дали искаш да продължаваш да стоиш на пътя ми.

Съдържателят се дръпна настрани и Лам повлече момчето покрай

него.

Почувствала отново сила в краката си, Шай се втурна след него и мина тичешком покрай закования пред вратата Лийф с провесено от изненада чене.

Дъждът беше отслабнал до ситен ръмеж. Лам влачеше рижото момче през калното тресавище към дървената рамка, на която висеше табелата с името на града. Беше достатъчно висока, за да мине под нея ездач. А също така, за да увисне на нея човек без кон.

- Лам! - Шай скочи от верандата на пивницата и ботушите й затънаха до глезените. - Лам! - Той претегли въжето в ръка, после го метна през кръстосаните дървени колове. - Лам! - Тя затича през калта, заплашваща да смъкне ботушите от краката й. - Лам хвана висящия край на въжето и го опъна. Момчето залитна напред, когато примката се стегна около шията му и подпря брадичката му. Подпухналото му лице имаше глуповато изражение, сякаш не схващаше какво точно предстоеше.

- Не се ли нагледахме на обесени? - викна Шай. Лам не отговори, не се обърна дори, просто нави свободния край на въжето около ръката си.

- Не е редно - каза тя.

Лам подсмръкна и се приготви да вдигне момчето във въздуха. Шай сграбчи въжето над главата на момчето и започна да го реже с късия меч. Оказа се остър, отне й само секунда.

- Бягай.

Момчето я изгледа и замига на парцали.

- Бягай, глупак такъв! - Тя го срита в задника. Момчето направи няколко несигурни крачки напред и се просна по очи в калта. Надигна се с мъка и се отдалечи, залитайки, без дори да си направи труда да свали примката от шията си.

Шай се обърна към Лам. Той гледаше втренчено, с меч в едната ръка и въжето в другата, право в нея, но сякаш не я виждаше. Не приличаше на себе си, все едно беше друг човек. Как е възможно това да е същият човек, който цяла нощ стоя надвесен над Роу, докато имаше треска, и й пееше тихо да я приспи? Вярно, пя ужасно, но все пак. Цяла нощ, с изкривено от тревога лице? Сега гледаше в тези две черни очи и изведнъж я обзе ужас, сякаш гледаше в черна бездна. Сякаш стоеше на ръба на нищото. Едва се сдържа да не побегне.

- Доведи конете им! - кресна той на Лийф, който се беше появил на верандата на пивницата с палтото и шапката на Лам в ръце. - Веднага! -Момчето се завтече да изпълни нареждането му, а той се загледа след рижия. Дъждът започна бавно да отмива кръвта от лицето му. Когато Лийф доведе най-едрия от конете, той хвана рога на седлото и понечи да се метне на гърба на животното, но то се подплаши и отскочи настрани. Лам изпъшка, залитна и се просна по гръб в калта. Едната му ръка се вкопчи в стремето, а другата изпляска силно в локвата. Обърна се и се надигна с мъка на четири крака.

- Ранен ли си? - Шай коленичи до него.

Той вдигна глава и тя видя сълзи в очите му.

- Мътните го взели, Шай, мътните го взели - промълви едва.

Шай напрегна всички сили да го вдигне от земята - непосилна задача, изведнъж се беше отпуснал като труп. Когато най-после успя да застане на крака, той я хвана за палтото и я придърпа към себе си.

- Обещай ми - прошепна, - обещай, че никога повече няма да ми заставаш на пътя.

- Няма. - Тя сложи ръка на белязаната му буза. - Но ще ти държа коня. - Тя хвана оглавника на животното, притисна муцуната му към лицето си и му зашепна успокоително. Прииска й се да можеше някой да направи същото за нея. Лам се покачи на седлото бавно, със стиснати от напрежение зъби. Седна прегърбен, стиснал юздите в дясната си ръка, а с лявата притворил яката на палтото си. Пак изглеждаше стар. По-стар от всякога. Старец, с непосилен товар на прегърбените си рамене.

- Добре ли е? - прошепна Лийф, сякаш се боеше, че Лам може да го

чуе.

- Не знам - отвърна Шай.

Лам не даде вид, че ги чу. Беше вперил премрежен поглед към черния хоризонт, почти слял се с притъмнялото небе.

- Ти добре ли си? - прошепна отново Лийф.

- И това не знам. - Имаше чувството, че целият свят се беше разпаднал под краката й и сега се носеше по течението насред странно море, далеч от сушата. - Ти?

Лийф само поклати глава и заби поглед в калта.

- Да вземем каквото ни трябва от фургона и да яхваме конете тогава?

- Ами Скейл и Калдер?

- Съсипани са, а ние трябва да потегляме. Остави ги.

Вятърът блъсна дъжда в лицето й, Шай придърпа надолу периферията на шапката си и стисна зъби. Брат й и сестра й, за това трябва да мисли сега. Те ще я направляват като две пътеводни звезди в небето, като две светлини в тъмнината. Само те бяха от значение сега.

Шай пришпори коня и поведе групата им в сгъстяващия се сумрак. Не бяха изминали много, когато чу нещо през шума на вятъра. Забавиха ход. Лам изравни коня си с нейния и извади острието от ножницата - дълъг кавалерийски меч, наточен само от едната страна.

- Някой ни следва ли? - попита Лийф и се засуети с лъка.

- Я свали това! В тая тъмница в най-добрия случай ще улучиш себе си. В най-лошия - мен. - Шай чу шум от конски копита по пътя зад тях, а също тропот на колелата на фургон. През стволовете на дърветата проблесна светлинката на факла. Преследваха ги хората от Ейвърсток? Или съдържателят на пивницата щеше да се окаже по-голям радетел за правосъдие, отколкото изглеждаше? Тя хвана кокалената дръжка на късия меч и изтегли острието, което проблесна с последната червенина на здрача. Вече не знаеше какво да очаква. Ако самият Ювенс изникнеше от тъмнината и я поздравеше с „добър вечер“, тя просто щеше да вдигне рамене и да го попита накъде се е запътил.

- Стойте, чакайте! - избумтя нечий плътен дрезгав глас. Не беше самият Ювенс. Оказа се мъжът с огромното кожено палто. Появи се на кон, с факла в ръка. - Свой съм! - провикна се той и забави ход.

- Не и за мен - отвърна Шай.

- В такъв случай първо да оправим тая работа. - Той затършува в една от торбите на седлото си, измъкна наполовина пълна бутилка и я хвърли на Шай. Зад него изтрополя фургон, теглен от два коня. Караше го старата жена дух. Сбръчканото й лице бе все така безизразно, а от устата й стърчеше стара обгорена лула за дървесна гъба. Не беше я запалила, тя просто дъвчеше дългия мундщук.

За момент никой не проговори.

- Какво искате? - попита накрая Лам.

Непознатият бавно килна шапка назад:

- Няма нужда да лееш повече кръв, приятелю, ние не сме врагове. Но дори и да бяхме, след онова в пивницата аз със сигурност щях да съм размислил по въпроса. Искам да поговорим, само това. Да ви направя предложение, което ще е от полза на всички ни.

- Говори тогава - каза Шай, издърпа със зъби тапата на бутилката, но не прибра меча.

- Така и ще направя. Казвам се Даб Суийт.

- Как? - намеси се Лийф. - Като скаута от историите ли?

- Точно като него. Аз съм той.

Шай застина с наполовина вдигната бутилка към устата си:

- Ти си Даб Суийт? Човекът, пръв видял Черните планини. - Тя подаде бутилката на Лам, но той я подаде на Лийф, без да я погледне. Лийф отпи и се задави.

Суийт се изкиска дрезгаво.

- Право да ви кажа, планината първа видя мен. От друга страна, духовете са живели в нея стотици години преди това, а преди тях - хората от Старата империя, а преди тях, преди Старите времена - кой знае още кой. Въобще знае ли някой кой в какво е пръв по тия земи?

- Но при извора на Сокуая си убил огромна червена мечка с голи ръце, нали? - попита Лийф и подаде бутилката на Шай.

- Бил съм при извора на Сокуая много пъти, това е вярно, но тая история с мечката малко ме обижда. - По силно сбръчканото лице на Суийт се разтегна огромна дружелюбна усмивка. - Да излезеш с голи ръце срещу мечка, дори малка, е доста глупава идея. Моят предпочитан подход към мечките, а и към опасностите като цяло е „колкото по-далеч - толкова по-добре“. Но минаха толкова години, много вода изтече - паметта ми не е като едно време, признавам си.

- А може би и собственото си име си забравил, а? - каза Шай и отпи от бутилката. Каква глътка й се бе отворила само.

- Мила жено, не бих отхвърлил това като възможност и ако не беше щамповано на вярното ми седло, бих се съгласил с теб на драго сърце. -Той потупа дружески протритата кожа. - Но ето на, Даб Суийт.

- От това, което съм чувала, бях сигурна, че ще си доста по-едър.

- От това, което аз съм чувал, трябва да съм половин миля висок. Хората обичат да приказват. А като заговорят, не зависи от мен колко голям ще ме изкарат, нали така?

- А този дух, тя каква ти се пада? - попита Шай.

Жената отговори вместо него, бавно и тържествено, сякаш държеше реч на нечие погребение:

- Той ми е жена.

- Честно казано - изкиска се дрезгаво Суийт, - понякога се чувствам точно така. Това там е Плачеща скала. Двамата с нея сме обиколили всяко крайче на Далечна страна, на Близка страна и на куп други страни, дето дори си нямат име. В момента сме наети като скаути, ловци и водачи на задруга от предприемачи, отправили се през равнините към Крийз.

- Така, значи - присви подозрително очи Шай.

- Както чух, вие също сте се запътили натам. Нямате кораб да ви чака, за да ви качи нагоре по течението, няма и да намерите такъв, който да спре и да ви качи по пътя, с две думи, сами сте насред равнината и ще трябва да я прекосите пеш, на кон или с фургон. С духовете, плъзнали наоколо, ще ви трябва компания.

- Вашата имаш предвид.

- Не обещавам да душа с голи ръце мечки по пътя, но ви уверявам в едно, познавам Далечна страна. Малцина познават тези земи по-добре от мен. Ако някой може да ви закара до Крийз с уши на главата, това съм аз.

Плачеща скала се покашля и прехвърли лулата в другия край на устата си.

- Така де, това сме Плачеща скала и аз.

- И за какво ти е да ни правиш подобна услуга? - попита Шай. Наистина нямаше представа, особено след това, на което бяха станали свидетели в пивницата.

Суийт се почеса по наболата брада:

- Тази експедиция беше планирана, преди да започнат неприятностите в равнините. В групата има всякакви хора. Неколцина с достатъчно желязо в жилите, но без никакъв опит и с много багаж. - Той изгледа Лам, сякаш го преценяваше като стока. Точно както Клей гледаше купчина зърно за продан. - С тия неприятности в Далечна страна човек, който няма да се погнуси от малко кръв, ще ни дойде добре. - Той отмести поглед към Шай. - А като те гледам, нещо ми подсказва, че ако се наложи да хванеш острие, ръката ти няма да трепне.

Шай претегли меча в ръка:

- Справям се колкото да не го изпусна. Какво предлагаш?

- Обикновено човек влиза в задругата с уменията си или с пари. Делим провизии и екипировка и си помагаме с каквото можем. Този едрият...

- Лам.

- Стига, бе? - повдигна учудено вежди Суийт.

- Име като всяко друго - отвърна Лам.

- Не отричам. Ти влизаш без пари. Видях с очите си какво можеш и знам, че ще си от полза. Ти ще платиш половин дял, жено, а момчето -цял, което прави. - Суийт сбърчи чело, докато пресмяташе сумата.

Може и да бяха умрели пред очите й двама души тази вечер, може и стомахът й да беше още на топка, а главата й - замаяна, но изпречеше ли се на пътя й добра сделка, Шай не беше от хората, които ще я пропуснат.

- И тримата влизаме без пари.

- Какво?

- Лийф е най-добрият стрелец, когото някога си виждал. Ценен е.

- Не думай? - Суийт не изглеждаше особено убеден.

- Така е - промърмори Лийф.

- И тримата влизаме безплатно. - Шай отпи и му подхвърли бутилката. - Или така, или никак.

Суийт на свой ред отпи от бутилката бавно и продължително, после погледна отново към Лам, който седеше неподвижно на седлото, притихнал, потънал в сянка, само крайчетата на очите му проблясваха на светлината на факлата. Накрая въздъхна дълбоко:

- Умееш да се пазариш, а?

- Моят подход към лошите сделки е „колкото по-далеч от тях, толкова по-добре“.

Суийт се изкиска тихо и подкара коня си към нея. Стисна бутилката под мишница, издърпа ръкавицата си със зъби и плесна длан в ръката на Шай.

- Дадено. Мисля, че вече започвам да те харесвам, момиче. Как ти е името?

- Шай Саут.

- Шай? - изгледа я учудено Суийт^3.

- Просто име, старче, нищо повече. Я ми дай пак тая бутилка.

И те потеглиха в тъмното. Даб Суийт боботеше безспирно, редеше история след история - много приказки и нищо казано. Посмяха се дори, все едно не беше минал само час, откакто оставиха зад себе си два пресни трупа. Подаваха си бутилката, докато в нея не остана и капка и Шай не я захвърли в храстите. Усещаше приятна топлина в корема си. Ейвърсток остана зад гърба им - само няколко светлинки в далечината. Шай забави ход и изравни коня си до най-близкия до баща човек, когото някога бе имала.

- Името ти не е наистина Лам, нали?

Той извърна поглед към нея, после пак настрани. И се прегърби още повече над седлото. Придърпа нагоре яката на палтото си. Палецът му търкаше ли, търкаше остатъка от средния му пръст. Липсващия пръст.

- Всеки има минало - каза накрая.

Самата истина.

Отвлечените

Децата оставаха скупчени едно до друго, притихнали. Всеки път, ко-гато Кантлис отиваше да подкара нови. Да „подкара“, така казваше той, все едно говореше за изоставен добитък и все едно никой не умираше по време на прибирането му. Все едно че нищо от онова, което бяха направили с фермата, не се случваше. И все едно не се смееха след това, когато докараха нови облещени от ужас малки деца. Черното винаги се смееше с онзи свой смях на пресекулки, ухилен до уши, с двата липсващи предни зъба. Все едно от убиването на хора по-хубава шега не беше чувал.

В началото Роу се опитваше да разбере къде точно се намираха. Дори се чудеше дали да не опита да остави знак за онези, които със сигурност щяха да тръгнат да ги търсят. Но после нивята и горите останаха далеч назад и сега пътуваха през необятна, обрасла с твърда трева равнина, в която освен тук-там някой самотен шубрак друго нямаше. Вървяха на запад, но нищо друго не знаеше. А и беше заета, трябваше да мисли за Пит и за останалите деца, да гледа да са нахранени, чисти и да мълчат.

Децата бяха всякакви, но всичките под десет. Бяха двайсет и едно, допреди онова момче, Кеър, да се опита да избяга. Черното тръгна да го гони и се върна целия в кръв. Оттогава бяха двайсет и никой повече не опита да бяга.

С тях имаше една жена на име Бий. Тя беше свястна, нищо, че имаше белези от шарка по ръцете. Понякога прегръщаше децата. Никога Роу, за-щото тя нямаше нужда, и никога Пит, понеже него Роу го прегръщаше. Но понякога прегръщаше по-малките и им шепнеше успокоително, когато плачеха - и тя не искаше да дразни Кантлис, тя също се страхуваше от него. Понякога той я удряше, а тя, след като избърсваше кръвта от носа си, винаги намираше някакво извинение за това. Казваше, че имал много тежък живот, че бил изоставен от родителите си като дете, че бил бит и така нататък. Според Роу това беше по-скоро причина човек да не бие другите, но от друга страна, предполагаше, че хората винаги намираха някакво извинение. Пък било то и такова мижаво.

Според Роу Кантлис не беше нищо особено. Яздеше най-отпред, на-контен в хубавите си дрехи, все едно беше голяма клечка, тръгнал по важна работа, а не просто крадец на деца, убиец и най-долна отрепка, заобиколил се с още по-долни от него отрепки, пред които да се перчи и на чиито фон да изглежда нещо повече. Вечер палеше голям огън - обичаше да гледа неща да горят, - сядаше да пие и после лицето му се изкривяваше в горчива гримаса и той почваше да се жалва за всичко. Как нищо в тоя живот не било честно, как оня банкер го измамил и го лишил от наследството му, как нищо не ставало както той иска.

Веднъж спряха до широка река и прекараха целия ден там. Роу го пита: „Къде ни водиш?“, а той й каза само: „Нагоре по реката“. После дойде дълга лодка, спря до брега и той ги качи в нея и потеглиха нагоре по реката. Няколко мъже на нея, целите в мускули, я тикаха с пръти, теглеха с въжета от брега или гребяха, а плоската земя отстрани се плъзга ли, плъзга бавно покрай тях, а после, далеч, много далеч отпред, от маранята се показаха три високи върха - малко по-тъмни от синьото небе.

В началото Роу се радваше, че не трябва да язди повече, но после видя, че сега по цял ден не правеха друго, освен да седят. Седяха под навеса отпред и гледаха как водата и земята отстрани се носят бавно покрай тях и отнасят стария им живот далеч назад. С всеки ден лицата на близки и познати все по-трудно се появяваха в спомените, докато накрая миналото не се превърна в сън, а бъдещето - в непознат кошмар.

Черното често слизаше от лодката с лъка си и няколко от хората и отиваше на лов, а после се връщаше и носеше месо. Често просто седеше и пушеше. И гледаше децата и се усмихваше широко насреща им с часове наред. Като гледаше празното място от липсващите му предни зъби, Роу си спомняше как той надупчи Гъли със стрели и как го остави да виси на голямото дърво. И като си спомняше за това, й ставаше тъжно и искаше да плаче, но знаеше, че не може, защото тя беше от най-големите и всичките по-малки деца очакваха от нея да е силна, а тя се беше зарекла да е точно такава. Казваше си, че като не плаче, ще ги победи. Малка победа, но Шай казваше, че победата си е победа, без значение колко е малка.

След няколко дни на лодката видяха нещо да гори в далечината. Над тревата се показаха кълба дим, които се вдигаха нагоре и чезнеха в безкрайното небе, а над тях се виждаха черните точици на кръжащи птици. Онзи, който командваше мъжете от лодката, каза, че трябва да се върнат, защото се тревожел заради духовете, а Кантлис просто се изсмя, намести ножа в колана си и му каза, че има други неща, много по-близко до него, за които да се тревожи, и с това разговорът приключи.

Същата нощ Роу се събуди, защото някой я разтърси силно. Когато отвори очи, видя един от мъжете надвесен над нея. Онзи започна да й говори как му напомняла за някого и се усмихваше така, все едно му имаше нещо на очите. Дъхът му миришеше на вкиснато, когато я хвана здраво за ръката. Пит го удари с всичка сила, но това не беше никак силно. Бий се събуди и се разкрещя и Кантлис дойде и издърпа мъжа далеч от нея, а после Черното го рита, докато онзи не спря да мърда, и накрая го хвърли в реката. Кантлис се разкрещя на останалите да не са си и помисляли да пипат стоката, а вместо това да си ползвали шибаните ръце, защото мо-жели да се обзаложат, че няма копеле на тоя свят, дето да му опропасти печалбата.

Тя знаеше, че не трябваше да го прави, но просто не се сдържа и думите се изплъзнаха от устата й: „И като ще се обзалагате, може да се обзаложите също така, че сестра ми идва за мен! Сестра ми ще ви намери!“.

Помисли си, че Кантлис ще я удари, но вместо това той я погледна с такова изражение, сякаш тя бе последната му грижа, отредена от несправедливата съдба, и й каза: „Слушай, малката, миналото го няма вече, също като водата, дето тече покрай лодката. Колкото по-скоро си го избиеш от празната глава, толкова по-добре за теб. Вече нямаш сестра. Никой не идва за теб“. И после тръгна към носа на лодката, като не спираше да цъка с език и да бърше с мокър парцал кръвта от хубавите си дрехи.

„Истина ли е? - попита тогава Пит. - Наистина ли никой не идва за нас?“

„Шай идва.“ Роу не се съмняваше, че е така, защото Шай, имаше й доверие, не беше човек, на когото някой може да нарежда какво да прави. Но това, което не му каза, беше, че малко се надява Шай да не идва за тях, защото не искаше да я види надупчена със стрели. И защото не знаеше какво толкова можеше да направи Шай, понеже, въпреки че трима си бяха тръгнали и въпреки че двама бяха отвели конете да ги продават, и въпреки този, когото Черното уби, Кантлис пак имаше цели тринайсет мъже. Роу не виждаше какво толкова можеше да направи някой, който и да е.

Искаше й се обаче Лам да беше тук, защото щеше да се усмихне и да каже: „Всичко е наред. Не се тревожи“, точно както правеше, когато имаше буря и тя не можеше да заспи. Щеше да е хубаво.

ЧАСТ II

ЗАДРУГАТА

Ех, какъв бурен живот и какво ново начало! Но, ооо, какво неудобство!

Хенри Уадсуорд Лонгфелоу

Съвест и проказа

- Молиш ли се?

Суфийн въздъхна.

- Не - отвърна. - Клеча тук със затворени очи и готвя каша. Естествено, че се моля. - Отвори едва едното си око и погледна към Темпъл. -Ще се присъединиш ли?

- Не вярвам в Бог, забрави ли? - Темпъл осъзна, че пак чопли подгъва на ризата си, и спря. - С ръка на сърцето вярваш ли, че той някога си е мръдвал пръста дори да ти помогне?

- Не е нужно да харесваш Бог, за да вярваш в него. Освен това знам, че за мен няма спасение.

- За какво се молиш тогава?

Суфийн започна да бърше лице в молитвената кърпа и надникна към Темпъл над края й:

- Моля се за теб, братко. Имаш вид на човек, който се нуждае от това.

- Напоследък съм малко... изнервен. - Темпъл забеляза, че сега чопли ръкава си, и дръпна ядосано ръка. За бога, няма ли да спрат най-после тия негови пръсти, преди да са разнищили и последната му риза. - Чувствал ли си се някога така, сякаш над теб е надвиснала огромна тежест.

- Често.

- . и всеки момент може да те смаже.

- Непрекъснато.

- ... и ти просто не знаеш как да се измъкнеш от под нея?

- Само дето ти знаеш как. - Двамата млъкнаха и се вторачиха един в друг.

- Не - каза Темпъл и отстъпи назад. - Не, не.

- Старецът те слуша.

-Не!

- Можеш да го разубедиш, да го спреш.

- Опитах, не искаше и да чуе!

- Може би не си се постарал достатъчно. - Темпъл запуши уши с длани, но Суфийн пристъпи към него и дръпна ръцете му. - Лекият път не води до никъде!

- Тогава ти говори с него!

- Аз съм просто съгледвач!

- Аз съм просто нотариус! Никога не съм претендирал, че съм праведен.

- Никой праведен не го прави.

Темпъл се отскубна от него и тръгна през дърветата.

- Ако Бог иска това да спре, нека сам сложи край! Не беше ли той всемогъщ?

-Никога не оставяй в Божиите ръце онова, което сам можеш да свършиш - чу зад гърба си да се провиква Суфийн и се сви боязливо, сякаш думите му бяха камъни, изстреляни от прашка. Ама че човек, започваше да звучи точно като Кадия. Дано само не свърши като него, помисли си Темпъл.

Очевидно никой от останалите в дружината не беше загрижен от предстоящото насилие. Гората кипеше от надъхани за битка мъже. Пристягаха протрити ремъци, точеха остриета и нанизваха тетивите на лъковете. Двама северняци разменяха плесници и крещяха с почервенели от вълнението и шамарите лица. Двама кантици се бяха отдали на своя вариант на молитва преди битката - бяха коленичили пред молитвения камък, който бяха поставили много внимателно, обаче обърнат наопаки, на един пън. Всеки, без значение на коя страна гледаше, бе убеден, че Бог е на негова страна.

Гигантският фургон беше изтеглен в средата на поляната, а отрудените коне, които го теглеха, бяха заровили муцуни в торбите с овес на главите си. Коска се беше облегнал небрежно на едно от колелата и излагаше възгледите си за това как ще протече атаката на Ейвърсток пред най-видните представители на дружината. Превключваше гладко от сти-риянски на общия език и обратно, после размахваше енергично ръце и шапка за онези, които не говореха нито един от двата. Суорбрек клечеше на голям камък до него, стиснал молив и готов да запише мъдростите на един велик човек.

- ... така че подразделението на капитан Димбик да връхлети по продължение на реката от запад!

- Разбрано, господине - отсече Димбик и прокара наплюнчено кутре през няколко мазни кичура коса, връщайки ги на точно отреденото им място.

- Междувременно Бракио ще връхлети с хората си от изток!

- Между. какво? - изръмжа стириянецът, зачоплил с върха на езика по един от прогнилите си зъби.

- В същото време - притече му се на помощ Дружелюбния.

- Ааа.

- А Джубаир ще излезе от гората, ще се спусне по билото и ще затвори обкръжението! - Перото на шапката на Коска се размята победоносно, постигайки бляскава победа над въображаемите сили на всичкото зло на света.

- Никой да не се измъкне - изръмжа Лорсен. - Всеки трябва да бъде разпитан.

- Разбира се. - Коска вирна брадичка и се почеса замислено по шията, прошарена от бледите розови петънца на зараждащ се обрив. - И всичката плячка да бъде обявена, оценена и описана надлежно, за да може по-късно да се подели според правилото на четвъртините. Въпроси?

- Колко народ ще изтезава до смърт инквизитор Лорсен? - извиси глас Суфийн.

Темпъл го зяпна с отворена уста и не беше само той.

Коска продължи да се чеше.

- Имах предвид въпроси от тактическо естество...

- Колкото е нужно, толкова - прекъсна го Лорсен. - Мислиш, че ми е приятно ли? Светът е сив. Пълен с половинчати истини. С полуредни и полунередни неща. Но въпреки това за някои неща си заслужава да се бие човек, на тях трябва да посветим всичката си сила и отдаденост. С половинчати мерки не се постига нищо.

- Ами ако там няма никакви бунтовници? - Въпросът на Суфийн откъсна Темпъл от трескавото чоплене на ризата. - Ами ако си сбъркал?

- Понякога няма да съм прав - отвърна спокойно Лорсен. - Смелостта се крие в приемането на последствията. Всички страдаме от съжаления и угризения, но някои просто не можем да си позволим да бъдем парализирани от тях. Понякога се иска малко зло, за да предотвратиш голямото. Понякога малкото зло е за всеобщо добро. Човек с принципи взима трудни решения и понася тежки последствия. Останалото е просто мрън-кане за това колко несправедлив е животът.

- Мен ме устройва - изсмя се престорено Темпъл.

- Мен - не. - На лицето на Суфийн се изписа странно изражение. Темпъл го видя да гледа втренчено право напред, но не към хората пред себе си, а към нещо в далечината и внезапно го обзе ужасно предчувствие. По-страшно от обикновеното. - Генерал Коска, искам да сляза в Ей-върсток.

- Всички искаме! Не чу ли речта ми?

- Преди атаката.

- Защо? - намеси се Лорсен.

- Да поговоря с хората. Да им дам възможност да предадат бунтовниците без бой. - Темпъл замижа. Боже, това беше направо смехотворно. Благородно, доблестно и смело от негова страна, но толкова смехотворно. - Да избегнем това, което стана в Скуеърдийл...

- Мислех, че се държахме изключително благоприлично в Скуеърдийл - сопна се превзето Коска. - Само дружина котенца би ни надминала! Не си ли съгласен, Суорбрек?

Писателят намести очила и изпелтечи:

- Достойно за възхита благоприличие.

- Това е бедно градче. - Суфийн посочи между дърветата с леко разтреперан показалец. - Нямат нищо, което да си заслужава да бъде взето.

- Не можеш да знаеш това, докато не видиш с очите си - обади се Димбик, зает да чопли с нокът някакво петънце на копринения си пояс.

- Просто ми дай шанс. Умолявам те. - Суфийн скръсти ръце и погледна Коска право в очите. - Ето, моля се.

- Молитвите са арогантност - поде монотонно Джубаир. - Напразна надежда, че човек може да промени Божията воля. Но Божият план е отдавна начертан. Той е казал своята дума.

- Да му го начукам тогава на твоя Бог! - кресна Суфийн.

Джубаир повдигна едва забележимо вежда:

- О, ще видиш, че Бог е този, който чука, не ти.

Настъпи мълчание и поляната отново се огласи от шума на приготовлението за битката и чуруликането на птиците.

Старецът въздъхна и разтърка замислено нос:

- Твърдо си решен, а?

- Човек с принципи взима трудни решения и понася тежки последствия - повтори думите на инквизитора Суфийн.

- И ако сега се съглася с това, тогава какво? Ще ни ръчка ли в задниците съвестта ти по целия път през Близка страна и обратно? Защото, ако се окаже така, ще е доста неприятно. От съвест боли, от проказата - също. Оная работа например. Голямо страдание, но големите момчета трябва сами да си носят болката, а не да я превръщат в тежест за приятели и бойни другари.

- Съвестта и проказата не са едно и също - отсече Лорсен.

- Именно - натърти Коска. - От окапала пишка рядко се умира.

Сърдитото лице на инквизитора се смръщи още повече.

- Да разбирам ли, че одобрявате подобна глупост?

- Да, точно така. В края на краищата, градът е обкръжен, никой не е тръгнал за никъде. Може пък това да улесни живота на всички ни. Ти какво мислиш, Темпъл?

- Аз ли? - замига на парцали Темпъл.

- Гледам право в теб, казах твоето име.

- Да, но... аз? - Имаше сериозна причина Темпъл да се откаже от взимането на трудни решения. Винаги взимаше погрешното. Трийсетте години на драпане със зъби и нокти през бедност и страх, от едно бедствие към друго, само за да се озове в настоящото положение, бяха достатъчно доказателство за това. Погледна към Суфийн, после - към Коска, накрая - към Лорсен. Къде е сега голямата печалба? Най-малката опасност? Кой всъщност беше. прав в тази ситуация? В такава бъркотия не е лесно да избереш лекия път. - Ами.

Коска изду бузи и въздъхна тежко:

- Единият налегнат от съвест, другият - от съмнения. Бог да ни е на помощ. Имате един час.

- Протестирам! - излая Лорсен.

- Щом трябва, направете го, но да ви предупредя, от този шум няма да ви чуя.

- Какъв шум?

Коска пъхна показалци в ушите си:

- Бля-ля-ля-ля-бля-бля-бля-ля-ля-ля.

Докато Темпъл бързаше през дърветата след Суфийн, Стареца продължаваше да блее някъде отзад. Постепенно шумът от приготовленията за битката заглъхна и остана само този от пукането на съчки, шишарки и борови иглички под краката им и тук-там - чуруликането на птици.

- Ти да не полудя? - изсъска Темпъл, задъхан от бързането.

- По-скоро станах отново нормален.

- Какво смяташ да правиш сега?

- Ще поговоря с тях.

- С кого?

- С който е готов да слуша.

- С приказки няма да оправиш света!

- А ти какво би използвал на мое място? Огън и меч? Договор?

Подминаха последната групичка часови. Берми, един от тях, ги изгледа въпросително, на което Темпъл отвърна с вдигане на рамене, после се озоваха на открито, внезапно заслепени от яркото слънце. Няколкото дузини къщи на Ейвърсток се гушеха в един завой на реката. За повечето от тях определението „къща“ беше комплимент. Повечето една идея над дървени бараки, насред калта на речния бряг, някои откровени бараки, с пръснати между тях лайна. И Суфийн сега вървеше устремено надолу по склона, право натам.

- Какви ги е намислил? - изсъска зад гърба им Берми, скрит сред последните дървета на билото на хълма.

- Следва съвестта си, мисля - отвърна Темпъл.

- Съвестта е калпав водач - поклати глава стириянецът.

- Колко ли пъти съм му го казвал - промърмори Темпъл. Но Суфийн не даваше вид, че е склонен да се откаже от следването на този калпав водач. - О, боже - продължи да си мърмори, примижал към яркото синьо небе. - О, боже, о, боже! - Сега и той слизаше с широки крачки през високата трева, осеяна с туфи бели цветенца, чието име не знаеше.

- В саможертвата няма нищо благородно! - каза, когато настигна Су-фийн. - Виждал съм с очите си, грозна картинка, безсмислена, никой няма да ти благодари за това!

- Може би Бог ще ми благодари.

- Ако въобще има Бог, той се тревожи за къде по-сериозни неща от-колкото за такива като нас!

Суфийн продължи напред, без да извръща глава:

- Връщай се, Темпъл. Това не е лекият път.

- Наясно съм, мамка му! - Сграбчи единия ръкав на Суфийн. - Дай да се върнем!

Суфийн се отскубна от ръката му и продължи надолу.

-Не.

- Тогава идвам с теб!

- Хубаво.

- Мамка му! - Темпъл го догони отново. Градчето вече беше съвсем близо и сега изглеждаше още по-малко като причина, за която си заслужаваше да рискуваш живота си. - И какъв е планът ти? Имаш план, нали?

- Имам... нещо като план.

- Много увереност ми вдъхваш така.

- Да ти вдъхвам увереност, не е част от плана ми.

- Поздравления, приятелю, с това се справяш блестящо. - Двамата минаха под скованата от грубо одялани дървени колове рамка, на която висеше и поскърцваше табела с надпис „Ейвърсток“. Заобиколиха най-дълбоката кал в средата на тресавището, което минаваше за главна улица, разделяща схлупените постройки - всичките от чепати борови стволове, на по един етаж, някои дори по-ниски.

- Боже, това място е наистина окаяно - промърмори Суфийн.

- Напомня ми за дома - прошепна Темпъл.

А това не беше на добро. Обжарените от слънцето покрайнини на Дагоска, гъмжащите от народ гета на Стирия, запуснатите села в Близка страна. Богатството на всяка страна е различно, но бедността е една и съща.

Някаква жена дереше обгърнат в облак мухи труп на животно, заек най-вероятно, но със същия успех - котка, и от вида й Темпъл остана с впечатлението, че за нея не беше от голямо значение. Две полуголи хлапета играеха по средата на улицата, млатейки яростно един в друг дървени мечове. Под навеса на верандата на една от малкото каменни постройки седеше престарял индивид, дялкаше нещо с ножа си, а на стената до него беше облегнат меч - със сигурност не играчка. Всичките извърнаха глави и проследиха с мрачни подозрителни погледи Темпъл и Суфийн. Няколко дървени капака на прозорците се затръшнаха шумно и Темпъл усети сърцето си да забива ускорено. Отнякъде излая куче и той почти напълни гащите. Подухна ветрец, блъсна воня в лицето му и по челото му изби студена пот. Замисли се дали това не беше най-глупавото нещо, което някога е правил през целия си пълен с идиотщини живот. Реши, че определено влиза в челната петица и има достатъчно потенциал да се из-катери чак до върха.

Бляскавото сърце на Ейвърсток представляваше барака с дървена табела над входа, с нарисувана на нея халба. Злощастната й клиентела включваше двама кльощави червенокоси фермери - баща и син очевидно, - момчето с препасана през рамо платнена чанта, пред чиния с хляб и кашкавал - и двете изглеждаха доста престояли. Един окаян тип, накичен с протрити панделки, седеше прегърбен над чашата си. Темпъл го определи като пътуващ певец и вътрешно силно се надяваше да е добър в тъжните песни, защото това би улеснило значително работата му - само видът му беше достатъчен да разплаче човек. До опушената камина клечеше жена, готвеше нещо на огъня и когато влязоха, изгледа начумерено Темпъл.

Барът представляваше усукана талпа с прясна пукнатина по цялата дължина и голямо петно с подозрителния цвят на пропита в жилите на дървото кръв. Зад бара съдържателят на пивницата стоеше с чаша в ръка и я бършеше старателно с парцал.

- Не е късно - прошепна Темпъл. - Може просто да изпием по чаша от каквато пикня предлагат тук и да си излезем, без никой да пострада.

- Докато не дойде цялата дружина.

- Под никой имах предвид нас двамата... - натърти Темпъл, но Су-фийн вече вървеше към бара. Той изруга под носа си и неохотно го последва.

- Какво ще обичаш? - попита съдържателят.

- Градът ви е обкръжен от четиристотин и нещо наемници, готови да нападнат - обяви направо Суфийн, правейки на пух и прах последната надежда на Темпъл да избегне неприятностите.

В пивницата настана пълно мълчание.

- Имах кофти седмица - изръмжа съдържателят. - Не ми е до шеги.

- Ако бяхме тръгнали да те разсмиваме, щяхме да изберем по-подходяща шега - промърмори Темпъл.

- Говоря за Дружината на Милостивата ръка - прекъсна го Суфийн.

- Предвождани от небезизвестния Никомо Коска. Наети от Инквизицията на Негово Величество да изловят бунтовниците в Близка страна. Ако не получат пълното ви съдействие, кофти седмицата ти ще свърши още по-кофти.

Сега вече разполагаха с пълното внимание на съдържателя. С това на останалите също и не изглеждаше да го загубят скоро. Дали това беше за добро, тепърва щеше да се види, но Темпъл не беше оптимистично настроен по въпроса. Всъщност не помнеше кога за последно е бил оптимистично настроен по кой да е въпрос.

- И какво, ако в града има бунтовници? - Фермерът се облегна до тях на бара и демонстративно нави ръкави. На жилестата му предмишни-ца имаше татуировка. Свобода, правда, справедливост. Това, значи, беше свирепата напаст, застрашаваща могъщия Съюз, коварният враг на Лор-сен, всяващият ужас бунтовник - от плът и кръв. Темпъл го погледна в очите. Ако това беше лицето на злото, явно злото беше доста изтерзано напоследък.

- В такъв случай - поде Суфийн, подбирайки внимателно думите си

- имат по-малко от час да се предадат и да спестят кръвопролитието на жителите на града.

Кльощавият го дари с широка усмивка, от която липсваха няколко зъба и всякаква радост:

- Ще те заведа при Шийл. Нека той избере на какво да вярва и на какво - не. - Очевидно бе, че той самият не вярваше на нищо от чутото. А може би просто не разбираше какво точно означава това.

- Води ни при Шийл тогава - каза Суфийн. - Чудесно.

- Мислиш ли, че е? - прошепна Темпъл.

Предчувствието за надвисналото бедствие направо го задушаваше. Или беше от дъха на бунтовника. Ако в кльощавия имаше нещо зло, това беше дъхът му.

- Ще трябва да предадете оръжията си - каза онзи.

- При цялото ми уважение - поде Темпъл - не съм убеден, че...

- Давайте ги. - Темпъл с изненада видя, че жената до камината държеше зареден арбалет. Беше го насочила право в гърдите му и ръцете й дори не трепваха.

- Вече съм убеден - изграчи Темпъл, докато издърпваше с два пръста ножа от колана си. - Съвсем малък е.

- Не големината е от значение - каза кльощавият, грабвайки го от ръката му, - а къде ще го забиеш. - Суфийн откопча колана с меча си и той прибра и него. - Тръгвайте. Ще е добра идея да не правите много резки движения.

- Аз всячески се старая да ги избягвам - каза Темпъл и вдигна ръце.

- Направи едно, докато идвахме насам, доколкото си спомням - каза Суфийн.

- И сега съжалявам.

- Млъквайте. - Кльощавият ги подкара към вратата. Жената с арбалета тръгна след тях на почтително разстояние. В този момент Темпъл забеляза на китката й синьото крайче на татуировка. Момчето стана, притисна чантата към гърдите си и закуца след тях - единият му крак беше в нещо като шина. Ако не беше смъртната опасност, сигурно биха представлявали доста забавна процесия, помисли си Темпъл. Но той открай време знаеше, че смъртната опасност е идеалното лекарство за всяко весело настроение.

Шийл се оказа старецът, когото бяха видели на верандата на влизане в града. Ех, че хубави времена бяха. Той се надигна сковано, пропъди някаква муха от лицето си, после се сети за меча и още по-сковано се наведе да го вземе. След това слезе от верандата.

- Какво става, Данард? - изхърка пресипнало той.

- Хванах тия двамата в странноприемницата - отвърна кльощавият.

- Хвана? Ние сами дойдохме да говорим с теб - каза Темпъл.

- Млъквай - сряза го Данард.

- Ти млъквай - включи се Суфийн.

Шийл изпълни нещо средно между прочистване на гърлото и повръщане, после преглътна мъчително резултата от усилията си.

- Дайте сега да опитаме средата между многото и никаквото приказ-ване. Аз съм Шийл. Аз говоря от името на бунтовниците по тоя край.

- На всичките четирима ли? - попита Темпъл.

- Имаше повече - отвърна старецът, определено натъжен, а не ядосан. Имаше вид на изстискан от живота и както се надяваше Темпъл, готов да се предаде.

- Казвам се Суфийн и дойдох да ви предупредя...

- Обкръжени сме очевидно - отбеляза ехидно Данард. - Сега трябва да се предадем на Инквизицията и Ейвърсток ще посрещне още едно утра

Шийл извърна навлажнени сиви очи към Темпъл:

- Трябва да признаеш, тая история изглежда доста пресилена.

Дали лекият, или тежкият път ги бе довел до тук, за Темпъл това вече не беше от значение, защото нито единият, нито другият щеше да ги изведе живи и здрави. Сега имаше само един път и той беше да убедят стареца в това, което казваха. Затова Темпъл си придаде най-искреното изражение на лицето, на което беше способен. Онова, с което убеди Кадия, че повече никога няма да краде, жена си, че всичко ще е наред, и Коска, че може да му вярва напълно. И те всички му повярваха, нали така?

- Приятелят ми казва истината - заговори той бавно и внимателно, сякаш бяха сами със стареца на улицата. - Елате с нас, така ще спасим човешки живот.

- Лъже. - Кльощавият го сръчка в ребрата с дръжката на меча на Су-фийн. - Там няма никой.

- Защо ни е да идваме чак дотук, за да ви лъжем? - продължи Тем-пъл, приковал поглед в съсухреното лице на стареца и без да обръща внимание на ръчкането. - Какво печелим от това?

- А защо ви е въобще да ни предупреждавате? - попита Шийл.

Темпъл застина с отворена уста. Какво пък, защо не истината? За

всяко нещо си има пръв път.

- Защото ни дойде до гуша да не го правим.

- Хм. - Това явно подейства. Ръката на стареца се отдръпна леко от дръжката на меча. Още не беше готов да се предаде, в никакъв случай, но все пак беше нещо. - Ако казвате истината, ако се предадем, тогава какво?

Прекалено многото истина е груба грешка. Темпъл реши да заложи само на откровеност.

- Хората от Ейвърсток ще бъдат пощадени, гарантирам ви го.

Старецът пак се покашля. Боже, явно дробовете му не бяха в завидно

състояние, помисли си Темпъл. Дали започва да им вярва? Дали това няма да проработи? Може ли да се окаже, че не просто ще отърват кожите, ами наистина ще спасят човешки живот? Дали току-що не беше направил нещо, с което Кадия щеше да се гордее? Самата мисъл го накара да изпита гордост от себе си, макар и само за миг. Кога за последно беше изпитвал гордост от себе си? Някога въобще?

Шийл отвори уста да се съгласи, да се предаде... но вместо това се загледа в нещо над рамото на Темпъл.

Вятърът донесе едва доловим шум. Копита. Конски копита. Темпъл проследи погледа на стария бунтовник и видя по покрития с трева склон към долината да препуска конник. Шийл също го видя и челото му се сбърчи от учудване. Появи се още един, после цяла дузина се изсипа след тях и след нея още.

- Не - промълви Темпъл.

- Темпъл! - изсъска Суфийн.

Очите на Шийл се ококориха:

- Копелета!

- Не! - Темпъл вдигна ръка да го спре.

Чу пъшкане и ръмжене някъде отстрани и когато се обърна да каже на Суфийн, че сега не му е времето, видя приятеля си и Данард вкопчени един в друг. Зяпна ги с отворена от изненада уста.

Трябваше да имат цял час.

Шийл изтегли бавно меча си и стоманата иззвънтя, но Темпъл сграбчи китката му, преди да успее да замахне, и го фрасна с глава в лицето.

Нямаше мисъл в действията му, всичко стана просто ей така.

Светът се разклати пред очите му и той долови хриптящия дъх на Шийл по бузата си. Сборичкаха се, задърпаха се един друг, после Темпъл почувства удар от юмрук по бузата си и ухото му писна. Замахна отново с глава и усети как носът на стареца изхрущя в челото му. Когато отвори очи, видя Шийл да се препъва заднешком, а Суфийн да стои до него с меч в ръка, искрено изненадан от появата му в нея.

Темпъл остана за момент така, чудейки се какво точно беше станало. После се замисли какво да прави оттук нататък.

Чу бръмването на тетивата на арбалет и може би, не беше сигурен, свистенето на стрела покрай главата си.

Видя Данард да се надига от земята, чу го да крещи: „Ти, шибан.“. В този момент главата му отлетя.

Темпъл примига. Имаше кръв по лицето си. Видя Шийл да посяга към нож. Суфийн го наръга и старецът изхърка. Стоманата излезе от корема му и той го сграбчи с две ръце. През пръстите му потече кръв, а лицето му се изкриви от болка.

Промърмори нещо, което Темпъл не разбра, и пак посегна към ножа, но този път острието на меча попадна в главата му, малко над очите.

- Оу! - каза той и от широката рана на челото му бликна кръв. - Оу! - Кръвта му покапа по калната земя, докато залиташе настрани. Блъсна се в парапета на верандата и падна. Претърколи се веднъж и остана така, извил гръб, изметнал ръка на една страна.

Суфийн се вторачи в него.

- А щяхме да спасяваме човешки живот - смотолеви. По устните му имаше кръв. Свлече се на колене и мечът падна от отмалялата му ръка.

- Какво... - сграбчи го Темпъл. Ножът, който беше предал на Да-нард, сега стърчеше забит до дръжката в ребрата на Суфийн, а черното петно на ризата му растеше с всяка секунда. Много малък нож, откъдето и да го погледнеш. Но достатъчно голям.

Кучето не спираше да лае. Суфийн се просна по очи. Жената с арбалета беше изчезнала. Дали презареждаше в момента, дали нямаше да се покаже отнякъде и пак да стреля по Темпъл? Трябваше да се прикрие, знаеше го.

Но не помръдна от място.

Конският тропот се усили. Под разцепената глава на Шийл се беше образувала кървава локва. Момчето отстъпи бавно назад и хукна да бяга, подскачайки сковано и влачейки след себе си сакатия си крак. Темпъл го проследи с поглед.

В този момент иззад ъгъла на странноприемницата сред облак кални пръски се появи Джубаир, яхнал огромния си кон, с високо вдигнат над главата меч. Момчето се опита да избяга, но направи само крачка, преди острието да го удари в рамото и да го запрати в калта. Джубаир отмина, изрева нещо на следващите го конници. Появиха се хора, бягаха и крещяха, но виковете им бяха заглушени от конския тропот.

Трябваше да имат цял час.

Темпъл коленичи до Суфийн и посегна да го обърне по гръб. Да прегледа раните му, да откъсне парче от ризата си да го превърже, да направи онова, на което го бе научил Кадия. Но когато погледна лицето му, разбра, че беше прекалено късно.

Наемниците препускаха през града, виеха като глутница вълци и размахваха оръжия. Замириса на дим.

Темпъл вдигна от земята меча на Шийл - по нащърбеното острие имаше пръски кръв - и тръгна към сакатото момче на земята. То пълзеше към странноприемницата, влачейки едната си ръка. Видя Темпъл и прос-кимтя, обърна се и здравата му ръка задрапа още по-настървено калта. Платнената му чанта се беше отворила и от нея се бяха изсипали няколко сребърни монети - и те пръснати в калта.

- Помогни ми! - прошепна момчето. - Помогни ми!

-Не.

- Те ще ме убият! Ще...

- Затваряй си шибаната уста! - Темпъл ръгна леко момчето в гърба, то изхлипа, сгърчи се на земята и колкото повече се свиваше от страх, толкова повече Темпъл искаше да го наръга с меча. Беше изненадващо лек в ръката му. Щеше да е така лесно да го прониже. Момчето отгатна това по лицето му, проскимтя и се сви на топка, а Темпъл го сръчка отново.

- Затваряй си устата, шибаняк! Млъквай!

- Темпъл! Добре ли си? - Коска надвисна над него, яхнал високия си сив жребец. - Кървиш.

Темпъл погледна надолу и видя единия ръкав на ризата си разпран, а под него стичаща се по ръката му кръв. Не знаеше как беше станало.

- Суфийн е мъртъв - промълви той.

- О, съдба, защо винаги отнасяш най-добрите.? - Вниманието на Коска бе приковано от блясъка на сребро в калта. Протегна ръка към Дружелюбния и сержантът му помогна да слезе от седлото. Старецът се наведе, вдигна една от монетите и започна да я бърше старателно от калта. Сбръчканото му лице грейна и устните му се разтеглиха в огромна усмивка, такава, на каквато само той беше способен - самото дружелюбие и добронамереност.

- Да-а - чу го Темпъл да прошепва.

Дружелюбния свали чантата от гърба на момчето и я отвори. Под-рънкването й говореше за наличието на още монети вътре.

Чу се трясък, втори, трети - няколко наемници ритаха вратата на странноприемницата. Един се отдели от групата, ругаейки и подскачайки на един крак, седна, свали ботуша и заоглежда пръстите на крака си. Кос-ка клекна до момчето.

- Откъде имаш тези пари?

- Бяхме на поход - промърмори момчето. - Всичко се обърка. - Вратата на странноприемницата се отвори с трясък и тълпата от тържествуващи наемници нахлу вътре.

- Всичко се обърка, казваш?

- Само четирима оцеляхме. Но имахме две дузини коне за продан. Купи ги човек на име Грега Кантлис в Грейър.

Капаците на единия от прозорците на странноприемницата изтрещяха и до тях на улицата се стовари стол. Дружелюбния вдигна намръщен очи към дупката, оставена от стола, но Коска дори не трепна. Все едно на този свят в момента бяха само той, момчето и чантата с монети.

- Що за човек е този Кантлис? Бунтовник?

- Не. Носи хубави дрехи. И води един побъркан северняк със себе си. Взе конете и плати с тия пари.

- А той от къде ги има?

- Не каза.

Коска вдигна ръкава на момчето и под него се показа татуировка.

- Но със сигурност не е един от вас, бунтовник, така ли?

Момчето поклати глава.

- Инквизитор Лорсен няма да остане доволен от този отговор. - Кос-ка даде знак на Дружелюбния - едва забележимо кимване - и сержантът постави ръце на шията на момчето. Кучето продължаваше да лае отнякъде. Скъсваше се да лае. На Темпъл му се прииска някой да сложи край на този лай. От другата страна на улицата трима кантици биеха здравата някого под погледите на две деца.

- Трябва да ги спрем - промърмори Темпъл, но успя само да се свлече надолу и да седне на земята.

- Как? - Коска държеше още монети в шепата си и ги обръщаше една по една с пръст. - Аз съм генерал, не Бог. Много генерали правят грешката да се мислят за богове, но аз отдавна съм излекуван от подобни заблуди, повярвай ми. - Пищяща жена беше извлечена за косата от една от съседните къщи. - Момчетата са се разпалили. Настане ли потоп, по-сигурно е да се оставиш по течението му, отколкото да се опитваш да го преградиш. Насъбраният гняв трябва да се излее нанякъде, а ако няма накъде, ха, може да избие във всяка посока. Към мен дори. - Той изпъшка, докато Дружелюбния му помагаше да се изправи. - Пък и това тук не е по моя вина, нали?

Главата на Темпъл щеше да се пръсне от болка. Беше толкова изморен, нямаше сили да помръдне.

- Моя ли е?

- Знам, че го направи за добро. - Пламъците започнаха да облизват алчно стрехите на странноприемницата. - Но така става с добрите намерения. Да се надяваме, че днес всеки научи урока си. - Коска извади плоската бутилка от джоба си и замислено започна да отвива капачката. -

Аз, че не трябва да угаждам на капризите ти. Ти, че не трябва да каприз-ничиш. - Надигна бутилката и отпи.

- Пак пиеш, значи? - промърмори Темпъл.

- Много се тревожиш. Едно сръбване не е болка за умиране. - Коска изсмука и последната капка и хвърли бутилката на Дружелюбния, за да я напълни отново. - Ха, инквизитор Лорсен! Радвам се да ви видя отново!

- Вас държа отговорен за този провал! - кресна Лорсен, спирайки коня с яростно опъване на юздите.

- Не ми е първият - отвърна Стареца. - Ще намеря сили да живея и с този срам.

- Моментът не е подходящ за шеги!

- Някогашният ми командир, Сезайн - изкиска се Коска, - казваше, че човек трябва да се смее при всеки удобен случай, във всеки момент от живота си, защото после е прекалено късно и изключително трудно. Стават такива неща на война. Предполагам, че нещо се обърка със сигналите. Колкото и внимателно да планираш, винаги има изненади. - Сякаш в подкрепа на думите му един гуркул се зададе по улицата, подскачайки игриво, намъкнал шарения жакет на пътуващия певец. - Но това момче проговори, преди да умре. - Коска показа блестящото сребро в шепата си. - Имперски монети. Дадени на бунтовниците от човек на име...

- Грега Кантлис - подсказа Дружелюбния.

- А, същият, в град на име Грейър.

- Да не искате да кажете - свъси вежди Лорсен, - че бунтовниците получават финансиране от Империята? Началник Пайк беше пределно ясен по отношение на съприкосновенията с Империята.

Коска вдигна пред очите си една от монетите:

- Виждате ли това лице? Император Остъс II. Мъртъв от хиляда и четиристотин години.

- Не знаех, че сте такъв запален почитател на историята - каза Лор-

сен.

- Запален почитател съм на парите. Това са древни монети. Вероятно бунтовниците са се натъкнали на гробница. Големците от миналото понякога са били погребвани с богатствата си.

- Големците от миналото не са наша грижа в момента. Днешните бунтовници са.

Двама наемници от Съюза бяха свалили един мъж на колене и крещяха в лицето му. Питаха го къде са парите. Един от тях го фрасна с дълга цепеница от собствената му разбита врата и когато той се надигна от-

ново, Темпъл видя, че цялото му лице беше в кръв. Попитаха го отново. После започнаха да го удрят.

Суорбрек ги гледаше, покрил уста с ръка.

- Майко мила - промълви той през пръсти.

- Както всичко останало на този свят - обясняваше в това време Кос-ка, - бунтът струва пари. Храна, дрехи, оръжие, подслон. Фанатиците, също като нас, обикновените хора, се нуждаят от тях. Е, от някои по-малко, тъй като се хранят предимно с високи идеали, но все пак. Проследиш ли парите, ще откриеш водачите. Грейър, така или иначе, е в списъка на началника, нали? Може пък да се окаже, че този Кантлис ще ни отведе до този ваш Контус...

- Контъс. - Лорсен видимо наостри уши при споменаването на името.

- Освен това - Коска размаха небрежно сабя към труповете на бунтовниците и почти отнесе носа на Суорбрек - от тези тримата едва ли ще изкопчим нещо. Животът е непредсказуем. Затова трябва да се приспособяваме към обстоятелствата.

- Така да бъде - изсумтя сърдито Лорсен. - Ще следваме парите. -Той обърна коня си и извика на един от практиците си. - Претърсете труповете за татуировки. Проклятие, намерете ми поне един жив бунтовник!

Няколко къщи по-надолу по улицата един наемник се беше покатерил на покрив и натъпкваше завивки и одеяла в комина, докато другарите му се бяха скупчили пред вратата. В това време Коска нареждаше на Суорбрек:

- Споделям отвращението ти от всичко това, повярвай ми. Имах пряко участие в подпалването на някои от най-древните и красиви градове на този свят. Трябваше да видиш Орпайл в пламъци, осветяваше небето на мили разстояние! Това тук далеч не е най-бляскавият момент от кариерата ми.

Джубаир беше положил няколко трупа в редица, вървеше с безизразно изражение и сечеше една по една главите им - шат, шат, шат - с огромния си меч. Двама от хората му бяха изкъртили грубата дървена рамка на входа на града и заостряха върховете на коловете. Единият тъкмо биваше побит в земята, а на върха му се мъдреше главата на Шийл с неестествено зейнала уста.

- Майко мила! - промърмори отново Суорбрек.

- Отрязаната глава - започна да обяснява Коска - никога не излиза от мода. Използвана с мярка и артистичен подход, говори много по-ясно от тази, все още здраво закрепена на нечии рамене. Запомни това. Защо не си записваш?

- Какво прахосничество - оплакваше се Лорсен на един от практиците. - Каква добра земя, какво може да излезе от нея при подходящо стопанисване. При управление с твърда ръка и с приложението на най-новите техники за обработка на земя. В Мидърланд вече има вършееща машина, с помощта на която един човек свършва само за ден работата, която дванайсет селяни ще вършат цяла седмица.

- А останалите единайсет какво да правят? - Думите просто се изплъзнаха от устата на Темпъл.

- Ми ще си намерят друга работа - отвърна сърдито практикът.

Зад гърба му се появи поредната побита на кол глава с развяна от

вятъра дълга коса. Темпъл не разпозна лицето. Една от къщите, която до момента бе обвита в дим, вече гореше - пламъците заплющяха, въздухът затрептя от мараня и наемниците отстъпиха назад с ръце пред лицата си и оставиха жената на мира.

- Ще си намерят друга работа - промърмори под нос Темпъл.

Коска беше хванал Бракио за лакътя и викаше в ухото му:

- Събери хората си! Тръгваме на североизток към Грейър да видим дали няма да разберем нещо за този Грега Кантлис.

- Може да отнеме малко време, докато ги укротя.

- Така да бъде, имаш един час. После пращам сержант Дружелюбния да докара изостаналите, парче по парче, ако се наложи. Дисциплината, Суорбрек, е жизненоважна за всяка армия!

Темпъл затвори очи. Боже, каква смрад. Дим, кръв, бяс и пак дим. Беше жаден. Извърна се да поиска малко вода от Суфийн и погледът му спря на трупа на приятеля му. Човек с принципи взима трудни решения и понася тежки последствия.

- Доведохме коня ти - обяви Коска, все едно това щеше да компенсира ако не всичките, поне част от премеждията му. - Ако искаш съвета ми, намери си нещо за правене, да ти отвлече мислите от днешния ден. Сложи това място зад гърба си колкото може по-скоро.

- Как мога да забравя всичко това?

- О, на прекалено много се надяваш. Номерът е да се научиш просто да... - Коска отстъпи от пътя на един препускащ стириянец, влачещ зад коня си труп, вързан за седлото - да не те е грижа толкова.

- Трябва да погреба Суфийн.

- Да, предполагам. Но не се бави. Остава много до залез-слънце и нямаме никакво време за губене. Джубаир! Я остави това! - Старецът тръгна през улицата, размахвайки сабя. - Палете, каквото там е останало за палене, и се мятайте на седлата! Потегляме на изток!

Когато се обърна, Темпъл видя сержант Дружелюбния да му подава лопата. Кучето най-после беше спряло да лае. Един северняк - татуиран главорез от земите отвъд Крина - беше набучил главата му на копие до тези на бунтовниците и се хилеше доволно насреща й.

Темпъл хвана Суфийн за китките, нарами тялото му и го преметна пред седлото на подплашения си кон. Тежеше, но по-малко отколкото бе очаквал. Приживе Суфийн тежеше, явно на думи и дела, но мъртъв беше лек като перце.

- Добре ли си? - Берми докосна рамото му и Темпъл почти се просълзи от проявата на подобна загриженост.

- Нищо ми няма. Но Суфийн е мъртъв. - На ти справедливост, помисли си.

Двама северняци бяха разбили на парчета скрин и се препираха за съдържанието му, оставяйки след себе си улицата покрита с изпокъсани дрехи. Татуираният дивак беше вързал напряко на копието пръчка под побитата кучешка глава и съсредоточено се опитваше да навлече на нея бяла официална риза.

- Сигурен ли си, че си добре? - провикна се Берми, застанал насред пръснатия по улицата боклук.

- Повече от добре.

Темпъл излезе от града, после се отклони от пътя - или от двата кални коловоза, които минаваха за път - и шумът от изкрещени заповеди, пращенето на огъня и роптаещите, че трябва да тръгват, наемници постепенно се смени с този от ромоняща вода. Подкара коня нагоре по течението на реката и скоро намери приятно място между две големи дървета, чиито провиснали клони докосваха водата. Свали тялото на Суфийн и го положи по гръб на земята.

- Съжалявам - каза Темпъл и хвърли лопатата в реката. После въз-седна коня.

На Суфийн щеше да му е все едно къде ще лежи тялото му. Ако имаше Бог, той сега бе с него и вероятно настояваше за обяснение - как така се беше провалил с оправянето на света. Коска каза североизток. Темпъл обърна коня на запад и препусна в галоп, оставяйки зад гърба си черния задушлив облак дим над Ейвърсток.

Далеч от Дружината на милостивата ръка. Далеч от Димбик, Бракио и Джубаир. Далеч от инквизитор Лорсен и праведната му кауза.

Нямаше ясна посока в главата си. Където и да е, само да е далеч от Никомо Коска.

Нов живот

- Ето я и задругата - обяви Суийт и преметна китки върху рога на седлото.

Колоната от фургони в подножието на долината се точеше сигурно на цяла миля дължина. Бяха трийсетина, едни покрити с мръсни брезентови платнища, други боядисани в ярки цветове - оранжеви, лилави и златисти точици на фона на сиво-кафеникавия пейзаж. Ходещите пеша покрай тях и ездачите отпред се виждаха като малки точици от това разстояние. Най-отзад в колоната вървеше добитъкът - коне, резервни волове и прилично по размер стадо говеда - а след него огромен облак прахоляк, подръпван оттук-оттам от лекия бриз, гордо възвестяващ пристигането на задругата в новия свят.

- Леле, гледай само! - Лийф смушка коня и се изправи на стремената, ухилен до уши. - Виждаш ли това? - Шай за пръв път го виждаше да се усмихва - така изглеждаше още по-млад. По-близо до момчето, откол-кото до мъжа, може би защото беше именно така. Усмивката му я накара и тя да се усмихне.

- Да, виждам - отвърна.

- Цял град е тръгнал през равнината!

- Така си е, хора всякакви и с всякакво социално положение - каза Суийт, намествайки се на седлото. - Едни честни, други находчиви, бедни, богати, умни, други не чак толкова. Все предприемачи. Мнозинството златотърсачи. Неколцина фермери. Един-двама търговци. До един запътили се към новия си живот, току отвъд хоризонта. А дори Първия магус си имаме там долу.

- Какво? - сепна се Лам.

- Известен актьор. Йосиф Лестек. Неговото превъплъщение в Баяз смайвало публиката в Адуа. - Суийт се изкикоти дрезгаво. - Преди сто години очевидно. Надява се, както разбрах, да пренесе театъра в Близка страна, но между нас и половината население на Съюза да си остане, силите и способностите му са сериозно отслабнали.

- Вече не е така убедителен като Баяз, а?

- Вече и като Йосиф Лестек не е много убедителен, ако питаш мен -сви рамене Суийт, - но какво разбирам аз от театър.

- Виждам, превъплъщението ти в Даб Суийт не е от най-убедител-ните.

- Да слизаме по-бързо! - каза Лийф. - Хайде да видим отблизо!

Отблизо, оказа се, гледката не беше толкова вълнуваща. Но не е ли

така с всичко останало на този свят? Подобен брой тела - човешки и животински - произвеждаха такова количество отпадък, че съзерцаването му без основателна причина не бе препоръчително, помирисването му -още по-малко. По-малките по размер и значимост животни - предимно кучета и мухи, но безсъмнено и бълхи, - незабележими отдалеч, изглеждаха двойно повече на близкия наблюдател. Шай нямаше как да не се замисли дали всъщност основната цел на задругата не бе просто дързък опит да пренесе всичко най-долно и зло от градския живот в дивата, недокосната от цивилизацията земя.

Очевидно стигнали до същото заключение, неколцина старши членове на задругата се бяха отделили на цели петдесет крачки пред останалите, за да се ориентират за посоката, разбирай да изпият по питие, дока-то се карат за това накъде да насочат колоната, и сега се чешеха по главите над голяма карта.

- Дръпнете се от картата, преди някой да се е наранил - подвикна Суийт отдалеч. - Върнах се, спокойно. Отклонили сте се от курса, но само на три долини разстояние.

- Само три? Не смеех и да се надявам на толкова. - Един висок, слаб и жилест кантик с гола като яйце глава се отдели от групата. Пристъпи към тях и огледа внимателно Шай, Лам и Лийф. - Водиш приятели.

- Това тук са Лам и дъщеря му Шай. - Тя не си направи труда да го поправи. - А името на това момче, боя се, за момента ми убягва...

- Лийф.

- А, да! Това пък е моят. работодател. - Суийт изрече думата така, сякаш само признаването на съществуването на такъв човек окастря-ше до безобразие свободата му. - Непокаян разбойник на име Абрам Ма-джуд.

- Радвам се да се запознаем. - Маджуд ги дари с лъчезарна усмивка, в средата на която проблесна златен зъб, и се поклони на тримата поотделно. - Уверявам те, не съм спрял да се покайвам, откакто сформирах задругата. - Тъмните му очи се загледаха нанякъде, сякаш съзерцаваха дългия изминат път. - Още от Келн заедно с партньора ми, Кърнсбик. Тежък характер, но много умен човек. Изобретател на преносимата ковачница наред с много други неща. Сега аз я карам към Крийз, където ще основем работилница за металообработка. Може да вземем и няколко парцела в планината за минно дело.

- Злато? - попита Шай.

- Желязо и мед. - Маджуд се наведе към нея. - По мое скромно мнение само глупакът си мисли, че има злато в златото. Решили сте да се присъедините към задругата ни, значи?

- Точно така. И ние сме тръгнали към Крийз по работа.

- Всички са добре дошли! Цената за влизане е...

- Лам е опитен боец - прекъсна го Суийт.

Маджуд замълча и огледа внимателно Лам от главата до петите.

- При цялото ми уважение, той изглежда малко. стар.

- По тоя въпрос спор няма - отвърна Лам.

- Е, аз самият вече не го докарвам откъм свежест - каза Суийт. - Пък и ти, като стана дума, не си първа младост. Но щеш ли младост, ей това момче има за трима.

Маджуд не беше лесен за убеждение.

- Аз търся така наречената златна среда - каза той.

- Хм - изсумтя Суийт. - Няма да намериш много такива тук. Нямаме достатъчно бойци в задругата. А и с духовете, настървени за кръв, не е моментът да се скъпим за дреболии. Вярвай ми, старият Санджийд няма да се пазари с теб. Или Лам влиза, или аз излизам. А ти си води задругата в кръг, докато не ви се разпаднат колелата на фургоните.

Маджуд вдигна поглед към Лам и севернякът удържа погледа му, без да извърне очи. Явно мекушавият Лам беше останал в Скуеърдийл. На Маджуд му трябваха само още няколко секунди да прозре онова, в което го убеждаваше Суийт.

- Така да бъде - каза той. - Господарят Лам влиза, без да плаща. Това прави два дяла от по.

Суийт направи кисела физиономия и се почеса замислено по тила:

- Сключих сделка с Шай, че и тримата няма да плащат.

Погледът на Маджуд се стрелна към нея и Шай видя в очите му смесица от недоволство и уважение.

- Явно тя е сключила по-добрата сделка.

- Аз съм скаут, не търговец.

- Тогава може би е добра идея да оставиш сделките на онези от нас, които са.

- Абе, като гледам, пак се пазаря по-добре, отколкото ти се ориентираш.

Маджуд поклати глава:

- Умът ми не го побира как ще обяснявам всичко това на партньора ми, Кърнсбик. - Той се отдалечи, размахвайки дълъг показалец към Су-ийт. - Става ли дума за разходи, с Кърнсбик шега не бива!

- Мътните го взели - изсумтя недоволно Суийт. - Такова мрънкане не бях виждал. Човек ще си каже, че съм повел тумба женоря през равнината.

- Като гледам, май си - каза Шай. Един от най-ярките фургони - але-ночервен със златисти орнаменти - тъкмо минаваше с тропот покрай тях. На капрата седяха две жени. Едната беше облечена като курва, готова за работа, с небрежно килната на една страна шапка и още по-небрежна усмивка на уста. Очевидно за някои професии нямаше почивка дори по време на път. Другата бе облечена по-подхождащо според обстоятелствата и държеше юздите с обиграността на кочияш. Между тях седеше мъж с жакет в цветовете на фургона, имаше брада и сурово изражение на лицето. Шай го взе за сводник. Ако не друго, имаше вид на такъв. Тя се наведе и се изплю през пролуката между раздалечените си предни зъби.

Не можеше да си представи как успяваха тези жени - в тоя клатещ се фургон, насред багаж и дрънчащи тенджери и тигани. Не можеше да си представи и онзи, който щеше да влезе в него с тях. Мисълта за това далеч не разпалваше страстта й. От друга страна, въглените на възбудата не бяха виждали разпалване в продължение на толкова дълго време, че тя подозираше, че сигурно вече са угаснали завинаги. Работата във фермата, с две деца и двама старци - достатъчно, за да потушат всякаква мисъл за романтика.

Суийт помаха на дамите и повдигна с чепат показалец периферията на шапката си.

- Мътните го взели - промърмори той. - Нищо не е като едно време. Жени, префърцунени дрешки, железни плугове, преносими ковачници и кой знае още какви ужасии ще измислят. Едно време тук нямаше нищо друго освен земя, небе, зверове и духове. И необятно пространство, в което дишаш нормално. Ами така де, веднъж прекарах дванайсет месеца в компанията само на кон.

Шай се изплю отново.

- Никога досега не бях изпитвала такова съжаление за кой да е кон. Мисля да се поразходя наоколо. Да се запозная със задругата. Да видя дали някой не е чул нещо за отвлечени деца.

- Или за Грега Кантлис. - Лицето на Лам се смръщи, докато изричаше името.

- Хубаво - каза Суийт. - Ей, и умната, ясно?

- Мога да се грижа за себе си - отвърна Шай.

На сбръчканото лице на стария скаут грейна усмивка:

- Аз за тях се тревожа.

Най-близкият фургон принадлежеше на мъж на име Джентили, престарял стириянец, придружаван от четиримата си братовчеди, които той наричаше „момчета“, въпреки че изглеждаха почти на неговата възраст, и които не говореха общ език помежду си. Беше твърдо решен да „изкопае“ нов живот от планината и явно беше непоправим оптимист, защото според Шай едва се държеше на крака на сушата, за нагазил до кръста в леденостуден поток и дума не можеше да става. За отвлечени деца не беше чувал. Шай не беше сигурна дали въобще беше чул въпроса й. На раздяла я пита дали не иска да сподели новия му живот като негова съпруга, пета по ред. Отказа му учтиво.

Лорд Ингълстад очевидно бил споходен от лош късмет. Когато го каза, лейди Ингълстад - жена от потекло, несъвместимо с несгодите, но твърдо решена да ги направи на пух и прах въпреки това - го изгледа с такава насмешка. Очевидно смяташе, че тя самата бе споходена от същия този лош късмет, че и нещо отгоре - неудачния избор на съпруг. Според Шай този така наречен лош късмет понамирисваше на зарове и дългове, но тъй като нейният житейски път бе откровено криволичещ, реши да се въздържи от критикуване и да остави лошия му късмет на спокойствие. По отношение на отвлечени деца, а и куп други неща наред с тях лордът беше пълен невежа. На раздяла ги покани с Лам на карти след вечеря. С малки залози, обеща той, но Шай знаеше, че в началото те винаги бяха такива. Знаеше също, че не бе нужно да са големи, за да те вкарат в страхотни неприятности. И това отказа учтиво, после си позволи да отбележи, че на човек с толкова лош късмет зад гърба не му е притрябвало сам да търси нов. Той прие забележката със завидно чувство за хумор и отправи същата покана на Джентили и момчетата. Лейди Ингълстад имаше вид на жена, която ще ги разкъса със зъби, преди да са раздали и една ръка.

Следващият фургон сигурно беше най-големият в задругата. Имаше прозорци със стъкла и надпис отстрани - „Знаменитият Йосиф Лестек“, - изписан с вече започнала да се лющи лилава боя. Според Шай, ако човек наистина беше толкова знаменит и известен, не му трябваше да си пише името на фургона, но тъй като нейното единствено съприкосновение със славата се изразяваше в афиши, обявяващи награда за залавянето й, реши, че не разбира достатъчно от слава, за да коментира.

Едно чорлаво момче караше фургона, а знаменитият се полюшваше до него на капрата - стар, изпит, с лишена от всякакъв цвят кожа, увит в протрито одеяло. Когато видя Шай и Лам да се задават, възможността да се поперчи явно му подейства ободрително:

-Аз... съм Йосиф Лестек. - За Шай беше истински шок да чуе от такава съсухрена уста да излиза глас, достоен за крал, плътен, звънлив и пълен с живот. - Вярвам, чували сте това име.

- Съжалявам, ама не ни се удава да ходим често в театъра - отвърна

Лам.

- Какво те води в Близка страна? - попита Шай.

- Поради заболяване бях принуден да откажа роля в Палатата на драмата в Адуа. Колегите от трупата бяха смазани от новината, разбира се, покрусени, но вече съм напълно възстановен.

- Слава богу. - Шай не смееше да си помисли как ли бе изглеждал болен. Напълно възстановен, имаше вид на труп, вдигнат от гроба с помощта на магия.

- В момента съм на път за Крийз с цел културен обмен, ще играя главната роля в театрална екстраваганца!

- Култура? - Шай надигна периферията на шапката си и се огледа. Посивяла трева, болнав на вид храсталак и изпечени от слънцето склонове, осеяни с червеникави канари. Освен двойка обнадеждени за плячка ястреби, кръжащи високо в небето, нямаше следа от живот. - Тук?

- Дори и най-нисшата душа копнее, пък макар и само за частица от възвишеното - обясни им той.

- Щом казваш - каза Лам.

Но Лестек не го чу, беше зает да се усмихва на червенеещия хоризонт, стиснал с почти прозрачна ръка одеялото около шията си. Шай имаше чувството, че беше от онези хора, които не виждаха смисъл от участието на втори в разговорите им.

- Все още не съм изиграл най-голямата си роля, само това мога да ви кажа.

- Горя от нетърпение - промърмори Шай и обърна коня.

Дузина сулджуки наблюдаваха разговора, скупчени край раздрънкан, на път да се разпадне фургон. Не говореха общия език, а Шай едва разпознаваше сулджукска дума, за разбиране и дума да не става, затова само им кимна, преди да отмине напред, и те отвърнаха с кимане, после размениха озадачени погледи и закимаха един на друг.

Ашджид беше гуркулски свещеник, зарекъл се да бъде първият, отнесъл словото на пророка на запад от Крийз. Всъщност вторият, понеже човек на име Октаади се бил отказал след три месеца опити, а после на връщане бил одран от духовете. Междувременно Ашджид запълваше деня си с разпространяване на словото сред задругата посредством ежедневни служби, но засега единственият му последовател беше любопитен малоумник, отговорен за набавянето на питейна вода. Нямаше друга информация за тях освен казаното в светите му писания, но отправи молба към Бог да дари търсенето им с успех и Шай му благодари. Сметна, че е по-добре да те изпращат с благословии, отколкото с проклятия. Така или иначе, плугът на времето щеше да заоре нанякъде и без тях.

Свещеникът посочи един корав тип на стегнат, добре поддържан фургон и го представи като Савиан - човек, с когото да не се будалкаш. Препасаният на кръста му меч имаше вид на участвал в доста пердах, а наболото му с посивяла брада лице - в още повече. Присвитите му на тънки цепки очи гледаха подозрително изпод ниско нахлупената периферия на шапката.

- Казвам се Шай Саут, това е Лам. - Савиан просто кимна, все едно допускаше това като възможност, но нищо повече. - Търся брат си и сестра си. Той е на шест, а тя - на десет. - Този път не получи дори кимване. Ясно, пестеливо откъм думи копеле. - Бяха отвлечени от човек на име Грега Кантлис.

- Не мога да ти помогна. - В говора му имаше следа от имперски акцент и я гледаше така, сякаш вече я беше преценил що за стока е и не беше останал силно впечатлен от резултата. Погледна Лам, прецени що за стока е и отново не остана впечатлен. Накрая сложи ръка на устата си и се изкашля дрезгаво.

- Тая кашлица не е на добре.

- Че коя е?

Шай забеляза, че на капрата до него е окачен арбалет. Нямаше заредена стрела, но тетивата му беше натегната, а спусъкът - заклинен. Готов за употреба точно колкото трябва.

- На бой ли си тръгнал?

- Надявам се да не се наложи - отвърна той, но всичко в него говореше, че не вярва надеждите му да се оправдаят.

- Що за глупак се надява на обратното, а?

- За беда винаги са намират един-двама.

- За беда, прав си - изсумтя Лам.

- По каква работа в Далечна страна? - попита Шай с надеждата да изкопчи поне нещо от това издялано от камък лице.

- По моя работа. - Той се изкашля отново и лицето му дори не потрепна, докато го правеше. Накара я да се замисли дали въобще имаше мускули под кожата на това лице.

- Решихме да си пробваме късмета със златотърсачество. - Една жена подаде глава от фургона. Беше здрава и жилеста, с къса коса и невероятно сини проницателни очи. - Аз съм Корлин.

- Племенницата ми - добави Савиан, но Шай забеляза нещо особено в погледите, които двамата си размениха. Не можа да определи какво точно, но нещо не беше наред.

- Златотърсачество? - Тя повдигна периферията на шапката си. -Няма много жени в тоя занаят.

- Искаш да кажеш, че има предел за това кое една жена може и кое -не? - попита Корлин.

- Може би за това колко й е акълът да опита едно или друго.

- Хм, май никой от двата пола не може да се похвали с монопол над прекалената арогантност.

- Май не - каза Шай. - Каквото и да значи това, мамка му - промърмори под нос, кимна им и обърна коня. - До скоро.

Нито Корлин, нито чичо й отвърнаха. Вместо това се впуснаха в яростно съревнование кой ще ги зяпа по-втренчено в гърбовете, докато се отдалечаваха.

- Има нещо странно в тия двамата - промърмори Шай. - Не видях инструменти за копане.

- Може да са решили да си ги купят в Крийз.

- И да платят пет пъти по-висока цена? Погледна ли ги в очите? Не са от хората, свикнали да им дерат кожите.

- Няма номер, дето да ти убегне, а?

- Държа ги под око, ако не друго, в случай че се окаже, че са изиграни на мой гръб. Мислиш ли, че ще имаме неприятности с тях?

Лам вдигна рамене:

- Мисля, че е най-добре да се отнасяш с хората така, както искаш те да се отнасят с теб. Пък те какво ще правят си е тяхна грижа. И аз, и ти, и всички други носим неприятности на този или онзи. Половината народ от тая тълпа сигурно има тъжна история за разказване. Защо иначе ще бъхтят из пустото с такива като нас за компания?

Рейнолт Бъкхорм нямаше друго за споделяне освен надеждите си, което направи, заеквайки. Притежаваше половината добитък в стадото на задругата и беше наел немалко хора, които да го водят. Това било петото му пътуване до Крийз, където по негови думи винаги имало добър пазар за месо. Този път водеше със себе си жената и децата си с намерението да се установят за постоянно там. Точният брой на децата не беше лесен за определяне, но цялостното впечатление за него бе просто - голям. Бък-хорм попита Лам дали е виждал тревата там, в Далечна страна. Най-добрата трева в целия Кръг на света според него. И най-добрата вода също. За такава трева и вода си струвало човек да пропътува цялото това убийствено разстояние и да се изправи и срещу лошото време, и срещу всички духове в Далечна страна. Когато Шай му каза за Грега Кантлис и бандата му, той само поклати глава и спомена, че все още се изумявал колко ниско можел да падне човек. Жената на Бъкхорм, Лулайн - притежател-ка на огромна усмивка и толкова миниатюрно телосложение, че човек не можеше да си представи как бе успяла да народи такова огромно потомство, - също поклати глава и каза, че това било най-ужасното нещо, което била чувала, и ако Шай не беше на кон, а тя на земята, вероятно щеше да я прегърне. После й даде малък пай и я попита дали е говорила вече с Хеджес.

Хеджес се оказа нервак с изтерзано от пътя муле, без достатъчно екипировка и „очарователния“ навик неизменно да я зяпа от шията надолу, докато говореше с нея. Не беше чувал за Грега Кантлис, но не пропусна да отбележи опропастения си крак заради раната, която според думите му бил получил, докато водел атака в битката за Осранг. Шай имаше известни съмнения по отношение на тая история, но пък майка й все повтаряше: „Винаги търси най-доброто у хората“ - добър съвет, макар тя самата да не го бе следвала ни веднъж. За това Шай му даде малкия пай на Лулайн Бъкхорм и той най-накрая я погледна в очите и й каза: „Много си мила“.

Шай пък му отвърна: „Не си прави изводи от един пай“, но когато отмина, го видя да стои вторачен в пая в мръсната си ръка с такова умиление, сякаш сърце не му даваше да го изяде.

Шай продължи да обикаля, докато не пресипна от споделяне на застигналите я неволи и докато ушите не я заболяха от изслушване на хорските мечти и надежди. „Задруга“ беше подходящо име за групата, помисли си, защото като цяло повечето бяха свестни хора, събрани от нуждата от компания за дългия път. Грубовати и чудати, някои и глуповати, но до един устремени към едно по-добро бъдеще. Дори тя самата, закоравяла с годините и бедите, изнурена от работа и живот на открито, налегната от тревоги за Роу, Пит и Лам, дори тя се чувстваше по-добре от присъствието им. С нов вятър в лицето и нови надежди в гърдите. Докато обикаляше фургоните и кимаше на този или онзи непознат, докато потупваше рамото на някого, с когото току-що се бе запознала, глуповатата усмивка се прокрадваше неволно и извиваше устните й. После, щом си спомнеше защо е тук, Шай моментално я пропъждаше от лицето си като досадни гълъби, накацали прясно изорана и засята нива, но малко по-късно, също като гълъбите, тя пак се връщаше.

Не след дълго се отказа. Гълъбите могат да ти съсипят реколтата, но какво толкова може да направи една усмивка?

Затова я остави на мира. Пък и се чувстваше добре с нея.

- Много съчувствие - каза тя, след като бяха обиколили навсякъде и говорили с всеки в задругата, а слънцето се беше скрило зад хоризонта, оставяйки сребърно сияние по небето отгоре. - Много съчувствие и никаква помощ.

- Съчувствието пак е нещо - отвърна Лам.

Шай почака да чуе останалото, но такова нямаше, той просто замълча и все така прегърбен на седлото, закима в такт със стъпките на коня.

- Повечето са свестни. - Осъзнаваше, че дрънка празни приказки, просто да запълва с нещо тишината, и я хвана яд на себе си за това, но не можеше да се спре. - Не знам как ще се справят, ако духовете дойдат насам и нещата загрубеят, но иначе са свестни хорица.

- Човек никога не знае как ще се държат другите, когато нещата загрубеят.

- Напълно си прав за това - погледна го тя.

Той й хвърли един бегъл поглед и веднага виновно извърна очи. Шай понечи да каже още нещо, но в този момент плътният басов глас на Даб Суийт проехтя в здрача и оповести спирането за през нощта.

Коравият авантюрист

Темпъл подскочи на седлото и се заозърта трескаво. Сърцето му нап-раво щеше да изскочи, когато се обърна и... и видя само бледия пробля-сък на лунната светлина по размърданите от вятъра клони. Беше толкова тъмно, че и това едва успяваше да види. Не знаеше какво чу. Можеше да е всичко, откъртена от вятъра суха клонка, заек в храстите, тръгнал по своите си, нощни дела, или свиреп дух, омазан до уши с кръвта на невинни жертви, дошъл да го одере жив, за да си направи шапка от лицето му.

Поредният хладен порив на вятъра разклати боровете, прониза го до кости и той се сгуши в ризата. Дружината на Милостивата ръка го бе държала толкова дълго в противната си прегръдка, че бе започнал да приема наготово чувството за сигурност, което предоставяше. И сега усещаше загубата му, остра като нож. Толкова много неща на този свят човек започва да цени напълно едва след като ги захвърли с лека ръка. Доброто палто например. Или малък нож. Или няколкостотин главорези, предвождани от одъртял веселяк.

Първият ден просто препуска с всички сили от страх, че ще го догонят. После, когато втората зора го посрещна с хлад и необятна пустош, се страхува, че няма да го догонят. Преди третата сутрин вече беше дълбоко огорчен от мисълта, че може дори да не са тръгнали след него. Бягството от дружината без цел и посока, без никаква екипировка за дивата пустош му изглеждаше все повече и повече като далеч не най-лекия път към къ-дето и да било.

През трийсетте си злощастни години живот беше бил какво ли не. Просяк. Крадец. По неволя - чирак на свещеник. Некадърен лечител. Гнуслив касапин. Дърводелец с прежулени от работа длани. За кратко дори любящ съпруг. Още по за кратко - всеотдаен баща, последните две последвани почти незабавно от окаян вдовец и пропаднал пияница. Пре-калено самонадеян измамник. Затворник на Инквизицията, после техен информатор. Преводач. Счетоводител. Нотариус. Човек, взел цял куп и все различни, но винаги погрешни страни. Съучастник в клане, естествено. И накрая и с най-пагубни последствия - човек със съвест. Дълъг списък, но „корав авантюрист“ не беше в него.

Нямаше дори с какво да запали огън. Не че щеше да знае как, дори и да имаше. Пък и защо да го пали, нямаше какво да сготви на него. И ето го сега изгубен във всяко отношение. Гладът, студът и страхът бързо бяха изместили съвестта му и бяха заменили лекото й боцкане в стомаха с пронизващи спазми. Сигурно трябваше да се замисли по-добре, преди да хукне да бяга, но мисленето и хукването презглава са като водата и маслото - трудно се смесват. Обвиняваше Коска. Обвиняваше Лорсен. Обвиняваше Джубаир, Шийл и Суфийн. Обвиняваше всеки проклет копелдак, дошъл му наум, естествено, освен този, който всъщност беше виновен за положението му, същия, който седеше на седлото му, с всеки следващ момент по-гладен, по-премръзнал и по-изгубен в пустошта.

- Мамка му! - изрева Темпъл с пълно гърло.

Конят му се стресна, завъртя уши, после продължи равномерно напред. Вече беше почти привикнал с подобни изблици на гняв. Темпъл вдигна глава и погледна през кривите клони към луната, осветила в сребристо бързо препускащите по небето облаци.

- Боже? - прошепна. Беше достатъчно отчаян, че да го е грижа дали звучи като пълен глупак, или не. - Чуваш ли ме?

Естествено, отговор не последва. Бог не отговаря на хорските молби, още повече на отправените от такива като него.

- Знам, че не бях най-добрият човек на тоя свят. Дори за свестен човек не минавам. - Темпъл направи горчива гримаса. Веднъж приел съществуването му там, горе, всемогъщ, всевиждащ и така нататък, човек трябва да приеме и факта, че пред него няма смисъл да шикалкави за истината. - Добре, де, нищо особено не съм... но все пак далеч съм от най-лошия, а? - Ха, голяма утеха. Добър надгробен надпис ще се получи. Само дето, като умре тук сам и като изгние на слънцето, кой ще го издяла на камъка? - Но съм убеден, че мога да се поправя, ако намериш малко милост и. и ми дадеш само още един шанс, а? - Така, така, моли, увъртай. - Само. още един, а?

Отново не последва отговор, само нов студен порив на вятъра, който накара дърветата да зашептят. Ако въобще имаше Бог, той беше проклето неразговорливо копеле и.

Темпъл зърна мъничък оранжев проблясък между дърветата.

Огън! В гърдите му лумнаха пламъците на неописуема радост!

И тогава предпазливостта дойде и ги потуши отведнъж.

Чий огън? На събирачи на уши, диваци, една идея над животни?

До носа му достигна ароматът на месо и стомахът му издаде протя-жен и толкова силен вой, че за момент той се притесни, че ще го чуят при огъня. Повечето време от живота си Темпъл бе прекарал в глад и навре-мето се славеше като истински познавач в областта, но както става с по-вечето неща на този свят, съвършенството иска практика.

Насочи внимателно коня, спусна се от седлото колкото можа по-тихо и преметна юздата през един клон. Приклекна и тръгна бавно през храсталака. Хвърлените от дърветата и клоните им сенки запълзяха покрай него. Запромъква се, като не спираше да ругае под нос всеки път, когато някоя вейка закачаше дрехите му или лицето му.

Огънят беше запален в средата на тясна полянка, а над него, одрано с вещина и забодено на шиш, се печеше някакво малко животно. Темпъл едва се сдържа да не се хвърли и да забие зъби в апетитното месо, както си беше на шиша. Между огъня и едно протрито седло на земята беше опънато одеяло. На едно от дърветата беше подпрян щит, обкантен с желязо и целият накълцан и надран от дългогодишна употреба. До него имаше секира с масивно острие. Не се искаше да си кой знае какъв познавач, за да се досетиш, че предназначението й не беше за сечене на дървета.

Вещите очевидно принадлежаха на един-единствен човек, но със сигурност на човек, чиято вечеря не е препоръчително да крадеш.

Погледът на Темпъл се насочи от месото към секирата и обратно и устата му се напълни със слюнка. Смърт от секира - вероятността й нарастваше с всяка следваща секунда. От друга страна, гладната смърт се извисяваше над нея, още по-сигурна и неизбежна. Надигна се бавно, готов да...

- Хубава вечер за похапване.

Думите бяха изречени на северняшки, с плътен дрезгав шепот, току зад ухото на Темпъл.

Косъмчетата по тила му настръхнаха.

- Малко ветровита - успя да изграчи той.

- Виждал съм и по-лошо. - Нещо хладно и много остро убоде гърба на Темпъл. - Да видя оръжията ти. Бавно, като охлюв през зимата.

- Аз. аз не съм въоръжен.

- Какво? - попита онзи вероятно след кратко стъписване.

- Имах нож, но. - Спомни си, че го беше дал на кльощавия фермер, който го използва, за да убие приятеля му. - Но го изгубих.

- Сам насред пустошта без едно острие дори? - попита севернякът с такова недоумение, все едно беше по-странно да си без нос, отколкото без оръжие. Темпъл се изкикоти неволно, когато една едра ръка се плъзна под мишницата му и заопипва дрехите му. - Наистина нямаш и едно острие по себе си, освен ако не го криеш в задника си. - Крайно непримам-лива идея, каза си Темпъл. - Но там няма да търся. - Какво облекчение, пфу. - Луд ли си?

- Аз съм нотариус.

- Не може ли човек да е и двете?

Повече от очевидно, помисли си Темпъл, но отвърна просто:

- Ъ... предполагам.

- Нотариус на Коска?

-Бях.

- Хм. - Острото нещо се отдръпна от гърба на Темпъл и мястото, в което бе опряно допреди това, започна да го сърби. Явно дори неприятните усещания започват да ти липсват, след като си живял достатъчно дълго с тях.

Онзи пристъпи покрай Темпъл. Беше огромен и чорлав, а в едната му ръка блестеше острието на нож. Извади от колана си меч, хвърли го на одеялото, седна до него и кръстоса крака. Металното му око проблесна с жълтите и червените светлини от огъня.

- Животът те насочва по странни пътища, а? - каза той.

- Коул Тръпката - промълви Темпъл, разколебан по въпроса дали това бе на добре, или на зле.

Тръпката се пресегна, завъртя с два пръста шиша и мазнината от месото покапа в огъня.

- Гладен ли си?

Темпъл облиза устни.

- Това покана ли е. или просто питаш?

- Имам повече, отколкото мога да изям. По-добре иди доведи коня си, преди да се е отвързал от клона. И си гледай в краката, ей. - Север-някът кимна към дърветата. - Ей там почва клисура, двайсетина крачки дълбока и с бая гневна вода в ниското.

Темпъл доведе коня и го спъна. Свали седлото и влажното одеяло от гърба на животното и го остави да пасе каквато трева успее да намери. Тъжната истина бе, че колкото по-гладен бе човек, толкова по-малко го бе грижа за глада на другите. През това време Тръпката беше обезкостил старателно трупа на животното, бодеше парчета месо с върха на ножа си от една тенекиена чиния и ядеше. От другата страна на огъня върху парче кора на дърво лъщеше примамливо останалото месо. Темпъл се свлече на колене пред него, все едно беше свят олтар.

- Хиляди благодарности - каза той и притворил очи, задъвка с наслада, осмуквайки вкусния сок от всяка хапка. - Тъкмо започвах да мисля, че ще умра тук.

- Някой да е казал, че няма?

Темпъл се задави с парче месо и се покашля смутено.

- Сам ли си? - задавено попита Темпъл в опит да разведри неловкото мълчание.

- Разбрах, че не ставам за компания.

-И не се тревожиш от духовете?

Севернякът поклати глава.

- Чух, че са избили много народ в Далечна страна.

- Като убият мен, тогава ще се тревожа. - Тръпката хвърли настрана чинията, изтегна се на лакът и белязаното му лице изчезна в сянката. -Можеш да прекараш колкото време ти е отредено в мрънкане и жалване за каквото ти се ще, но какво печелиш от това?

Какво наистина, замисли се Темпъл?

- Още ли търсиш своя деветопръст човек?

- Уби брат ми.

Темпъл замръзна с парче месо пред устата:

- Съжалявам.

- Аз не. Брат ми беше лайно. Но семейството си е семейство.

- Няма как да знам. - Роднините на Темпъл не се бяха задържали дълго в живота му. Мъртва майка, мъртва жена и мъртва дъщеря. - Най-близкото до семейство, което имам, е... - Осъзна, че е на път да каже „Су-фийн“, но си спомни, че сега и той беше мъртъв. - Никомо Коска.

Тръпката изсумтя. Всъщност почти се изкикоти.

- От опит знам, че той не е най-сигурният човек, на когото да повериш гърба си.

- И какъв е този твой опит?

- Двамата с него бяхме наети да убием едни хора. В Стирия. Преди десетина години. И Дружелюбния беше с нас. А също един отровител. Една мъчителка.

- Звучи ми като доста весела компания.

-Не съм чак такъв веселяк, както изглеждам. Тогава нещата. -Тръпката докосна дългия белег под металното си око - леко загрубяха.

- Замесен ли е Коска, нещата винаги така правят.

- И без да е замесен, положението пак може да е доста неприятно.

- Но с него - дважди повече - промърмори Темпъл и се загледа в огъня. - Никога не е бил от най-загрижените за каквото и да било, но нав-ремето го бе грижа поне малко. Напоследък съвсем престана, стана по-лош.

- Така става с хората.

- Не с всички.

- Ааа - Тръпката се усмихна широко. - Ти си от онези, за които само бях чувал. Оптимист.

- Не, не, не и аз. Аз винаги избирам лекия път.

- Много мъдро. С времето открих, че надявайки се на нещо, обикновено получаваш точно обратното. - Севернякът започна да върти пръстена на кутрето си, бавно, много бавно и камъкът му заблестя, кървавочервен. - Навремето и аз мечтаех да бъда по-добър човек.

- Какво стана?

Тръпката се изтегна по гръб, качи крака на седлото и се зави с одеялото:

- Събудих се.

Темпъл се събуди с първото просветляване на зората по стоманено-сивото небе и установи, че се усмихва. Земята беше корава и студена, одеялото - прекалено малко и силно вмирисано на кон, вечерята - оскъдна, но въпреки това отдавна не беше спал така добре. В клоните на дърветата птиците чуруликаха, вятърът шумеше, а някъде отдалеч се чуваше тихият ромон на река.

Изведнъж бягството от дружината му изглеждаше като блестящ дър-зък план, изпълнен с невероятна вещина. Размърда се под одеялото. Ако имаше Бог, явно беше онзи всеопрощаващ добряк, за когото Кадия все повтаряше...

Мечът и щитът на Тръпката бяха изчезнали, а на одеялото му клечеше човек, но не беше той.

Беше гол до кръста и бледото му тяло представляваше усукана камара от мускули и жили. Надолу носеше мръсна рокля, разпорена в средата и съшита с връв, така че да оформи два широки крачола. Едната половина на главата му беше остригана до кожа, а яркооранжевата коса на другата стърчеше под формата на няколко дълги сплъстени шипове, направени с помощта на някаква мас. Беше облегнал лакти на коленете си и в едната си провесена ръка държеше малка секира, а в другата - нож.

Дух.

Той се беше вторачил през угасналия огън в Темпъл и го пронизваше с острия поглед на сините си широко отворени очи. Темпъл също се вторачи в него с недотам пронизващ поглед и установи, че неволно придърпва одеялото под брадичката си и го стиска с две ръце.

От дърветата безшумно излязоха двама мъже. Единият носеше нещо като шлем, очевидно не като средство за защита от познато на човечеството оръжие, защото представляваше отворена отгоре „кутия“ от пръчки, овързани в ъглите с пера и привързани за импровизираната яка на шията му, направена от стар колан. Бузите на другия бяха набраздени от прави белези, очевидно вследствие на собственоръчно направени порезни рани. При други обстоятелства - на сцена например, по време на годишния карнавал в Стирия - тримата биха предизвикали неистов смях. Но тук, в дълбините на девствената Далечна страна и с Темпъл като единствената им публика - за смях и дума не можеше да става.

- Нуй. - Четвърти дух се появи изневиделица. Беше юноша, с про-виснала покрай бледото му лице жълта коса и черта под очите, нарисувана през лицето с някаква кафеникава боя. С боя, надяваше се Темпъл. Носеше риза, направена от стар чувал, по предницата на която бяха зашити костите на някакво малко животно. Те потракваха, докато той пристъпяше отривисто от крак на крак, ухилен до уши към Темпъл. Подкани го с жест да стане.

- Нуй.

Темпъл се надигна бавно и също се усмихна на момчето, после и на останалите. Точно така, каза си, усмихвай се, не спирай да се усмихваш приятелски, не искаш проблеми.

- Нуй? - осмели се Темпъл.

Момчето замахна отстрани и го удари по главата.

Шокът от удара, не толкова силата, го повали на земята. Така поне си каза Темпъл. Шокът, но и някакво подсъзнателно усещане, че стоейки, не печелеше нищо. Остана да лежи замаян. Нещо го гъделичкаше в косата. Докосна мястото и усети кръв по пръстите си.

Тогава видя камъкът в ръката на момчето. На него бяха нарисувани сини линии, а сега имаше и малки пръски от кръвта на Темпъл.

- Нуй? - викна момчето и пак го подкани да става.

Темпъл не бързаше да го направи.

-Виж сега... - опита той на общия език. - Момчето замахна и го зашлеви с празната си ръка. - Чакай! - Този път опита стириянски. Момчето отново го зашлеви. Опита кантикски. - Нямам нищо. - Сега момчето замахна с камъка. Ударът попадна в бузата му и го просна отново на земята.

Темпъл разтърси глава. Продължи да му се вие свят. Сега и не чуваше добре.

Вкопчи се в първото изпречило се пред очите му. Крак. Вероятно на момчето.

Успя да се надигне на височината на коленете. На чии колене? Неговите или на момчето? Не знаеше. На нечии колене.

Усещаше вкуса на кръв в устата си. Цялото му лице тръпнеше. Нямаше болка. Просто беше изтръпнало. Безчувствено.

Момчето казваше нещо на другите, вдигаше ръце, все едно чакаше одобрение за нещо.

Онзи с мазните шипове кимна мрачно, отвори уста да заговори, но в този момент главата му хвръкна.

Другият, чието полезрение явно беше скъсено от дървения шлем, тъкмо започна да извръща глава, когато мечът на Тръпката отсече ръката му и се вкопа дълбоко в ребрата му. От раната пръсна кръв. Той залитна назад, все още с меча в гърдите, без да продума дори.

Онзи с белязаното лице се хвърли към Тръпката, вкопчи се в щита му и замахна да го наръга с нещо. Двамата се запрепъваха през полянката, краката им разровиха жаравата и вдигнаха искри.

Смаяният Темпъл едва успя да си поеме дъх, преди момчето да го удари отново с камъка по главата. Ама че несправедливост. Все едно той беше най-голямата заплаха наоколо. Окрилен от справедлив гняв, той се вкопчи още по-силно в крака му и се надигна. Видя, че Тръпката беше свалил белязания дух на колене и размазваше главата му с канта на щита си. Момчето пак го удари, но Темпъл се държеше здраво, даже успя да се вкопчи в ризата му и да го повлече със себе си към земята.

Двамата се стовариха едновременно. Деряха се един друг, забиваха пръсти в лицата си, удряха се с юмруци. Темпъл се озова отдолу, но стисна зъби, заби палец в едната ноздра на духа и успя да го прекатури настрана, като през цялото време мислеше колко смехотворни и на халос бяха действията му, но после си каза, че сигурно сериозните бойци оставяха подобни мисли за след края на битката.

Духът го ритна с коляно, крещейки нещо на своя език, и двамата се затъркаляха между дърветата. Свличаха се по склон. Темпъл млатеше с окървавени юмруци приличащото на пихтия лице на момчето, после изпищя, когато то сграбчи ръката му и заби зъби в нея. В следващия момент вече нямаше дървета, само рохкава пръст отдолу и усилващият се шум на река. Изведнъж и земята изчезна и двамата полетяха във въздуха.

Спомни си бегло Тръпката да казва нещо за клисура.

Вятърът шибна лицето му и Темпъл увисна, лек като перце, а наоколо останаха само скала, листа на дървета и разпенена вода. Пусна духа и продължи да пада. Всичко това му се стори така неистинско. Като сън.

Щеше ли всеки момент да се сепне и да се събуди все още с Дружината на...

Сепна се от сблъсъка с водата.

Вряза се със стъпалата си в реката - чиста случайност, - после студът и мощното й течение сграбчиха цялото му тяло. Тежестта й го смаза и едновременно с това течението й го задърпа сякаш в пет различни посоки едновременно. Беше толкова силно, че Темпъл имаше чувството, че ей сега ще изтръгне ръцете му от ставите. Запремята се безпомощен като листо, попаднало в бързея.

Главата му се отскубна от разпенената повърхност и той си пое разтреперан дъх, усети пръски по лицето си и чу рева на бушуващата вода. Реката го дръпна отново надолу, после нещо го удари силно в рамото, завъртя го настрани и той зърна за миг небето. Крайниците му бяха ужасно натежали, а изкушението да спре да се бори - така силно. Темпъл по принцип не беше голям борец.

Зърна за миг дърво - сухо, побеляло като кост от слънцето и водата. Сграбчи го. Дробовете му щяха да се пръснат. Задрапа по него. Беше част от дънер. Почти цял дънер, още с клоните на него, но отдавна останали без листа. Успя да се прехвърли през дънера, кашляйки, плюейки вода, и бузата му се отри в гнилата повърхност на дървото.

Започна да диша. Колко дълго диша така? Няколко вдишвания само? Час? Сто години?

Чу пляскането на вода. Усети гъделичкането й. Надигна глава да погледне небето. Неистово усилие. Видя облаците да плуват в дълбоката синева.

- Това ли е шибаната ти идея? Гнусна шегичка? - успя да изграчи Темпъл, преди една вълна да го плесне в лицето и да напълни устата му с вода. Хубаво, не беше шега. Легна неподвижно. Беше прекалено изморен да мърда, така или иначе, а и всичко го болеше. Поне сега водата се беше укротила. Реката изглеждаше по-широка и бавна, а бреговете - по-ниски, с надвиснала над чакъла висока трева.

Остави я да се носи покрай него. Остави се в Божиите ръце. Нямаше на какво друго да разчита. Надяваше се, че ще попадне в рая.

Но беше готов за алтернативата.

Дърво по течението

- Уоу! - викна Шай. - Уоу!

Дали заради шума на реката, дали защото някак бяха разбрали какви ги беше вършила навремето, воловете за пореден път не обръщаха внимание на виковете й и теглеха ли, теглеха към дълбокото. Проклети, тъпи, опърничави добичета! Веднъж наумят ли си нещо, върви ги убеждавай. А може би животът така й го връщаше, с нейните камъни по нейната глава. Злопаметен е той, животът.

- Казах, уоу, копелета такива! - Шай стисна подгизналото седло с бедра, омота няколко пъти въжето около дясната си ръка и дръпна с всичка сила. Другият край беше здраво вързан за хомота на едно от водещите животни. Въжето се изопна рязко и вдигна пръски вода. В същото време Лийф подкара понито си от другата страна на воловете, по-надолу по течението на реката, и плесна с остена другия вол от водещата двойка. Момчето се оказа доста оправно с воловете. Едното добиче изпръхтя недоволно, но накрая извърна муцуна в желаната посока, към вече изровения на коловози чакъл на отсрещния бряг, където половината задруга чакаше преминаването на останалата част от фургоните.

Ашджид беше един от тях. Стоеше с вдигнати към небето ръце и сериозно изражение на лицето, сякаш имаше най-важната задача в задругата, и се опитваше да успокои водата с молитви. До момента Шай не беше забелязала каквото и да било успокоение. Не и на водата и със сигурност не на нервите си.

- Карай ги право! - изръмжа Суийт. Беше качил коня си на един чакълест насип в средата на реката и го раздаваше кротко и спокойно. Почти всичко му се удаваше с лекота и всеки път вбесяваше Шай.

- Карай ги право! - повтори Маджуд от фургона. Така се беше вкопчил в капрата, че беше цяло чудо как още не я е откъртил. Очевидно имаше известни притеснения от водата - сериозен недостатък за покорител на неизследвани земи.

- Какво си мислите, че правя, шибани дъртофелници? - изсъска Шай, извърна коня още по-наляво и пак дръпна въжето. - Че искам да ни отнесе реката ли?

Последното не изглеждаше никак невъзможно. Бяха подсилили впряговете и сега шест, осем, дори дузина волове теглеха най-тежките фургони, но въпреки това работата не беше лека. Фургоните или отиваха в дълбокото, където водата почти ги понасяше надолу по течението, или затъваха в калта на плитчините.

Един от фургоните на Бъкхорм беше направил точно това. Лам бе слязъл от коня, нагазил до кръста в реката, и напрягаше гръб да повдигне задната ос, а Савиан се беше надвесил от седлото и бичуваше водещата двойка волове. В един момент така удари единия, че Шай се притесни да не счупи гръбнака на горкото добиче. Накрая успя да ги подкара напред и Лам прегази обратно реката и яхна отново коня си. Тежка работа да искаш, помисли си Шай, имаше за всеки, освен ако не се казваш Даб Суийт, естествено.

Но тя не се плашеше от работа. Отдавна бе научила, че имаш ли нещо за вършене, по-добре се хващай веднага и давай всичко от себе си. Така хем времето минава по-бързо, хем е по-малко вероятно да отнесеш пердаха. Затова беше започнала да тича по задачи от момента, в който се научи да тича. С работата на полето се бе захванала като зряла жена, а помежду им - с грабежи. В последното се беше доказала многократно, но за това не обичаше да се сеща. Сега работата й бе да намери брат си и сестра си, но щом междувременно съдбата й бе отредила да прекарва волски впрягове през реката, така да бъде, това ще прави с всички сили, напук на миризмата, умората в ръцете и леденостудената вода, в която бе накиснала задник.

Най-после успяха да изкатерят насипа в средата на реката. Колелата на фургона заскърцаха в чакъла. От воловете струеше вода. Конят на Шай трепереше от изтощение - вторият, който бе успяла да съсипе от работа за днес.

- На това ли му викаш брод? - надвика тя шума на реката.

На сбръчканото лице на Суийт грейна дружелюбна усмивка:

- А ти как би го нарекла?

- Част от реката, с нищо по-различна от тази или онази, като всяка друга, в която да се удавиш.

- Трябваше да ми кажеш, че не можеш да плуваш.

- Аз мога, но да кажа ли кой не може? Това тука е фургон, не проклета сьомга.

Суийт извърна коня си с почти незабележимо движение на едната пета:

- Разочароваш ме, момиче. Аз те мислех за авантюристка!

- Никога по собствено желание. Готов ли си? - провикна се на Лийф. Момчето кимна. - А ти?

Маджуд махна вяло с ръка:

- Боя се, че никога няма да съм. Давай. Тръгвай.

И Шай намота отново въжето на ръката, пое дълбоко въздух, извика от спомените си лицата на Роу и Пит и тръгна след Суийт. Студът сграбчи първо прасците й, после бедрата й. Воловете облещиха очи към отсрещния бряг, а конят й изпръхтя и размята глава. Никой не гореше от желание да влезе отново в дълбоката вода. Лийф заработи с остена, като не спираше да повтаря „Кротко, кротко“.

Последният участък от брода беше най-дълбок. Водата беше бърза и правеше вълни покрай хълбоците на животните, обърнати нагоре по течението. Шай опъна въжето, насочвайки воловете по диагонал нагоре по реката, за да компенсира силата на водата и накрая да излязат на правилното място. Колелата на фургона потънаха до средата и той заподскача по неравното дъно, после изчезнаха напълно. Накрая фургонът заприлича на същинска лодка, само дето с доста неподходяща за плаване форма.

Шай видя, че едно от животните изгуби дъно под краката си и заплува с опъната нагоре шия и пръхтящи ноздри. То извърна към нея облещени от ужас очи и тя усети въжето да се опъва. Усука го още веднъж през ръката си и задърпа, влагайки цялата си тежест. Конопът стегна ръкавицата й и прежули голата ръка над нея.

- Лийф! - изръмжа тя през зъби. - Изкарай ги...

Един от водачите на впряга се подхлъзна и плешката му щръкна силно нагоре, докато краката му търсеха опора в дъното. Не я намериха и животното занесе надясно и подкоси другия водещ вол. Секунда по-късно двете животни се понесоха по течението, въжето се изпъна рязко, а с него и ръката на Шай с такава сила, че тя почти усети мускулите й да се откъсват от ставите. Преди да успее да направи каквото и да било, въжето почти я свали от седлото.

Сега и двата водещи вола ритаха с крака и вдигаха фонтани от пръски, повличаха все повече следващата двойка надолу по течението. Лийф пищеше и млатеше с остена, но по-голям успех щеше да постигне, ако решеше да удря реката, което може би всъщност правеше в отчаянието си. Шай задърпа с всички сили. Сякаш теглеше една дузина мъртви волове. Скоро точно това щеше да стане, каза си.

-Мамка му! - изпъшка тя, когато усети въжето да се изплъзва от пръстите й. Едва успяваше да не го изпусне. Видя кръв по намотания около голата си ръка коноп, която се примесваше с капките вода по кожата й. Усети пръски в лицето си и полепнала по него мокра коса. Чу мученето на ужасените волове и отчаяните писъци на Маджуд от фургона.

Фургонът занесе плавно на една страна, нещо изстърга и той се надигна леко, аха да се прекатури. В този момент единият от водещите волове незнайно как успя да намери дъно и стъпи на крака, а Савиан започна да го налага с камшика. Шай усети въжето да се впива още по-дълбоко в ръката й, но изпъна шия назад и продължи да тегли. Конят й цял се тресеше от усилие.

Зърна за миг отсрещния бряг и ръкомахащите на него хора, после виковете им, запъхтяното й дишане и мученето на воловете се сляха в едно и заехтяха в главата й.

-Шай.

Беше гласът на Лам. Усети нечия силна ръка около себе си. Вече можеше да спре да дърпа.

Знаеше, че вече няма страшно. Също както когато падна от покрива на хамбара и той я вдигна на ръце. „Всичко е наред. Тихо.“ През клепачите й проблесна слънцето, имаше вкус на кръв в устата, но вече не се страхуваше. И както когато, години след това, той превързваше изгореното по гърба й. „Ще мине, ще мине.“ А също, когато се върна във фермата след края на черните години. Не знаеше нито какво ще завари там, нито пък кого. Завари него, седнал до вратата с онази негова усмивка на уста. „Добре дошла“, й каза, все едно току-що беше излязла. Тогава я прегърна силно, а тя усети напиращите под затворените клепачи сълзи...

-Шай?

- Ъ? - Лам я слагаше да легне по гръб на земята. Едно по едно размазаните лица започнаха да се избистрят.

- Добре ли си, Шай? - викаше Лийф. - Тя добре ли е?

- Направете й място.

- Дайте й да диша, бързо.

- Дишам - изръмжа Шай, размаха вяло ръце и се надигна да седне, въпреки че нямаше идея какво ще направи оттам нататък.

- Няма ли да е по-добре да полежиш малко, а? - попита Лам. - Трябва да.

- Добре съм - отсече тя и едва се сдържа да не повърне. - Само гордостта ми малко пострада, но това минава бързо. - Пък и по нея вече имаш предостатъчно белези, помисли си, няма да й е за пръв път. - И си прежулих ръката. - Шай примижа от болка, докато смъкваше със зъби ръкавицата. Всяка става крещеше от болка, но тя изпъшка и размърда разтрепераните си пръсти. Прясната кървава рана от въжето се виеше през ръката й като змия около клон на дърво.

- Лошо си я прежулила. - Лийф се плесна по челото. - Моя вина! Да бях...

- Никой не е виновен освен мен. Трябваше да пусна проклетото въже.

- Но аз съм ти задължен, че не го направи. - Явно Маджуд най-после беше събрал достатъчно смелост да пусне капрата на фургона, защото се появи до нея и внимателно наметна раменете й с одеяло. - Аз далеч не съм от най-добрите плувци.

Шай се обърна към него, но това върна паренето в гърлото й и тя стисна очи, сведе отново глава и пак заби поглед в мокрия чакъл.

- А замисляш ли се понякога, че пътуване през двайсет реки без ни-то един мост не е добра идея? - попита.

-Всеки път, когато прекосяваме някоя. Но какво да направи един търговец, когато надуши печалба от другата страна на реката? Колкото и да мразя несгодите, обичам добрата печалба.

- Точно каквото ни трябва тук. - Суийт нахлупи шапката си и се изправи. - Повече алчност. Така! Разотивайте се, хора, драмата свърши, тя ще оживее! Разпрягайте тия волове и ги прекарайте обратно през реката, останалите фургони няма да я прелетят, я!

- Ще се оправиш ли? - попита Лийф.

Корлин се промуши между него и Лам с торбичка в ръка, клекна до Шай и огледа раната. Тя винаги правеше нещата с такава увереност, че човек просто нямаше нужда да се пита знае ли какво прави.

- Върви - махна му вяло Шай. - Всички вървете. - Знаеше, че някои хора дават мило и драго за възможност като тази, но тя не се нуждаеше от съчувствието им, напротив, чувстваше се неудобно всеки път, когато го получаваше.

- Сигурна ли си? - попита Лам, надвесен над нея. Погледнат отдолу, беше като планина.

- Смея да твърдя, че имате по-важна работа за вършене, отколкото да ми се мотаете в ръцете - каза Корлин и се захвана да почиства раната.

И те тръгнаха бавно обратно към брода. Лам хвърли тревожен поглед през рамо. Корлин започна да бинтова ръката й с бързи сръчни движения.

- Мислех, че никога няма да си тръгнат - каза тя, измъкна една малка бутилка от торбичката и я сложи в ръката на Шай.

- Ето на това казвам аз добро лечение. - Шай отпи набързо и сгърчи устни, когато съдържанието на бутилката запари в гърлото й.

- Защо да правиш нещо лошо, като може да го свършиш както трябва.

- Не спирам да се изумявам как някои хора просто отказват да стигнат до същия извод.

- Така си е. - Корлин вдигна поглед от превръзката и го насочи към брода, където на другия бряг разтропаният фургон на Джентили тъкмо биваше изтикван с ръце в очакване на волския впряг, а един от престарелите златотърсачи размахваше ли, размахваше ръце като крила на вятърна мелница. - Имаме си неколцина такива в задругата.

- Знам, но повечето от тях го правят с добри намерения.

- Някой ден си направи кораб от добри намерения, пък виж как ще плава.

- Вече пробвах. Потънах с него.

По устните на Корлин пробяга бегла усмивка.

- Мисля, че и аз бях сред пътниците му. Водата беше леденостудена, нали? - Лам беше застанал до Савиан и заедно с него напрягаше сили да извадят едно от затъналите в калта колела, в резултат на което целият фургон се клатеше. - Човек вижда много силни мъже тук, насред дивата равнина. Трапери, ловци, хора, прекарали целия си живот под открито небе. Мъже от камък и желязо. Смея да твърдя обаче, че от баща ти по-силен не съм срещала.

- Не ми е баща - промърмори Шай и отпи от бутилката. - Пък и чичо ти не пада по-долу.

Корлин отмота парче от навития на лента плат, който използваше вместо бинт, и го клъцна с рязко движение на малкия си лъскав нож.

- Може да се откажем от воловете и да впрегнем двете дърти копелета в хомотите.

- Смея да твърдя, че така ще пътуваме по-бързо.

- Мислиш ли, че ще успееш да вкараш Лам в хомот?

- Без проблем, не знам само как чичо ти ще реагира на камшика.

- Най-вероятно ще се скъса в гърба му.

Колелата най-после се отскубнаха от калта, фургонът се люшна силно напред и тръшна на капрата ръкомахащия братовчед на Джентили. Са-виан плесна дружески Лам по рамото.

- Успяха да се сприятелят тия двамата - каза Шай. - Незнайно как, при положение че не обелват и дума по цял ден.

- Ааа, безмълвното другарство на двама ветерани.

- Какво те кара да мислиш, че Лам е ветеран?

- Всичко. - Корлин промуши карфица през превръзката й я закрепи стабилно. - Готова си. - Хвърли поглед към реката и викащите и газещи във водата мъже и внезапно скочи на крака. - Чичо, ризата ти!

Един скъсан ръкав, помисли си Шай, малко пресилена проява на благоприличие, предвид това, че половината мъже от задругата бяха разсъблечени до кръста, а на неколцина панталоните им се бяха смъкнали почти до под задниците. Савиан се извърна да погледне и Шай зърна голата му ръка. Беше почти черна от татуираните по нея редове.

Вече не се чудеше той откъде беше ветеран. Бунтовник. Най-вероятно се беше бил в Старикланд и сега бягаше, подгонен от Инквизицията на Негово Величество.

Тя вдигна поглед и очите й срещнаха тези на Корлин. И двете не успяха да скрият мислите си една от друга.

- Просто един скъсан ръкав. Нищо особено - каза Корлин, но проницателните й сини очи се присвиха подозрително.

Шай си спомни за малкия лъскав нож в ръката й и внезапно я осени мисълта, че няма да е зле да подбира думите си много внимателно.

- Мисля, че всеки има нещо съдрано по себе си. - Тя подаде обратно бутилката на Корлин и бавно се изправи. - Чуждото скъсано не ме вълнува. Това си е тяхна работа.

Корлин отпи от бутилката, без да откъсва очи от Шай.

- Добра философия.

- А това е една добра превръзка. - Шай се усмихна и размърда пръсти. - Не мисля, че някога са ми правили по-добра.

- Много ли си имала?

- Рани предостатъчно, но в повечето случаи ги оставях просто да си кървят. Нямаше много загрижени наоколо, че да ме превързват.

- Тъжна история.

- О, мога да разказвам такива с дни... - Шай се загледа в реката. -Какво е това?

По течението бавно се носеше дънер. В стърчащите от него клони се беше оплела трева. Закачаше тук-там плитчините, завърташе се и пак продължаваше бавно надолу по реката. Имаше нещо проснато върху дъ-нера. Или по-скоро някой с разперени настрани ръце и крака. Шай хвърли одеялото от раменете си, изтича до брега и нагази във водата. Студът скова краката й и тя потрепери.

Загази напред, сграбчи един щръкнал от дънера клон и примижа от болката, стрелнала се през наранената й ръка. Пусна дървото, прегази от другата му страна и го хвана с лявата.

„Пътникът“ беше мъж. Главата му бе обърната на другата страна и Шай не можа да види лицето му, само чорлавата черна коса и надиплената нагоре риза, разкриваща част от мургавата кожа на гърба му.

- Странна риба си хвана - обади се Корлин, застанала на брега с ръце на кръста.

- Искаш ли да оставиш шегите, докато ми помагаш да го извадим?

- Кой е той?

- Императорът на шибания Гуркул! Откъде да знам кой е?

- Именно.

- Можем да го попитаме, след като го извадим на брега.

- Тогава може да е прекалено късно.

- Когато реката го отнесе до морето, ще е още по-късно!

Корлин пое шумно дъх през стиснатите си зъби, но тръгна надолу по чакъла и нагази във водата.

- На твоя глава, ако се окаже някой главорез.

- Не се и съмнявам, че ще е на моя. - Двете изтеглиха дънера и „товара“ му до брега и щръкналите клони със скърцане оставиха бразди по чакъла. Изправиха се задъхани над мъжа. Шай трепереше, усещаше неприятния допир на мократа риза по корема си при всеки дъх.

- Да видим. - Корлин се наведе да хване мъжа под мишниците. -Дръж ножа си подръка.

- Винаги ми е подръка - отвърна Шай.

Корлин изпъшка и преобърна с едно движение мъжа по гръб.

- Някаква идея как изглежда императорът на Гуркул?

- Не толкова измършавял - промърмори Шай.

Мъжът беше слаб, изпит, с изпъкнали жили по опънатата назад шия, с остри скули, едната от които здраво разцепена.

- И по-добре облечен - добави Корлин.

Мъжът беше облечен с най-обикновени, протрити и изпокъсани риза и панталон и имаше ботуш само на единия крак.

- А също по-възрастен.

Този беше малко над трийсетте, с къса черна брада и съвсем леко прошарена коса.

- И с не толкова... честно лице - каза Шай. Честно лице, за по-добра дума не се сещаше.

Въпреки лошата рана на бузата си имаше съвсем спокоен вид, сякаш просто спеше. Или беше притворил очи, за да поразмишлява.

- С копелетата с честен вид трябва най-много да внимаваш. - Корлин обърна главата му на едната страна, после на другата. - Доста е хубав. За изхвърлен от реката боклук. - Надвеси се над него, доближи ухо до устата му, после се изправи със замислено изражение на лицето.

- Жив ли е? - попита Шай.

- Има само един начин да разберем - отвърна Корлин и му удари една здрава плесница.

Когато отвори очи, Темпъл виждаше само ослепително ярка светлина.

Раят!

Но дали раят боли толкова?

Адът, значи.

Да, ама там трябва да е горещо.

А той умираше от студ.

Опита се да надигне глава и почти моментално установи, че това беше непосилно. Опита се да размърда език и стигна до същото заключение. В полезрението му изплува призрачна фигура, обвита в болезнено за очите блестящо сияние.

- Боже? - изграчи Темпъл.

Плесницата проехтя като далечен тътен в главата му и остави парене по бузата, но избистри погледа му за секунди.

Не беше Бог.

Поне не такъв, какъвто обикновено го изобразяваха.

Беше жена с много светла, бледа кожа. Не беше стара. На години. Беше очевидно обаче, че те, макар и малко на брой, не са били от най-леките. Имаше издължено лице с остри черти, изглеждащо още по-дълго заради провисналата покрай него червеникавокестенява коса, чиито мокри кичури се спускаха от опърпана шапка с бели петна от пот над периферията и залепваха по бледите й бузи. Гледаше начумерено, свъсила с подозрение вежди, а тънките бръчки покрай устните й говореха, че това бе обичайното изражение на лицето й. Тя имаше вид на човек, свикнал на тежка работа и взимане на трудни решения. Единственото, което омекотяваше това лице, бяха ситните лунички, обсипали тънкия й нос и скулите отстрани.

До него се появи друго лице, по-четвъртито и също на жена, но по-възрастна. Имаше къса коса и сини очи, в чийто непоколебим поглед се четеше, че е видяла всичко на този свят.

И двете жени бяха мокри. Темпъл също. Мокър беше и чакълът под гърба му. Чу шума на река, почти заглушаващ човешките викове и муче-нето на добитък.

Беше жив.

Можеше да се обзаложи, че тези две жени не бяха виждали по-не-мощна, блудкава и неубедителна усмивка от тази, която успя да скалъпи:

- Здравейте - изграчи той.

- Аз съм Шай - каза по-младата.

- Няма от какво. Мисля, че вече достатъчно се познаваме.

Предвид обстоятелствата, Темпъл намираше това за великолепна

шега, но тя дори не се усмихна. Нищо чудно, хората рядко оценяваха шеги с имената си. В края на краищата вече са ги чували всичките, многократно при това.

- Казвам се Темпъл. - Опита отново да се надигне и този път успя да се подпре на лакът.

- Хм, значи, не е императорът на Гуркул - незнайно защо промърмори по-възрастната.

- Аз съм... - Темпъл се напъна да си спомни какво точно бе в момента. - Юрист.

- Дотук с честния вид.

- Не знам дали друг път съм виждала юрист толкова отблизо - каза Шай.

- И? Сбъдват ли се очакванията ти?

- Засега горе-долу.

- Не ме намирате в най-добрата ми форма. - С помощта на двете жени Темпъл успя да се надигне до седнало положение и тогава с небезизвестна тревога забеляза, че Шай беше стиснала дръжката на нож в колана си. Без значение от името на притежателката му, още повече ако можеше да се съди по дължината на ножницата, това не беше от най-стеснителни-те ножове, а и нещо в изражението на Шай му подсказа, че ако трябваше да го извади оттам, тя също нямаше да е от най-стеснителните.

Реши да внимава с резките движения. Това не беше проблем, естествено, тъй като и болезнените, и много бавните в момента му се удаваха трудно.

- И как се озовава един юрист в река? - попита възрастната жена. -С лош съвет ли?

- Обикновено добрият съвет те вкарва в неприятности. - Темпъл опита отново и този път успя да докара нещо по-близко до обичайната си пленителна усмивка. - Още не си ми казала името си.

Усмивката явно не подейства.

- Прав си, не съм. Значи, никой не те е бутнал в нея, така ли?

- С един друг мъж, така да се каже... се бутнахме взаимно.

- Какво стана с него?

Темпъл вдигна рамене:

- Нямам представа, може би всеки момент ще мине по реката.

- Въоръжен ли си?

- Не е обут дори.

Темпъл размърда пръстите на босия си крак и сухожилията на стъпалото му се откроиха ясно.

- Имах един малък нож, но. нещата не отидоха на добре. Може да се каже, че. имах лоша седмица.

- Едни дни ги бива. - Шай се наведе към Темпъл. - Други - не.

- Сигурна ли си? - попита я приятелката й.

- А какво друго остава, да го хвърлим обратно в реката ли?

- И по-лоши идеи съм чувала.

- Ти стой тук тогава. - Шай преметна ръката на Темпъл през рамото си и го вдигна на крака.

Боже, как болеше! Усещаше главата си като пъпеш, върху който някой си е изпробвал чука. Боже, какъв студ! Да се беше удавил в реката, пак нямаше да е по-премръзнал. И колко отслабнал бе само. Коленете му трепереха така силно, че ги чуваше как пляскат по мокрите крачоли на панталона. Добре, че беше Шай. Тя не изглеждаше като да се строполи от безсилие всеки момент. Усещаше рамото й стабилно и твърдо като камък под мишницата си.

- Благодаря ти! - Темпъл беше съвсем откровен, когато го каза. -Много ти благодаря. - О, колко го биваше само в опирането на нечие силно рамо. Като разцъфнало пълзящо растение, обвило ствола на дебело дърво с големи корени. Като малка пойна птичка, кацнала на рога на бивол. Или пиявица, впила уста в конски задник.

Двамата закатериха брега. Босият и обутият в ботуш крак на Темпъл се влачеха немощно в калта. Зад тях стадо добитък прекосяваше реката. Неколцина ездачи го бяха наобиколили, навеждаха се от седлата, размахваха шапки и намотани въжета и подвикваха на цапащите и плуващите във водата животни, обвити в облак от водни пръски.

- Добре дошъл в малката ни задруга - каза Шай.

Край реката, в завета на огъван от вятъра шубрак, около множество фургони щъкаха добитък и хора. Едни режеха и сечаха дъски и греди за поправка на фургоните. Други се мъчеха да впрегнат упорити волове в хомотите им. Някои събличаха подгизналите си от реката дрехи. Две жени готвеха супа на огъня и стомахът на Темпъл изкъркори при първия аромат, довят до носа му. Две деца гонеха трикрако куче и се заливаха от смях.

Темпъл започна да се усмихва и да кима угоднически наред, подпрян на силното рамо на Шай, ала в замяна получи само няколко любопитни, но смръщени погледа. Повечето от хората бяха прекадено вглъбени в работа, за да му обърнат внимание, и всичките бяха съсредоточени в извличане на печалба от тази безмилостна земя с един или друг вид тежък труд. Темпъл замижа. Не само от болката и студа. Една от основните причини да тръгне с Никомо Коска бе, че така никога повече дори нямаше да се доближи до тежка работа.

- Накъде пътува задругата? - попита. С неговия късмет очакваше да чуе Скуеърдийл или Ейвърсток, селища, с чиито оцелели жители не гореше да подновява познанството си.

- На запад - отвърна Шай. - На другия край на Далечна страна, към Крийз. Това устройва ли те?

Темпъл никога не беше чувал за Крийз, което беше най-добрата препоръка за мястото.

- Устройва ме всичко, стига да не е там, откъдето идвам. На запад би било чудесно. Ако сте склонни да ме вземете с вас.

- Не мен трябва да убеждаваш, а онези дърти копелета ей там.

Бяха петима в групичка най-отпред в колоната. Темпъл с тревога за-

беляза дух измежду тях - висока слаба жена с лице като старо, протрито от езда седло и светли очи, чийто поглед минаваше през него и чезнеше зареян в хоризонта. До нея стоеше дребен на ръст мъж с чорлава посивяла коса и брада. Беше се увил в огромно кожено палто с дълъг косъм, а на колана му висяха два ножа и меч с позлатена дръжка. Видът на Тем-пъл очевидно му се струваше като шега, която не намираше за особено успешна, но въпреки това се усмихваше вяло, просто от добро възпитание.

- Това са известният скаут Даб Суийт и неговата съратница Плачеща скала. А това е водачът на веселата ни задруга, Абрам Маджуд. - Последният беше жилест кантик, с ъгловати черти на лицето, леко дръпнати очи и пресметлив поглед. - Това е Савиан. - Висок мъж с набола брада с цвета на стомана и поглед, по-тежък и от нея. - А това е... - Шай направи пауза, сякаш търсеше точната дума. - Лам.

Лам беше огромен възрастен северняк, леко прегърбен, все едно се опитваше да не изглежда толкова висок. От едното му ухо липсваше парче, а лицето му, макар и едва забележимо от гъстата брада и провесената пред него коса, имаше вид на използван с години воденичен камък. Разкривено, потрошено, кълцано, само видът на всичките белези, резки и цепки стигаше да потрепери и извърне поглед, но вместо това Темпъл му се усмихна мило. Усмихна се и на останалите, все едно не беше виждал по-прекрасна група от дърти авантюристи.

- Господа... - погледна към Плачеща скала, прецени, че това бе далеч от истината, но вече нямаше връщане назад - ... и госпожо. за мен е огромно удоволствие да се запознаем. Казвам се Темпъл.

- Добре приказва, а? - избоботи Суийт, все едно това само по себе си беше „черна точка“ за Темпъл.

- Къде го намери този? - изръмжа Савиан.

Макар и провалил се във всичките, с толкова много професии зад гърба си Темпъл се беше научил да разпознава опасния човек. Нужен му беше само поглед, за да започне да се страхува от този.

- Измъкнах го от реката - отвърна Шай.

- Някаква сериозна причина да не го хвърлиш обратно в нея?

- Не исках да го убивам, предполагам.

Савиан изгледа строго Темпъл и сви рамене:

- Няма да се брои за убийство, ако просто го оставиш да се удави.

Настъпи мълчание, през което Темпъл разсъждава усилено върху

идеята, а старците го оглеждаха изпитателно, подозрително, дори с насмешка.

-И откъде доплува дотук, господарю Темпъл? - заговори накрая Маджуд. - Не изглеждаш като роден по тези земи.

- Не по-малко от вас самия, господине. Роден съм в Дагоска.

- Отлично място за търговия в златните си години. Не чак толкова след падението на Гилдията на търговците на подправки. И как се озовава тук един дагосканец?

Това е вечният проблем с погребаното минало. Другите неизменно се опитват да го изровят обратно.

- Трябва да ви призная, че. се събрах с лоша компания.

Маджуд направи плавен жест към мъжете около себе си:

- На всички се случва.

- Бандити? - попита Савиан.

По-лошо.

- Войници - отвърна Темпъл. Най-доброто, което можа да се сети като описание, което да не е откровена лъжа. - Но ги изоставих и тръгнах сам. Бях нападнат от духове, по време на схватката се изтърколих по склон, а оттам... в една клисура. - Докосна с пръсти лицето си и споменът за усещането на изчезващата земя под краката го накара да потрепери. - Последва ги падане отвисоко в реката.

- Знам какво е - промърмори Лам с отнесен нанякъде поглед.

Суийт изпъчи гърди и намести колана с оръжията си:

- Къде се натъкна на духовете?

Темпъл сви рамене:

- Нагоре по течението, предполагам?

- Колко далеч и колко бяха?

- Видях четирима. Стана на зазоряване и оттогава се нося по реката.

- На не повече от двайсетина мили, значи. - Суийт и Плачеща скала си размениха продължителни погледи, загрижен от негова страна и каменно безизразен от нейна. - По-добре да идем натам да видим.

- Хм - отвърна Плачеща скала.

- Очакваш неприятности ли? - попита Маджуд.

- Винаги. Правиш ли го, чакат те само приятни изненади. - Суийт тръгна покрай Лам и Савиан и потупа и двамата по раменете на разминаване. - Добра работа при реката. Надявам се да съм толкова полезен, като стана на вашите години. - Плесна и Шай по рамото. - Браво и на теб, момиче. Ама следващия път май ще е по-добре да пуснеш въжето, а? - Едва в този момент Темпъл забеляза окървавената превръзка на ръката й. По принцип не беше чувствителен по отношение на чуждите страдания.

Маджуд го дари с широка усмивка с един златен зъб по средата:

- Предполагам, ще искаш да се присъединиш към задругата ни?

Коленете на Темпъл се подкосиха от облекчение:

- Ще съм ви ужасно признателен.

- Всеки в задругата плаща за мястото си или с пари, или допринася с умения.

- Ааа - Темпъл увеси рамене.

- Имаш ли професия?

- Няколко. - Той запрехвърля наум списъка, подбирайки онези, с които най-малко рискуваше да бъде хвърлен обратно в реката. - Обучавах се за свещеник, после - за лечител.

- Имаме си доктор - каза Савиан.

- И свещеник за беда - добави Шай.

- Касапин.

- Имаме ловци за това - каза Маджуд.

- ... дърводелец.

- От фургони разбираш ли?

- Само от строене на къщи. - Темпъл направи кисела физиономия.

- Не ни трябват къщи тук. Коя е последната ти професия?

Наемник, замисли се Темпъл, но с такава професия обикновено не

печелиш много приятели.

- Последно бях юрист - каза той и моментално съжали. С тази нямаше да спечели и толкова.

От погледа на Савиан разбра, че него поне със сигурност не успя да привлече на своя страна.

- Тук няма друг закон освен този, който всеки носи със себе си - каза

той.

- Някога карал ли си волски впряг?

- Боя се, че не.

- Стадо да си пасъл?

- За беда, не.

- С коне оправяш ли се?

- Един по един брои ли се?

- Боен опит имаш ли? - попита Савиан.

- Много малко, но пак ми е в повече. - Темпъл се притесни, че с такива отговори нямаше да блесне в най-добрата си светлина, ако въобще имаше такава. - Но... съм твърдо решен да започна на чисто, да си заслужа мястото, ще работя по-здраво от всеки мъж - и жена - в задругата. готов съм да се уча - каза той и се зачуди дали някога бе изричал повече преувеличения в едно-единствено изречение.

- Желая ти успех в ученето - каза Маджуд, - но пътниците в задругата плащат по сто и петдесет марки.

Те го изгледаха очаквателно, заинтригувани от вероятността той да извади подобна сума. Темпъл бе още по-заинтригуван от тях. Накрая потупа джобовете на мокрия си панталон:

- Малко не ми достигат парите в момента.

- Колко не ти достигат?

- Около сто и петдесет марки.

- Нас взехте, без да плащаме - каза Шай. - И смея да твърдя, че сключихте добра сделка.

- Тази сделка я сключи Суийт. - Маджуд огледа Темпъл от глава до пети и той сконфузено придърпа босия си крак зад ботуша на другия. Не успя да го скрие. - А и вие поне имахте обувки на краката си. Този ще се нуждае от дрехи, ботуши, кон. Просто не можем да си позволим да прибираме всеки дрипльо, изпречил се на пътя ни.

Темпъл примига озадачено. Не беше сигурен какво точно щеше да стане с него оттук нататък.

- И какво му остава сега? - попита Шай.

- Остава при брода и чака задруга с различни порядки.

- Или друг отряд духове, нека позная?

Маджуд разпери ръце срещу Темпъл:

- Ако зависеше само от мен, нямаше да се замисля дори да те взема, но аз трябва да се грижа за интересите на партньора ми, Кърнсбик, а става ли дума за работа и пари, сърцето му е от камък. Съжалявам. - И наистина съжаляваше, видя Темпъл, но също така не изглеждаше ни най-малко склонен да размисли по въпроса.

Шай погледна към Темпъл и той отвърна на погледа й с най-искре-ната усмивка, на която бе способен.

- Мамка му. - Тя сложи ръце на хълбоците си, извърна лице към небето и поклати глава. Накрая изкриви уста, разкривайки сериозна по размери дупка между горните два предни зъба, и изцърка умело една струйка плюнка през нея. - Аз ще платя за него.

- Сериозно? - повдигна вежди Маджуд.

- Сериозно? - погледна я Темпъл, не по-малко изненадан.

- Да - отсече Шай. - Веднага ли искаш парите?

- О, не се тревожи. - По устните на Маджуд пробяга бегла усмивка. - Вече знам колко те бива в сметките.

- Не ми харесва тази работа. - Савиан сложи длан на дръжката на един от ножовете си. - Това копеле може да се окаже всеки, не го знаем кой е.

- Същото важи и за теб - отвърна Шай. - Не знам какво си правил миналия месец, нито пък какво ще правиш следващия, но това не е моя работа. Аз плащам, той остава. Като не ти изнася, хващай си пътя. Или може би искаш да го заместиш на дънера в реката, това изнася ли ти? -През цялото време Шай не откъсна гневен поглед от безизразната физиономия на Савиан и Темпъл установи, че я харесва все повече и повече.

Савиан стисна зъби:

- Ти какво ще кажеш за това, Лам?

Възрастният северняк погледна първо Темпъл, после - Шай:

- Мисля, че всеки заслужава шанс - каза.

- Дори онези, които не го заслужават?

- Най-вече те.

- Можете да ми се доверите. - Темпъл дари възрастните мъже с пореден искрен поглед. - Няма да ви разочаровам, обещавам. - Беше оставил пътека от разбити на пух и прах обещания през целия Кръг на света. Едно повече не е причина да не те пуснат в рая.

- Това, че го казваш, не значи, че така ще стане, прав ли съм? - Сави-ан се надвеси над него и го изгледа през още по-подозрително присвити очи - постижение, което до момента Темпъл смяташе за абсолютно невъзможно. - Няма да те изпусна от поглед, момче.

- Това... ще е огромна утеха за мен - изписка с изтънял от напрежението глас Темпъл и отстъпи боязливо крачка назад. Шай вече беше обърнала гръб на групата и се отдалечаваше, а той побърза да я настигне.

- Благодаря ти - каза й. - Наистина. Не знам как бих могъл да ти се отплатя за това.

- Като ми се отплатиш.

- Ъ - покашля се Темпъл. - Да. Разбира се.

- Плюс една четвърт лихва. Не се занимавам с благотворителност.

Е, сега вече не я харесваше толкова.

- Започвам да се убеждавам в това - отвърна Темпъл. - Заетата сума плюс една четвърт лихва. Звучи справедливо. Аз винаги си плащам дълговете.

Естествено, освен паричните може би.

- Наистина ли си готов да се учиш?

Вече беше по-готов да забрави за тая работа.

-Да.

- И да работиш по-здраво от всеки друг?

Предвид вида им, покрити с прахоляк, потни, изгорели от слънцето и като цяло съсипани от умора - май доста прибързано се изказах, помисли си Темпъл, но отвърна:

- Да, предполагам?

- Хубаво, защото ще те скъсам от работа, за това не бери грижа.

В момента се тревожеше за какво ли не, но не и за липсата на тежка работа.

- Нямам. търпение да започна.

Започваше да мисли, че всъщност беше измъкнал глава от една примка, само за да я пъхне в друга. Поглеждайки назад, май целият му живот щеше да се окаже не поредица от майсторски измъквания от трудни ситуации, както си мислеше досега, а върволица от примки около шията, повечето от които саморъчно стегнати. Саморъчно поставени, но и на тях човек може да се обеси като едното нищо.

Шай разтри внимателно наранената си ръка и занарежда:

- Хеджес може да намери нещо, които да ти е по мярка. Джентили има старо седло, ще свърши работа, а Бъкхорм, сигурна съм, ще има някое муле за продан.

- Муле?

- О, да не би, мамка му, да ти е под достойнството? Тогава върви пеша до Крийз.

Темпъл не мислеше, че ще стигне по-далеч пеша, отколкото на муле, затова пребори и обида, и болка и отвърна с усмивка:

- Ще съм признателен за всяка минута на гърба на благородното животно.

Успокои се с мисълта, че ще й го върне, като наистина изплати дълга си. За достойнството си, ако не за парите.

- Ще бъдеш признателен и още как - сопна му се Шай.

- Ще бъда - не остана по-назад Темпъл.

- Хубаво - каза тя.

- Хубаво.

- Хубаво - повтори Шай след кратко замисляне.

Причини

- Каква земя само, а?

-На мен ми изглежда просто като ужасно много земя - отвърна Лийф.

Суийт разпери ръце и пое дъх така дълбоко, все едно искаше да всмуче целия свят през носа си.

- Така си е. Далечна страна е това! Далечна, защото е толкова далече от най-далечното място, където е стъпвал цивилизован човешки крак. Далечна, защото е толкова далече от което и да е друго място, където е стъпвал цивилизован човешки крак.

- Далечна, защото е толкова далеч от каквото и да било на тоя свят - добави Шай, загледана в тревното еднообразие, полюшвано от лекия бриз. Далеч, много далеч отпред, толкова бледи, че можеха да минат за заблуда на окото, се виждаха сивите очертания на хълмове.

- Но да вървят на майната си цивилизованите, а, Лам?

Лам повдигна едва вежди:

- А може просто да ги оставим на мира, а?

- Или да им заемем малко гореща вода от време на време - промърмори Шай и се почеса под мишницата. Отдавна беше качила неканени „пътници“ там и на други места. Имаше чувството, че всяка гънка по тялото й беше запълнена с прах, чак зъбите й скърцаха от нея, освен това в последно време не усещаше в устата си друг вкус освен на солена пот, примесен с този на нещо умряло и изсъхнало на слънцето.

- А, да вървят на майната си, казвам аз, и те, и горещата им вода! Като толкова ти е притрябвала, тръгвай на юг към Империята и помоли стария легат Сармис за гореща вода. Или на изток към Съюза и моли Инквизицията.

- Тяхната може да се окаже прекалено гореща - промърмори отново Шай.

- Кажи ми само къде другаде тялото се чувства така свободно.

- Не се сещам - призна Шай. Имаше обаче нещо диво и заплашително в цялото това огромно пространство. Имаше чувството, че може да смаже човек с тежестта си.

Но не и ако името му е Даб Суийт. Той напълни до пръсване гърди и пак занарежда:

- Лесно се влюбва в нея човек, в Далечна страна, но опасна любовница е тя, с груби ласки. Такава поне е с мен, от времето, когато бях по-млад и от нашия Лийф. Най-добрата трева винаги е току зад хоризонта. Най-сладката вода - в следващата река, и най-синьото небе - отвъд друга планина. - Той въздъхна дълбоко. - И преди да се усетиш, ставите започнали да пукат сутрин, не можеш да спиш два часа накуп, без да ставаш да пикаеш, и изведнъж разбираш, че най-добрата земя е зад гърба ти. Никога оценена, подмината незабелязано, докато очите са били вперени напред.

- А и отминалите лета обичат компанията - добави замислено Лам, почесвайки звездообразния белег на едната си брадясала буза. - Всеки път, като погледнеш назад, сякаш повече са се насъбрали зад гърба ти гадовете.

- И накрая всичко ти напомня за нещо от миналото. Местата, на които си бил. Хората, които си срещал. Ти самият навремето. Днешното избледнява, а вчерашното става все по-реално. А утрешното се е свило до грахово зърно.

Лам зарея замечтан поглед в далечината и на устните му се появи едва доловима усмивка:

- Щастливите долини от миналото - промърмори замислен.

- Ех, как обичам, като дъртаците се разнежат за доброто старо време. - Шай хвърли закачлив поглед на Лийф. - Подмладявам се, като ги слушам.

- Вие, палета такива, си мислите, че утре никога няма да дойде - отвърна сърдито Суийт. - Че имате повече време пред себе си от парите в банка. Един ден ще разберете колко сте сбъркали.

- Ако духовете не ни убият преди това - намеси се Лийф.

- Много ти благодаря, че ме подсети за тази чудесна вероятност -каза Суийт. - Щом философстването не ти допада, имам друга работа за теб.

- И тя е?

Възрастният скаут кимна напред. Тревата беше осеяна с плоски като пити изсъхнали и побелели кравешки говна - скъп спомен, оставен от скитащо из равнината стадо.

- Събиране на говна.

- Хм - изсумтя Шай. - Не събра ли вече достатъчно говна, докато ви слушах как с Лам се жалвате за доброто старо време?

- За беда, със спомени огън не се пали, иначе всяка вечер щеше да ми е топло и приятно. - Суийт изпъна ръка и описа широка дъга пред себе си. Докъдето стигаше погледът, нямаше друго освен трева, земя и небе. Необятно еднообразие във всяка посока. - На сто мили околовръст няма да намериш и една съчка. Докато не минем моста в Сиктус, ще горим само кравешки говна.

- И ще готвим на тях?

- На това, дето ядем в момента, може само да подобри вкуса - отбе-ляза Лам.

- Част от чара на преживяването - добави Суийт. - Както и да е, набавянето на материал за огрев е работа на младите.

Лийф погледна към Шай:

- Аз не съм толкова млад - заяви възмутено и сякаш да подкрепи твърдението си, поглади с пръсти брадичка, където с много любов и усърдие беше започнал да отглежда рехава русолява окосменост.

Шай беше почти сигурна, че тя можеше да се похвали с повече лицева окосменост от него. Суийт явно също не остана впечатлен, защото заяви невъзмутимо:

- Достатъчно млад си да омажеш ръце за благото на задругата, момче! - Той плесна по рамото нацупения Лийф. - Така де, кафявото по дланите е знак за безпримерен кураж и отличие в изпълнението на дълга! Медалът на равнината!

- Искаш ли юристът да помогне? - попита Шай. - Срещу три къса е твой за целия следобед.

- Ще ти дам два - присви очи Суийт.

- Дадено. - Не си заслужаваше да се пазари за дребни суми.

- Мисля, че на юриста много ще му хареса - каза Лам, след като Су-ийт и Лийф тръгнаха обратно към колоната. Старият скаут отново нареждаше с носталгия за отминалите времена.

- Не е тук за забавление.

- Никой от нас не е.

Двамата подкараха конете напред в пълно мълчание, сами насред равнината и небето отгоре - толкова огромно, безкрайно, че Шай имаше чувството, че в даден момент земята ще спре да я държи върху себе си, небето ще я погълне с празнината си и тя ще се носи из него до безкрай. Размърда ръка - рамото и лакътят още боляха, вратът и ребрата също се обаждаха, но с всеки следващ ден все по-малко. Не се тревожеше, беше преживяла и по-лошо.

- Съжалявам - каза Лам ни в клин, ни в ръкав.

Шай се обърна към него. Седеше прегърбен на седлото, увесил глава и рамене, сякаш на врата му тежеше котва.

-И го докарваш на вид - каза.

- Сериозно, Шай. Съжалявам. За онова в Ейвърсток. За това, което направих. И за онова, което не направих. - Говореше бавно, все по-бавно, сякаш всяка дума беше истинско мъчение. - Съжалявам, че никога не ти казах какво бях... преди да дойда във фермата на майка ти... - Шай не откъсваше очи от него. Устата й пресъхна. Той не вдигна очи. Сведе още повече поглед и започна да търка замислено чуканчето на липсващия пръст на лявата си ръка. - Исках просто да погреба миналото. Да бъда никой и нищо. Разбираш ли?

Шай преглътна тежко. Тя самата имаше един-два спомена, които с охота би гледала да потъват в някое блато.

- Предполагам - отвърна.

- Но семената от миналото дават плод в настоящето, така казваше баща ми. Само дето съм такъв глупак, че така и не се поучих от него, повтарям все същата грешка отново и отново, все пикая срещу вятъра. Миналото не се погребва. Поне не такова като моето. И кръвта винаги те застига.

- Какъв си бил? - Гласът на Шай изтъня немощен насред огромната празнина на равнината. - Войник?

Смръщеното лице на Лам се навъси още повече:

- Убиец. Да наричаме нещата с истинските им имена.

- Бил си се във войните? В Севера?

- Във войни, в битки, в дуели, в каквото имаше. И когато чуждите битки свършиха, започнах свои. И когато враговете свършиха, обърнах приятелите си в такива.

Преди Шай си мислеше, че всеки отговор е по-добър от никакъв. Вече не беше толкова сигурна.

- Имал си причини, предполагам - смотолеви тя така уклончиво, че думите й прозвучаха като въпрос.

- Добри в началото. После все по-калпави. Накрая открих, че можеш да лееш кръв и без тях, и съвсем се отказах да ги търся.

- Но сега имаш причина.

- Ъхъ. Сега имам. - Лам пое дълбоко дъх и се изправи. - Тези деца. те са всичко хубаво, което някога съм сътворил в живота ми. Роу и Пит. И ти също.

- Хм, ако броиш мен към хубавите неща в живота ти, явно много си го закъсал.

- Така е. - Той извърна очи към нея и погледът му бе така настоятелен, че Шай не можа да му устои. - Ако щеш, вярвай, ти си най-свестният човек, когото познавам.

Шай обърна глава и размърда схванатото си рамо. Открай време намираше добрите думи за по-трудни за преглъщане от лошите. Зависи на какво си свикнал, предполагаше.

- Явно имаш много малко приятели.

- Враговете по ми се удават. Без значение. Не знам как, но ти имаш добро сърце, Шай.

Шай отново си спомни как я носи от онова дърво, как пя на децата и как превързва гърба й:

- Ти също - отвърна.

- О, просто ме бива в това да заблуждавам хората. И мъртвите са ми свидетели, още по ме бива в това да заблуждавам себе си. - Той зарея поглед в хоризонта. - Не, Шай, аз нямам добро сърце. Където отиваме, ще има неприятности. Ако сме късметлии, малко, но с годините разбрах, че определено не минавам за късметлия. Затова ме чуй. Когато следващия път ти кажа да не ми се пречкаш в ръцете, стой настрана, чу ли?

- Защо? Ще ме убиеш ли? - Каза го на шега, но хладината в тона му изтри усмивката от лицето й.

- Никой не знае какво точно ще направя.

Вятърът се възползва от настъпилата тишина и прошумоля във високата трева, накъдряйки я на вълни. Но донесе нещо със себе си. До ушите на Шай достигнаха викове, а в тях - непогрешимата нотка на паника и объркване.

- Чу ли това?

- Какво ти казах за късмета ми? - Лам обърна коня си към колоната.

Задругата беше в пълен безпорядък. Хората скупчени, крещящи

един на друг, лутащи се напред-назад. Приклещени фургони, тичащи около колелата кучета и плачещи деца - ужас и паника навред, все едно самият Глъстрод се бе надигнал от гроба и ги връхлиташе с намерението да ги унищожи до крак.

- Духовете! - чу Шай някой да крещи. - Ще ни отрежат ушите!

- Всички да се успокоят! - крещеше отнякъде Суийт. - Не са проклетите духове, не са им притрябвали ушите ви! Пътници като нас, нищо повече!

Шай отправи поглед на север и видя подскачащи, подредени в редица точици, точно на границата на тъмното на земята и светлото на небето - препускащи ездачи.

- Откъде си толкова сигурен? - изписка лорд Ингълстад. Стискаше няколко ценни вещи в прегръдката си и имаше вид на готов да побегне на някъде без посока, просто да побегне.

- Защото духовете, наточени за кръв, не се появяват просто ей така на хоризонта! Вие стойте тук и гледайте да не се изпотрепете взаимно, а аз и Плачеща скала ще идем да поговорим с тях.

- Може да знаят нещо за децата - каза Лам и пришпори коня си след двамата скаути. Шай го последва.

Задругата може и да бе изтерзана и омърляна от пътя, но на фона на опърпаната колона от ездачи, която приближаваше, бяха направо кралска процесия. Хората бяха оръфани като просяци, с трескави погледи в зачервените очи, конете им изпощели и с пожълтели зъби. След тях идваха няколко фургона, а най-отзад се влачеше малобройно, накацано от рояк мухи стадо добитък. Задругата на прокълнатите.

- Как я карате? - поздрави Суийт.

- Как, питаш? - Водачът, едро копеле в протрит съюзнически шинел с разпрани и провиснали от ръкавите златни ширити, спря коня си пред тях. - Ще ти кажа как я караме. - Той се наведе и се изплю настрани покрай шията на коня. - Година по-стари, откакто тръгнахме в обратната посока, и с нищо по-богати оттогава, ето как. Стига ни толкова Далечна страна. Връщаме се в Старикланд. И ако искаш съвета ни, вие направете същото.

- Няма злато там, а? - каза Шай.

- Може и да има, момиче, но аз няма да умирам за него.

- Нищо на тоя свят не идва даром - каза Суийт. - Винаги има рискове.

- Пфу - изсумтя мъжът. - Миналата година, като тръгвахме, се смеех в лицето на рисковете. Сега да ме чуваш да се смея? - Ни най-малко, помисли си Шай. - Крийз е във война. Всяка нощ убийства, хора мрат като мухи, а на другия ден нови се изсипват в града. Вече не си дават зор дори да ги погребват.

- Местните открай време са по копаенето, не по заравянето, докол-кото си спомням - отвърна Суийт.

- Е, сега са още по-лоши. Тръгнахме към Бийкън да си търсим парцел за разработване. Хълмовете направо гъмжат от хора, дошли за същото.

- Бийкън, казваш? Последно като бях там, не бяха повече от три палатки на кръст.

- Е, сега е цял град. Или по-скоро беше.

- Беше?

- Останахме да пренощуваме там няколко нощи, после хванахме дивото. Проверихме един-два потока, но не намерихме нищо освен студена кал и се върнахме в града... - Мъжът замлъкна и се отнесе на някъде. Един от спътниците му свали шапката си - периферията й бе наполовина отпорена - и заби поглед в нея. Странна гледка на фона на това очукано от несгодите лице, но очите му се напълниха със сълзи.

- И? - подкани го Суийт.

- Нямаше никого. Двеста, че и повече души имаше в лагера. А после никой, разбираш ли?

- Къде са отишли?

- В ада, мамка му, ако питаш мен. Но ние не смятаме да им ходим на гости. Мястото е безлюдно, човече, вярвай ми. Яденето си стои по масите, прането проснато да съхне по въжетата. А насред площада намерихме изрисуван драконов кръг - десет крачки широк. - Мъжът потрепери. -Майната му на всичко казвам аз.

- Да върви на майната си - додаде съседът му и нахлупи опърпаната шапка.

- От години никой не е виждал драконови хора - каза Суийт, но в погледа му имаше тревога.

Шай за пръв път го виждаше притеснен от нещо.

- Драконови хора? - попита тя. - Какво точно са те? Нещо като духове?

- Нещо като - отвърна Плачеща скала.

- Живеят на север - каза Суийт. - Високо в планините. С тях да си нямаш вземане-даване.

- Аз по-скоро с Глъстрод бих си имал вземане-даване - отбеляза мъжът в съюзническия шинел. - Бих се със северняците във войната, бих се с духовете в равнината, бих се с хората на Папа Ринг в Крийз и крачка назад не направих. - Той поклати глава. - Но няма да се бия с тия драконови копелета. Ако ще планината да е цялата от злато, пак няма. Магьосници, това са те. Магьосници и демони. Там не ме търси.

- Благодаря за предупреждението и оценяваме загрижеността ти -каза Суийт, - но стигнахме дотук и мисля да продължим нататък.

- Дано забогатеете повече от Валинт и Балк, взети заедно, но без нас. - Той махна на окаяните си спътници. - Тръгваме!

Лам го хвана за ръкава:

- Чувал ли си за Грега Кантлис?

Мъжът отскубна ръката си:

- Работи за Папа Ринг. Няма да намериш по-черно копеле в цяла Далечна страна. Намериха една задруга по хълмовете около Крийз. Трийсет души с отрязани уши, одрани, труповете обезобразени и така нататък. Папа Ринг каза, че били духовете, но аз подочух, че било работа на Кан-тлис.

- Ние имаме сметки за уреждане с него - намеси се Шай.

Мъжът извърна към нея хлътнали от умора очи:

- Съжалявам да го чуя. Но не съм го виждам от месеци, а и не горя от нетърпение да видя това копеле отново. Ни него, ни Крийз, ни какво да е от тая пуста земя. - Той цъкна с език и подкара коня.

Тя се загледа в отдалечаващата се колона от съкрушени мъже, насочила се на изток, обратно към цивилизацията. Подобна гледка не вдъхваше оптимизъм, дори и до момента да бяха изпитвали някакъв. Шай лично не беше.

- Мислех, че познаваш всички в Далечна страна - каза на Суийт.

- Тези, които са тук отдавна - сви рамене възрастният скаут.

- Но не и този Грега Кантлис, а?

Той сви още повече рамене:

- Крийз гъмжи от главорези, повече са от дървесните въшки в гората. Не ходя чак толкова често, че да ги различавам един от друг. Стигнем ли до там живи и здрави, ще те представя на Кмета. Тогава ще получиш отговорите, които търсиш.

- Кмета?

- Кмета движи нещата в Крийз. Е, Кмета и Папа Ринг. И това е така от времето на първите две сковани дъски на онова място. И през цялото това време двамата не са си първи приятели. И като гледам, май няма шанс да се сприятелят повече.

- И Кмета ще ни помогне да намерим Грега Кантлис, така ли? - попита Лам.

Суийт отново сви рамене. Още малко по-нагоре да ги вдигнеше и щеше да си бутне шапката от главата:

- Кмета винаги може да помогне. Ако има вие с какво да помогнете на Кмета. - Той пришпори коня и препусна обратно към колоната на задругата.

О, боже, прахолякът...

- Ставай.

- Не. - Темпъл дръпна жалкото подобие на одеяло и се зави през глава. - О, за бога, не.

- Дължиш ми сто петдесет и три марки - погледна го отгоре Шай. Всяка сутрин едно и също. Та това дори не можеше да се нарече сутрин. В Дружината на Милостивата ръка, освен ако нямаше нещо за плячкос-ване наблизо, преди слънцето да се е изкачило високо в небето, никой не помръдваше дори. В задругата порядките бяха други. Небето над главата на Шай бе едва просветляло и по него още блещукаха звезди.

- От колко тръгнах с тоя дълг? - изграчи Темпъл и опита да изкашля поне малко от насъбрания в гърлото прахоляк от вчера.

- Сто петдесет и шест.

- Какво? - Девет дни къртовски труд, девет дни гълтане на прахоляк, девет дни със съдран от работа задник, а беше свалил някакви си мижави три марки от дълга. Никомо Коска може и да бе всякакъв, но дъртото копеле беше щедър работодател.

- Бъкхорм ти резна три марки за кравата, която загуби вчера.

- Аз съм си направо роб - изропта под нос Темпъл.

- Бъркаш, по-зле си от роб. Роба мога да продам. - Шай го срита с върха на ботуша си и той се надигна с мърморене. Намъкна прекалено големите ботуши на мокрите си от росата стъпала - вечно стърчаха навън изпод късото одеяло. Навлече палтото - не втора, а сигурно четвърта ръка - върху единствената си корава от засъхнала пот риза и тръгна към фургона на готвача, разтривайки смазания си от седлото задник. Искаше му се да заплаче, спираше го само мисълта за това каква доволна физиономия щеше да направи Шай, ако го видеше. Не че имаше нещо на тоя свят, дето да й угоди на нея.

И сега стоеше там, окаян и злощастен, нагъваше полусурово месо, заровено под жаравата от миналата нощ, и преглъщаше сухите хапки със студена вода. Около него хората се стягаха за поредния трудов ден. Шепнеха си и дъхът им излизаше на пара в мразовитото утро. За златото, което ги очакваше в края на пътя, с така ококорени от възбуда очи, все едно не просто жълт метал, заровен в земята, а скритият смисъл на живота, издялан в някоя скала на някое безименно място.

- Днес пак ще яздиш след колоната - каза Шай.

Много от предишните професии на Темпъл включваха мръсна, опасна и отчаяна работа, но никоя не се доближаваше дори до тази умопомрачителна комбинация от скука, дискомфорт и нищожно заплащане - язденето след колоната на задругата.

- Пак ли? - Той увеси рамене, сякаш току-що бе разбрал, че ще прекара половината ден в ада. Всъщност язденето след задругата се доближаваше достатъчно до него.

- Не, шегувам се. Имаме неотложна нужда от уменията ти на юрист. Хеджес иска да изготвиш от негово име петиция до краля на Съюза, Лес-тек реши да обяви своя собствена, независима държава и има нужда от съвет относно конституцията й, а Плачеща скала иска да внесе поправки в завещанието си.

Двамата замълчаха един срещу друг в тъмното, брулени от вятъра, който тъкмо беше открил една от дупките в ризата на Темпъл, точно под мишницата.

- Ще яздя след колоната.

-Да.

Изкуши се да пробва с молби, но този път гордостта му взе превес. Нищо, можеше по обяд да започне с молбите. Той вдигна камарата от прогнила кожа, която му служеше за седло и възглавница, и затътри крака към мулето.

Беше опитал всичко, за да спечели въпросното животно като съюзник в несгодите, но проклетото добиче просто отказваше да участва доброволно в каквото и да било и в резултат то бе най-върлият му враг в момента. Възползваше се от всяка възможност да хапе и хвърля къчове. Наскоро успя дори да препикае един от ботушите му, докато го яхаше. Когато най-после успя да оседлае опърничавото създание и го насочи към края на колоната, първите фургони вече потегляха, вдигайки прахоляк със скърцащите си колела.

О, боже, прахолякът.

След сблъсъка на Темпъл с духовете като предохранителна мярка Даб Суийт беше насочил колоната по нов маршрут, който минаваше през изпечена от слънцето земя, осеяна с оскъдни туфи суха трева и трънлив храсталак. Само поглед стигаше, за да вдигнеш прахоляк от нея, и колко-то по-назад в колоната бе човек, толкова по-близки дружки си ставаха с него. И Темпъл беше прекарал вече шест дни на самия й край. През пове-чето време той скриваше напълно слънцето и от него оставаше само размазано светло петно. Обгръщаше Темпъл в гъст като супа сумрак, заличаваше терена наоколо, фургоните изчезваха един по един и превръщаше единственото видимо нещо, последните животни от стадото, в призрачни видения. Темпъл усещаше всяка частица от себе си пресушена от вятъра и пропита с този прахоляк. И когато той не успяваше да го задуши напълно, миризмата на стадото довършваше работата.

Ако прекарваше деня в търкане на задника си с метална четка за сваляне на ръжда и едновременно с това ядеше пясък, примесен с кравешки тор, пак нямаше да се чувства така отвратително.

Естествено, сигурно трябваше да скача от радост и да благодари на Бог за късмета, че е още жив, но с всеки следващ ден му ставаше все по-трудно да оцени прашното чистилище, в което се бе озовал. В края на краищата благодарността и негодуванието са неразделни братя. За кой ли път вече се впусна в обмисляне на поредното си бягство. Да се измъкне от задушаващия дълг и отново да е свободен. Само дето този път не виждаше път за бягство. Никакъв път, за лек и дума да не става. Беше заобиколен от стотици мили пустош - по-сигурен затвор и от клетка. Беше готов да се жалва на когото и да е, на всеки, готов да слуша, но такъв просто нямаше. Най-близкият до него ездач беше Лийф, но момчето, повече от очевидно, беше във вихъра на младежко увлечение по Шай. Беше я наредил някъде между майка и любовница и демонстрираше почти смехотворни изблици на ревност всеки път, когато тя се смееше или просто говореше с друг мъж от задругата. И за негова най-голяма беда това се случваше често. Е, поне за Темпъл нямаше от какво да се притеснява. Той не таеше никакви романтични чувства към върховния си мъчител.

Трябваше да си признае обаче, че имаше нещо необяснимо интригуващо в държанието й - чевръста, силна, вечно в движение, първа се хващаше на работа и последна спираше. Стоеше, когато другите седяха, все чоплеше нещо, я шапката си, я колана, ножовете в него или копчетата на ризата си, все нещо оправяше. На няколко пъти се улови, че мисли за това дали и останалите части от тялото й са така стегнати като рамото й, когато го носи при реката. Когато едната й страна беше притисната в него. Дали се целува така свирепо, както се пазари...?

Когато Суийт най-накрая отведе колоната до някакъв мижав поток, настана истинско стълпотворение от втурнали се към водата хора и добитък. Животните се сбутаха едно в друго, нагазиха в потока и размътиха водата. Децата на Бъкхорм започнаха да тичат из него и да се плискат с вода. Ашджид благодари на Бог за тази щедрост под съпровода на кико-тенето на малоумния си последовател, който се беше заел с пълнене на бъчвите за питейна вода. Йосиф Лестек намокри леко бледото си лице и зарецитира надълго и широко пасторална поезия. Темпъл си намери усамотено местенце нагоре по течението и се просна по гръб в сочната зелена трева покрай потока. Влагата попи бавно в дрехите му и на лицето му грейна огромна усмивка. През последните седмици стандартите му за радост от живота съвсем се бяха сринали. На практика вече се наслаждаваше на всеки момент, в който усещаше топлината на слънцето по лицето си. Също както сега, допреди нещо да го засенчи.

- Дъщеря ми си избива парите от теб, както виждам? - каза Лам, застанал над него. По-рано сутринта Лулайн Бъкхорм беше подстригала всичките си деца и Лам с неохота се бе наредил и той на опашката. С късо подстригана коса и брада изглеждаше още по-едър, белязан и свиреп.

- Да ти призная, ще си ги избие до къс, дори ако се наложи накрая да ме продаде за месо.

- Няма да отрека, че е способна на това. - Лам му подаде манерката си.

- Кораво момиче е - отвърна Темпъл, докато я поемаше от ръката му.

- Не чак толкова. Спаси те при реката, нали?

- Така е - призна Темпъл, но се замисли дали нямаше да е по-милос-тиво от нейна страна да го бе оставила да се удави.

- Да кажем тогава, че е корава точно колкото трябва.

Темпъл отпи от манерката и изжабурка уста:

- Определено изглежда гневна за нещо.

- Преживяла е доста разочарования.

- Боя се, че аз вероятно ще се окажа поредното. Винаги нося разочарования на хората около себе си.

- Разбирам те напълно. - Лам се почеса бавно по прясно остриганата глава. - Но винаги има утре. Следващия път - по-добре. Това е животът.

- Вие двамата затова ли сте тук? - попита Темпъл и му подаде манерката. - Ново начало?

Лам примига озадачен:

- Шай не ти ли е казала?

- Когато говори с мен, обикновено е за дълга ми и за това колко бавно го изплащам.

- Ааа, и аз чух, че не върви кой знае колко бързо.

- Всяка марка ми съкращава живота с година, имам чувството.

Лам клекна до потока.

-Шай има брат и сестра - каза той. - Те бяха... отвлечени. - Той натопи манерката във водата и се загледа в балончетата въздух, които за-изскачаха от гърлото. - От бандити. Изгориха фермата ни и убиха наш приятел. Отвлекли са сигурно двайсет деца и ги водят към Крийз. И ние ги следваме.

- Какво ще правите, като ги настигнете?

Лам натика корковата тапа в гърлото на манерката с такава сила, че надраните и белязани кокалчета на юмрука му побеляха.

- Каквото трябва. Дадох обещание на майка им да се грижа за тях. Нарушил съм много обещания в живота си. Но това ще го спазя. - Пое дълбоко дъх. - А теб какво те доведе по реката? Никога не ме е бивало в преценяването на хората, но ти определено не ми изглеждаш авантюрист в търсене на ново начало в дивото.

- Бягах. По един или друг начин, бягането ми стана като втора природа.

- И аз съм бягал неведнъж. Открих обаче, че колкото и да бягаш, къ-дето и да се криеш... пак си там, откъдето си тръгнал. - Лам подаде ръка на Темпъл да му помогне да стане и той понечи да я хване, но се загледа в нея и спря.

- Няма ти един пръст.

Лицето на Лам изведнъж се смръщи.

- Ти какво, интересуваш се от хора без един пръст ли?

- Аз не. но май познавам един, който определено се интересува. Каза, че бил пратен в Далечна страна да търси мъж с девет пръста.

- Сигурно не съм единственият в Далечна страна без един пръст.

Темпъл изпита острата нужда да подбира внимателно думите си.

- Сигурно, но имам чувството, че си точно типът човек, който някой като онзи би търсил. Той имаше метално око.

Лицето на Лам не показа никаква емоция:

- Човек без едно око търси човек без един пръст. Хубава песен ще излезе от това. Каза ли ти името си?

- Коул Тръпката.

Белязаната физиономия на Лам се сгърчи, все едно беше вкусил нещо кисело.

- Мътните да го вземат. Миналото никога не остава зад гърба ти.

- Познаваш го, значи?

- Познавах го. Много отдавна. Но знаеш какво казват - с времето млякото вкисва, а уреждането на стари сметки става все по-сладко.

- И като става дума за сметки. - Втора сянка падна върху Темпъл и той примижа към яркото небе. Шай стоеше до Лам с ръце на кръста. -Сто петдесет и две марки. И осем къса.

- За бога! Защо просто не ме остави в реката?

- Всяка сутрин се питам същото. - Острият връх на ботуша й се впи в ребрата на Темпъл. - Ставай. Маджуд иска документ за собственост върху няколко коня.

- Сериозно? - сепна се обнадежден Темпъл.

-Не.

- След колоната, значи.

Шай просто се усмихна, обърна се и си тръгна.

- Корава точно колкото трябва, а? - промърмори Темпъл.

Лам изтри ръце в панталона си:

- Винаги има утре.

„Мостът на Суийт“

- Преувеличих ли? - попита Суийт.

- Като никога - отвърна Корлин, - не.

- Определено е голям - промърмори Лам.

- Така си е - каза Шай. Не беше от хората, които лесно се впечатляват, но имперският мост на Сиктус наистина представляваше внушителна гледка. Още повече за хора, които от седмица не са виждали нещо, макар и бегло наподобяващо постройка. Прехвърляше бавната широка река с пет високи арки. Толкова високо над водата, че направо свят да му се завие на човек. Чертите на статуите по грубите пиедестали бяха заличени от вятъра до неузнаваемост и представляваха просто огромни каменни буци. Каменната му зидария беше обрасла с бурени с розови цветове, бръшлян, а на места - с истински фиданки на дървета. Двата му края и цялата му дължина гъмжаха от хора. Въпреки неласкавата ръка на времето все още представляваше величествена, смайваща с вида си конструкция. Беше по-скоро творение на природата, отколкото рожба на човешката амбиция.

- Стои над реката повече от хиляда години - отбеляза Суийт.

- Почти толкова дълго, колкото ти на седлото - изсумтя Шай.

- И през цялото това време съм си сменял панталона само два пъти.

Лам поклати глава:

- Аз и с толкова не мога да се похваля.

- Само веднъж? - изгледа го Шай.

- Нито веднъж.

- Това е последната възможност за някаква търговия преди Крийз -каза Суийт. - Освен ако не извадим късмет да се натъкнем на дружелюбно настроени пътници.

- Човек по-добре да не разчита на късмет - каза Лам.

- Особено в Далечна страна. Затова се уверете, че ще си набавите всичко каквото ви трябва и нищо повече. - Той кимна към една зарязана край пътя лакирана ракла. Красивото дърво се беше надуло от дъждовете и „цъфнало“ по сглобките, а в пукнатините му се беше заселила колония от огромни мравки. През последните няколко мили до моста се бяха натъкнали на какви ли не масивни и тежки човешки придобивки, пръснати по земята, все едно довлечени от потоп дървета и клони. Все неща, без които на тръгване от цивилизацията хората не са могли да си представят живота си. Но така става с красивите мебели, губят изяществото си, кога-то трябва да ги носиш. - Никога не носи нещо на гърба си, с което да не можеш да преплуваш река. Така казваше навремето старият Корли Топката.

- Какво стана с него? - попита Шай.

- Удави се, както подочух.

- Хората рядко се вслушват в собствените си съвети - промърмори Лам и сложи ръка на дръжката на меча си.

- Никак даже - сряза го Шай и го изгледа навъсено. - Да тръгваме вече. Искам да сме отново на път от другата страна на реката преди залез-слънце. - Обърна се и даде знак с ръка на колоната да потегля.

- Няма да мине много, преди да поеме водачеството в свои ръце, а? - чу тя Суийт да мърмори зад гърба й.

- Няма, ако си късметлия - отвърна му Лам.

Пътят към моста гъмжеше от народ, бяха повече от мухите над бу-нище. Притеглени към него от дълбините на ветровитата дива равнина с обещание за търговия и пиене, чукане и пиянски сбивания, смях и плач и каквото още му хрумнеше на човек, изведнъж озовал се в компанията на други хора след седмици, месец, година дори без жива душа до себе си. Имаше трапери, ловци и авантюристи с всевъзможни по вид дивашки дрехи и чорлави коси, но една и съща тежка миризма на вкиснато. Имаше мирно настроени духове - едни продаваха кожи, други просеха, трети вече бяха пропили изкараното и сега просто се клатеха мъртвопияни покрай пътя. Хора всякакви. Обнадеждени, на път към бленувани златоносни полета. Посърнали, тръгнали по обратния път, нетърпеливи да забравят провала. А помежду им - търговци, комарджии и курви, надъхани да изкарат нещо на гърба на едните, на другите, че и на свой, ако може.

Всичките надъхани и настървени, все едно утре идваше краят на света и днес живееха за последно. Седяха скупчени около димящи огньове, сред камари от кожа, някои окачени да съхнат, други натрупани на стегнати купчини, готови за дългия път към Адуа, където под формата на шапки щяха да накарат нечии съседи да се пукат от завист.

- Даб Суийт! - извика дрезгаво един тип с огромна като килим брада.

- Даб Суийт! - провикна се отнякъде дребна женица, деряща някакво животно, два пъти по-голямо от нея.

- Даб Суийт! - изкряка полугол старец, седнал да се грее до огън, стъкмен от натрошени рамки от картини.

И възрастният скаут започна да кима и поздравява наред. Явно беше добър познат с поне половината обитатели на равнината.

Предприемчиви търговци бяха подредили покритите си с разноцветни платнища фургони от двете страни на павирания имперски път, водещ към моста, и бяха оформили цял базар от импровизирани сергии, който кънтеше от виковете им, възмутеното мучене и блеене на добитъка и звънтенето на всевъзможни по произход монети. Жена с очила седеше зад скована от изкъртена стара врата маса, а на нея бяха наредени изсъхнали човешки глави със зашити очи, уши и усти. Над нея беше окачила табела „Купува, продава черепи на духове“. Храна, оръжие, дрехи, коне, резервни части за фургони и всичко останало, от което можеше да зависи човешкият живот в Далечна страна, се продаваше на петорна цена. Междувременно ценни придобивки, всичко, от съдове и прибори за хранене до цели прозорци, с все стъклата по тях, биваха изкупувани от хитреци за дребни монети или просто прибирани, след като биваха изоставяни край пътя от наивните колонизатори на Дивия запад.

- С продажба на мечове и изкупуване на покъщнина човек може да направи добра печалба тука - промърмори Шай.

- Ама и ти си една, очите ти са все нащрек да не изпуснеш добрата сделка - каза Корлин и й се усмихна. Вярно, в кризисен момент нямаше да намериш по-хладнокръвен човек от нея, но през останалото време жената имаше неприятния навик вечно да се обажда, все най-добре знаеше и от всичко разбираше.

- Налага се, добрите сделки няма да ти дойдат сами на крака. - Шай се дръпна назад и до коня й изпляска голямо птиче лайно. Птиците бяха навсякъде, огромни и миниатюрни, крякаха, писукаха, рееха се над главите на хората или стояха накацали в дълги редици и следяха зорко с лъскави като мъниста очи. Подскачаха и се кълвяха една друга по камарите боклук или се спускаха рязко към земята да отмъкнат всяка оставена без наблюдение троха, някои дори посягаха от ръцете на хората. Но най-вече обсипваха моста, навесите на търговците, а и неколцина от хората със сиво-бели курешки.

- Ще ви трябва една от тези на всяка цена! - извика един търговец и тикна пред лицето на Шай един провесен за кожата на врата негодуващ котарак. Зад гърба му от накачулени една връз друга клетки всякакви по размер и цвят котки гледаха преминаващите с отнесения, празен поглед на затворник с доживотна присъда. - Крийз гъмжи от плъхове с големината на кон!

- Тогава по-добре докарай по-големи котки! - викна му Корлин и се обърна към Шай. - Къде се дяна робът ти?

- Помага на Бъкхорм с прекарването на добитъка през тая бъркотия. И не е роб - добави тя раздразнено. Открай време я биваше да защитава слабия от хорските нападки. Особено ако сама вече си беше набелязала въпросната жертва.

- Хубаво, мъжката ти курва.

- И това не е, доколкото знам. - Погледът й тъкмо попадна на един истински представител на гилдията. Онзи беше разкопчал ризата си до пъпа и надничаше иззад мазното платнище на една палатка. - От друга страна, той все повтаря, че имал много професии...

- Може би ще е добре да се върне именно към тази. Не виждам иначе как ще ти изплати дълга си.

-Ще видим - каза Шай. Наистина напоследък й се струваше, че Темпъл не беше кой знае каква инвестиция. Щеше да приключи с изплащането на дълга си някъде към края на света, ако - и това беше много вероятно - първо не умреше или - а това беше още по-вероятно - не намереше друг, към когото да се прилепи, и не избягаше посред нощ. През цялото това време беше смятала Лам за страхливец, но той поне от работа не се боеше. Не помнеше да го е чула веднъж да се оплаче. А Темпъл не помнеше да е отварял уста, без да мрънка. Я за прахоляка, я за времето, я за протрития си от седлото задник.

- Ще ти дам аз на тебе един протрит задник - измърмори под нос Шай, - безполезно копеле такова.

Може и да бе най-добре да търсиш винаги най-доброто у човека, но ако у Темпъл имаше такова, явно го беше скрил много хубаво. Но това е. Какво очакваш от човек, изваден от реката? Герой?

Някога от двете страни на моста са стояли каменни кули, но днес тези откъм тяхната страна на реката стърчаха пречупени на няколко крачки височина, а земята около тях беше покрита с каменни отломки и обрасла в бурени. Между тях имаше импровизирана порта - най-нескопосаното дърводелско творение според Шай, а тя самата бе нанесла не една непростима обида на професията с уменията си с дървото. Състоеше се от части от фургони, сандъци и бъчви, сковани с очевидно събирани оттук-оттам криви пирони, а в средата й се мъдреше едно цяло колело. На останките от едната пречупена кула стоеше момче и следеше тълпата със свирепо войнствено изражение на лицето.

- Клиенти, тате! - провикна се то, когато Шай, Лам и Суийт доближиха портата, а фургоните на задругата спряха зад тях.

- Виждам, сине. Браво, добра работа.

Говорещият беше едър мъжага, по-висок от Лам, с гъста и чорлава рижа брада. Правеше му компания един върлинест тип с малка глава, най-хлътналите бузи на света и огромни скули. Носеше шлем, който очевидно бе правен за човек с нормална конструкция на главата, защото на него му стоеше като чайник на топката на боздуган. Четвъртият член на дружинката им се появи на върха на другата кула с лък в ръка. Червената брада пристъпи пред портата. Копието в ръката му не беше точно насочено към новодошлите, но със сигурност не сочеше и настрани.

- Това е нашият мост - обяви той.

- Голяма работа е. - Лам свали шапка и изтри чело с опакото на ръката си. - Не бих и предположил, че сте такива добри зидари.

Рижият го изгледа навъсено, но понеже не беше сигурен дали това беше обида, или не, обясни:

- Не сме го строили ние.

- Но е наш! - викна Скулите. Явно си мислеше, че като го извика така, ще стане истина.

- Тъп дангалак такъв! - добави момчето от кулата.

- И кой казва, че е ваш? - попита Суийт.

- А кой казва, че не е? - викна отново Скулите. - Има си закон за собствеността.

Шай хвърли поглед през рамо, но Темпъл все още бе някъде отзад с добитъка.

- Хм, когато наистина ти потрябва проклет юрист, никакъв го няма...

- Ако искате да минете, има си такса. Една марка на човек, две на животно и три на фургон.

- А така! - озъби се нагло момчето.

- Хубава работа. - Суийт поклати глава, сякаш това беше най-голя-мата злина на света днес. - Да събираш такси от хората за това, че си вървят по пътя.

- Някои хора ще изкарат печалба от всичко. - Темпъл се появи отнякъде на гърба на мулето си. Свали кърпата и тъмната жълта линия на прахоляка под очите му се очерта ясно на мургавото му лице. Така имаше направо смехотворен вид. Дари Шай с една лъчезарна усмивка, все едно беше дар, за който трябва да му е благодарна.

- Сто четиресет и четири марки - каза той и за радост на Шай, спря да се усмихва.

- Да вървим тогава да кажем на Маджуд - каза Суийт. - И да обиколим хората, да съберем парите.

- Чакай малко - спря го Шай. - Тая порта не ми изглежда нищо особено. Аз мога да я съборя с два ритника.

Червената брада подпря дръжката на копието в земята и я изгледа сурово:

- Ще пробваш ли, жено?

-Пробвай, кучко! - викна момчето. Гласът му започваше сериозно да лази по нервите на Шай.

Тя вдигна умиротворително ръце:

- Не търсим неприятности, но както чувам, духовете напоследък не са много миролюбиво настроени... - Пое дълбоко дъх и изчака онези да обмислят чутото. - Санджийд е свалил меча от стената.

- Санджийд? - Червената брада пристъпи нервно настрани.

- Същият. - Темпъл, явно бързо загрял, се включи в играта. - Ужасът на Далечна страна! Само на ден езда оттук са намерили избита до крак задруга. - Той облещи очи и прокара пръсти пред ушите си. - Петдесет души и нито едно ухо.

- С очите си видяхме - поде и Суийт. - Такива зверства са сътворили с труповете, че не искам да си спомням дори.

- Зверства - обади се Лам. - Направо си изповръщах червата.

- Тоя - посочи го Шай. - Червата. Та, накъдето отиват нещата, аз на ваше място щях да се замисля за малко по-стабилна порта на моста си. Онази на другия край и тя ли е в такова окаяно състояние?

- Нямаме порта на другия край - отвърна момчето, преди баща му да го скастри с поглед.

Шай пое през зъби един дълбок съскащ дъх.

- Е, ваша си работа. Моста си е ваш, но.

- Какво? - кресна Скулите.

- За късмет, с нас пътува човек на име Абрам Маджуд. Ковач за чудо и приказ, ненадминат.

- Хм - прихна Рижата брада. - И сигурно си носи цялата ковачница с него, а?

- Всъщност да - отвърна Шай. - Неговата преносима ковачница, патентована марка „Кърнсбик“.

- Неговата. какво?

- Чудно творение на модерните времена, също като моста ви - на древните - обясни със сериозно изражение на лицето Темпъл.

- Половин ден - каза Шай - и ще имате шини, нитове и панти от ковано желязо и за двете страни на моста. Толкова здрави, че ще е нужна армия, за да ги разбие.

Рижата брада облиза устни и погледна Скулите, който направи същото.

- Добре, ето какво ще направим тогава. Половин такса, ако оправите портите...

- Или минаваме безплатно, или въобще не минаваме.

- Половин такса - изръмжа Брадата.

- Кучко! - добави сина му.

Шай го изгледа иззад присвитите си клепачи:

- Ти какво ще кажеш, Суийт.

- Ще кажа, че и преди са ме обирали разбойници, само дето онези не си дадоха зор да се преструват, че не са.

- Суийт? - Тонът на Брадата рязко се смени от заплашителен към угоднически. - Ти си Даб Суийт, скаутът?

- Онзи, който убил оная червена мечка? - включи се и Скулите.

- Ей с тия две ръце й извих косматия врат - изпъчи се на седлото Су-

ийт.

- Тоя ли, бе? - викна момчето. - Тоя е джудже!

Баща му дори не се обърна, само му махна с ръка да мълчи:

- Никой не го е грижа колко е голям. Слушай какво ще ти кажа, дали не може да кръстим моста на твое име? - Той прокара ръка във въздуха между двете кули към въображаемата табела. - Ще го наречем Моста на Суийт.

Знаменитият скаут беше силно озадачен:

- Ама той е тук от поне хиляда години, приятелю. Никой няма да повярва, че аз съм го строил.

- Но ще повярват, че минаваш по него. Всеки път, когато прекосяваш тази река, само по него.

- Аз минавам оттам, откъдето е най-добре според случая. Що за скаут ще съм, ако знам само един път, не мислиш ли?

- Но ние ще казваме, че само оттук минаваш!

Суийт въздъхна:

- Абе, звучи ми като глупава идея, ама какво пък, просто име.

- Но да знаете, че той обикновено взима по петстотин марки за него - добави Шай.

- Какво? - каза Рижата брада.

- Какво? - каза Суийт.

- Ами как иначе - намеси се Темпъл. - В Адуа има собственик на фабрика за бисквити, който му плаща по хиляда марки на година само за да слага лицето му на кутията.

- Какво? - каза Скулите.

- Какво? - каза Суийт.

- Но - продължи Шай, - понеже ще използваме моста ви днес...

- Това чудно творение от Античността - добави Темпъл.

- . ще ви предложим отстъпка. Само сто и петдесет марки, задругата ни минава безплатно и можете да сложите табелата с името. Как ви се струва това? Днес изкарахте триста и петдесет марки, без да си мръднете пръста!

Скулите беше видимо доволен от „печалбата“, но Рижата брада още не беше убеден напълно:

- И ако ти платим тия пари, какво ще те спре да си продадеш името на всеки друг мост, брод или сал в Далечна страна?

- Ще изготвим споразумение, както си му е редът, ще го подпишем и.

- Споразу. мение? - запъна се на думата Брадата. - Откъде ще намериш тука кой да ти го напише?

Някои дни ги бива. Други - не. Шай плесна с ръка рамото на Темпъл, той й се усмихна, а тя на него:

- Имаме късметът да пътуваме с най-добрия юрист в цяла Старик-ланд!

- На мене ми прилича на най-обикновен просяк - изхили се ехидно момчето.

- Външният вид понякога лъже - каза Лам.

- Юристите също - каза Суийт. - Само дето не само понякога. Нап-раво им е навик на копелетата.

- Той ще изготви договора - каза Шай. - Само двайсет и пет марки. - Тя плю в шепа и протегна ръка на Рижата брада.

- Така да бъде. - Онзи се ухили или поне така изглеждаше, защото нещо се размърда насред тая гъста брада, също плю в шепа и двамата с Шай си стиснаха ръцете.

- На какъв език да изготвя документа? - попита Темпъл.

Рижата брада погледна Скулите и вдигна рамене:

- Няма значение, никой от нас не може да чете. - Той се обърна и тръгна да отваря портата.

- Сто и деветнайсет марки - прошепна Темпъл в ухото на Шай, после, докато никой не гледаше, смушка мулето, изправи се на стремената, бутна момчето от кулата и то се просна в калта пред портата. - О, хиляди извинения, не те видях.

Може би не трябваше да го прави, каза си Шай, но установи, че с това определено й се издигна в очите.

Мечти

Хеджес мразеше задругата. Мразеше това смрадливо мургаво копеле Маджуд. Този пелтечещ шибаняк Бъкхорм, дъртия фукльо Суийт и малките им правилца. Кога ще се яде или спира за почивка, какво ще се пие, къде може да се сере и какво куче имаш право да държиш. Беше по-зле от проклетата армия. Странна работа е това с армията, докато беше в нея, нямаше търпение да я напусне, но веднъж озовал се навън, и вече му липсваше.

Разтри крака в опит да се отърве от болките, но те си бяха все там, присмиваха му се. Мамка му, беше му дошло до гуша да му се присмиват. Ако знаеше, че раната ще се възпали така лошо, никога нямаше да се наръга сам в крака. Мислеше се за много умен тогава, докато гледа как целият батальон тръгва в атака след оня задник Тъни. Едно леко ръгва-не в бедрото с малък нож е за предпочитане пред пронизване в сърцето с меч, нали така? Само дето се оказа, че врагът е напуснал стената още миналата нощ и така и не се стигна до битка. Войната свърши, а той -единствен ранен в целия батальон - биде изритан от армията с един сакат крак и никакви перспективи. Лош късмет. Цял живот преследван от него.

Не всички в задругата бяха лоши обаче. Обърна се на оръфаното си седло и потърси с поглед Шай Саут. Ето я, язди накрая на колоната, почти при стадото. Не беше точно красавица, но имаше нещо интригуващо в нея, така нахакана, със залепнала от пот риза, че човек да придобие представа за формите под нея - и те си бяха съвсем наред според Хеджес. Той обичаше силни жени. Тя не беше и от мързеливите, все заета с нещо. Нямаше идея обаче защо все се влачи и се смее с тоя южняшки задник Темпъл, безполезно мургаво копеле такова, вместо да дойде при Хеджес. Имаше той нещо за нея, все усмихната щеше да е.

Хеджес разтри отново крака си, намести се на седлото и се изплю. Шай беше свястна, но останалите бяха копелета. Погледът му попадна на Савиан. Полюшваше се на капрата на фургона си до онази негова самодоволна кучка, гледай я само как е вирнала нос, все едно е нещо повече от всички останали, от Хеджес най-вече. Той се изплю отново. За това пари не искат, така че ще си плюе по цял ден.

Хората го прекъсваха, гледаха през него, а като си подаваха бутилката, него все го пропускаха, но той имаше очи на главата, а и уши също. И видя Савиан в Ростод след клането, раздаваше заповеди, все едно беше голяма работа. А оная начумерена кучка, племенницата му, и тя се мотаеше там. И тогава, дали добре си спомняше, чу името Контъс. Чу да го шепнат, а бунтовниците само дето не си изпочупиха гърбовете от кланя-не, навираха носове в кървавата земя, все едно беше самият Еуз. Хеджес знаеше какво видя и какво чу. Това дърто копеле не беше просто пътник с мечти за злато. Неговите мечти бяха кървави. Бунтовник. Но си нямаше представа, че някой може да знае за това. Виж го само как си седи там с доволна физиономия, все едно е казал последната дума в спора. Но не, този път Хеджес ще има последната дума. С лош късмет или не, знаеше кога е надушил златна възможност. И сега оставаше просто да чака верния момент, в който да обърне малката си тайна в злато.

А дотогава ще чака, ще се усмихва и ще си мисли за това колко ненавижда онова пелтечещо копеле Бъкхорм.

Знаеше, че не си струва да хаби усилия в тази насока, но понякога Рейнолт Бъкхорм мразеше коня си. Мразеше коня си, седлото, манерката и ботушите, и шапката си и кърпата, която връзваше пред лицето си, за да не диша прахоляка. Но знаеше, че животът му зависи от тях повече от този на катерача от доброто въже. Има много и интересни начини човек да умре в Далечна страна - одран от духовете, ударен от гръм или отнесен от потоп. Но в повечето случаи човек си отиваше по доста по-банал-ни причини. Проклет кон във впряга може да те убие. Скъсан ремък на седлото може да те убие. Змия под босия крак също. Знаеше, че няма да е лесно. И всички му го казаха на тръгване, клатеха глави, цъкаха с езици и го гледаха така, все едно се беше побъркал. Но да го чуеш е едно, а да го преживееш - друго. Работата, неимоверните усилия, а и това време. Или изпечен от слънцето, или подгизнал до кости от дъжда, но неизменно брулен от вятъра, който никога не стихваше и все препускаше нанякъде из равнината.

Понякога се заглеждаше в тази безмилостна празнина отпред и си мислеше - стъпвал ли е някога друг човешки крак на това място? - и от мисълта му се завиваше свят. Колко път бяха изминали? А колко остава? Какво ще стане, ако следващия път Суийт не се завърне от поредното тридневно обследване на терена отпред? Ще намерят ли сами пътя в този океан от трева?

Но той трябваше да изглежда спокоен и уверен. А също и с приповдигнат дух. И силен. Като Лам. Погледна към възрастния северняк, който тъкмо беше слязъл от коня, за да избута заседналия фургон на лорд Ин-гълстад. Бъкхорм не мислеше, че той и всичките му синове накуп щяха да извадят заклещеното колело, но Лам просто вдигна задницата на фургона и то изскочи. Най-малко десет години по-възрастен от Бъкхорм, но сякаш от камък и желязо - нито веднъж не го видя уморен, никоя работа не беше прекадено тежка за него. Бъкхорм знаеше, че семейството му разчита на него, че трябва да им служи за пример. Не можеше да си позволи да рухне, те щяха да го последват, а тогава какво? Ще тръгнат обратно? Хвърли поглед през рамо и въпреки че коя да е посока изглеждаше точно като всяка друга, поглеждайки назад, видя само провал.

Видя и жена си. Отиваше встрани от колоната с няколко от останалите жени да се облекчат. Усещаше, че не е щастлива, и това му тежеше, но също така го объркваше напълно. Не бяха тръгнали заради него, нали така? На него си му беше добре в Хормринг, но човек трябва да работи, за да даде на семейството си всичко, от което има нужда, да му осигури по-добро бъдеще. И той видя такова тук, на запад. Не знаеше какво повече да направи, за да е щастлива и доволна. Всяка вечер изпълнява съпружеските си задължения, нали така, пита ли го някой пребит ли е от езда и скапан ли е от умора?

Понякога му идеше да я пита направо - какво искаш? Въпросът току кацнеше на езика му, аха, да изскочи, и проклетото заекване се стоварваше отгоре му, с по-голяма тежест от всякога. Искаше му се понякога да слезе от коня и да повърви с нея, да поговорят както преди, но тогава кой ще наглежда стадото? Темпъл ли? Бъкхорм прихна с глас и извърна поглед към въпросния скитник. Той бе един от онези хорица, дето си мислеха, че целият свят им е длъжен с нещо. Един от онези, които се носеха безгрижно из живота като красива пеперуда от цвят на цвят, от един провал към следващия и оставяха на другите да вървят след тях да оправят каквото са забъркали. Гледай го само, в момента дори не мисли за това, за което му се плаща, кандилка се на гърба на мулето и се занася с Шай Саут. Бъкхорм поклати невярващо глава. Странна двойка. От двамата със сигурност тя беше по-големият мъж.

Лулайн Бъкхорм зае мястото си в кръга и прилежно извърна глава, без да поглежда назад.

Фургонът й беше спрял, както обикновено ставаше, ако тя не беше там да въдвори ред и да го подкара. Три от децата й се боричкаха за юздите и шумът от караницата им се носеше надалеч.

Понякога мразеше децата, с тяхното вечно мрънкане, насинени и ожулени колене и лакти и безкрайните им, смазващи, задушаващи нужди. Кога ще спрем? Кога ще ядем. Кога ще стигнем в Крийз? А това им нетърпение беше още по-непоносимо заради нейното. Беше зажадняла за нещо различно, каквото и да е, само да наруши тягостното еднообразие на пътуването. Есента отдавна трябваше да е дошла, но освен че вятърът беше захладнял, по какво друго човек да разбере кое време от годината е тук насред тая пуста равнина? Толкова, ама толкова равна, а все й се струваше, че катереха хълм и склонът му с всеки следващ ден ставаше все по-стръмен.

Чу лейди Ингълстад да смъква полите си и я усети да застава до нея. Голям изравнител се оказа Далечна страна. Жена, която в цивилизацията не би я удостоила и с поглед, чийто съпруг, без значение глупак или не, беше седял в Камарата на лордовете на Съюза, а ето ги сега двете, ходят да пикаят заедно. Сисбет Пег застана в средата на кръга, добре скрита от хорските погледи, и клекна над кофата. Беше едва на шестнайсет, току-що омъжена и още захласната до уши. Говореше така, сякаш светът започваше и свършваше със съпруга й. Да е жива и здрава горката. Един ден ще се научи.

Лулайн хвана онова влечуго Хеджес да надзърта, докато приближаваше на краставото си муле. Изгледа го строго и се доближи до лейди Ин-гълстад. Сложи ръце на кръста си и се изпъчи, за да изглежда по-голяма, доколкото бе възможно, естествено. Постара се гнусното създание да не види нищо друго освен укора й. В този момент се появи Рейнолт, застана с коня си между него и жените и поде с пелтечене непринуден разговор.

- Добър човек е съпругът ти - каза лейди Ингълстад. - Винаги ще постъпи, както е редно.

- Това е така - отвърна Лулайн, стараейки се да прозвучи като горда съпруга.

Понякога мразеше съпруга си с неговото блажено неведение за несгодите й и вбесяващи разбирания за това кое е женска работа и кое - мъжка. Все едно побиването на един кол за ограда, а после напиване с мъжете е голяма работа, а отглеждането на тълпа дечурлига, ден и нощ, е просто забавление, за което трябва да е признателна. Тя вдигна поглед и видя високо в небето ято бели птици. Летяха нанякъде подредени в дълъг клин и на нея й се прииска да можеше да полети с тях.

Добре й беше в Хормринг. Добри приятели, къща, която беше стягала с години, за да заприлича на нещо. Но пита ли я никой за мечтите й, о, не, от нея се очакваше просто да продаде хубавия стол, да остави зад гърба си доброто старо огнище, край което стоеше, и да хукне да гони неговите. Гледа го как язди към началото на колоната и как сочи нещо на Маджуд. Големи мъже с големи планове за обсъждане.

Как веднъж не му хрумна, че може би на нея също й се иска да язди, да усеща свежия бриз в лицето си, да се изправя с усмивка пред необятната равнина, да лови с ласо добитъка, да определя маршрута на колоната и да говори на сбирките, докато той се влачи отзад със скърцащия фургон. Не може ли той да сменя насраните пелени на бебето, а после да крещи поред на трите по-големи деца да престанат да крещят? Знае ли той какво е през час да ти дъвчат зърната на гърдите до разраняване? Същевременно да гледаш вечерята да е готова навреме, а после да си готова да изпълняваш съпружеските задължения, без значение дали си смазана от работа и съсипана от умора?

Глупав въпрос. Естествено, че не знае. А когато тя се замисляше за това, а то ставаше често, все нещо спираше думите на върха на езика й, все едно и тя като него пелтечеше, просто не успяваше да ги изговори, за това просто свиваше рамене и мълчеше сърдито.

- Можеш ли да повярваш на очите си? - промърмори лейди Ингълс-

тад.

Шай Саут беше скочила от коня само на десетина крачки от колоната. Клекнала във високата трева, захапала юздите със зъби и пикаеше. Панталонът й надиплен около глезените и половината й задник лъснал на показ.

- Невероятно - промърмори някой отстрани.

Тя вдигна панталон, махна им дружески за поздрав, закопча колана, изплю юздите в шепата си и се метна отново на седлото. И всичкото това стана за нула време. Гледай ти, когато на нея й се иска и където й се прииска. Лулайн извърна глава и огледа замислено кръга от жени, застанали с гръб към една от курвите, чийто ред за кофата тъкмо беше дошъл.

- Има ли причина и ние да не можем така? - попита тя.

Лейди Ингълстад я изгледа укорително изпод свъсените си вежди:

- Естествено, че има! - Те проследиха с поглед Шай Саут, която отиваше към челото на колоната и викаше на Суийт нещо за сближаване на фургоните. - Но да си призная, в момента ми убягва.

Откъм колоната долетя остър писък. Звучеше точно като най-голя-мата й дъщеря и сърцето на Лулайн подскочи. Ужасена, тя залитна пани-чески напред, но тогава видя, че децата просто се боричкаха на капрата на фургона и се заливаха от смях.

- Не се тревожи - каза й лейди Ингълстад и потупа опакото на ръката й, докато тя пристъпяше обратно в кръга. - Всичко е наред.

- Просто толкова много опасности дебнат тук. - Лулайн пое дълбоко дъх в опит да укроти препускащото си сърце. - Толкова много неща може да се объркат. - Едни дни мразеше семейството си, в други обичта й към тях я пронизваше като болка. Неразгадаема загадка.

- Твой ред е - каза лейди Ингълстад.

- Така. - Кръгът се затвори и Лулайн надипли нагоре полите си. Проклятие, толкова главоболия за едното просто пикаене, как е възможно?

Знаменитият Йосиф Лестек изпъшка, напъна се и най-накрая успя да изцърка няколко капки в тенекиената кутия.

-Да... о, да...

Но тогава фургонът подскочи, тенджери и тигани се раздрънчаха, сандъците изтрополиха, той трябваше да пусне оная си работа, за да се вкопчи в парапета, и благодатното ручейче секна на мига.

- Защо човекът е прокълнат с участ, грозна като старостта - промърмори той, цитирайки „Гибелта на просяка“. О, гробната тишина, която наставаше в театралния салон, когато мълвеше същите тези думи навре-мето, в разцвета на силите си! И, о, аплодисментите на публиката после! Бурни овации. А сега? Насред дивата пустош, докато трупата му обикаля провинцията на Мидърланд и си няма и представа даже за това какво е дива пустош. Той се загледа през прозореца в необятната трева. В полезрението му нахлу гледката на огромни руини. Някакъв забравен фрагмент от Старата империя, изоставен преди безброй години. Паднали колони и обрасли с туфи трева стени. Имаше много такива в тази част на Далечна страна. Безинтересни останки с избледняла слава и неразказани истории. Реликви от отдавна отминали времена. Също като него.

С носталгия си спомни времената, когато пълнеше цяла кофа на едно пикаене. Пръскаше като фонтан, нищо и никаква работа, а после се втурваше обратно на сцената, където, окъпан в топлата светлина и сладкия аромат на газените фенери, изтръгваше въздишки на възхита от публиката и се обливаше в бурни аплодисменти. Онези двама невзрачни тролове, драматургът и управителят на театъра, го молеха да остане още един сезон, на колене като просяци умоляваха, умилкваха му се за отговор, а той, зает да пудри лицето си, не ги удостояваше дори с поглед. Бе поканен в Агрионт, където да излезе на сцена в двореца, да играе пред самия крал - Негово Кралско Величество - и пред целия Висш съвет! Игра Първия магус пред самия Пръв магус - колко актьори можеха да се похвалят с такова постижение? Пътят му бе застлан с жалки критици, съкрушени конкуренти и боготворящи го почитатели. Вървя по него, горд и наперен, без да ги забелязва под краката си. Провалът не беше нещо, за което Йосиф Лестек да се тревожи.

Но тогава коленете го предадоха. После червата го изоставиха. Последва ги пикочният мехур, а накрая и публиката. Драматургът се подхил-ква мазно, предлагайки по-млад актьор за главната роля - за него поддържаща, доста значима естествено, ама разбира се, само докато си възвърне силите. След това дойдоха залитането по сцената, запъването на репликите и потенето под ослепително ярките вонящи газени фенери. После и управителят на театъра се подхилква мазно. Време било да се разделят. Какво успешно сътрудничество било това, колко години вече, какви отзиви, каква публика, но сега било време всеки да тръгва по нов път, към други успехи, да следва нови мечти...

О, предателство, отвратителният ти образ излезе наяве.

Фургонът отново се лашна и жалкото съдържание на тенекиената кутия, плод на едночасовите му усилия, се плисна по ръката му, но той дори не забеляза това. Потърка потната си брадичка. Трябваше да се обръсне. Трябваше да се поддържат някакви стандарти все пак. В края на краищата беше тръгнал да носи култура в тези пусти земи, нали така? Взе писмото на Камлинг и го зачете отново, изричайки безгласно всяка дума. Имаше доста превзет, направо жалък стил на изразяване този Камлинг, но пък беше така очарователно настоятелен в хвалбите си по негов адрес. В обещанията си за подобаващо отношение и плановете си за епохално по размери представление в древния имперски амфитеатър в Крийз. Невиждан досега спектакъл, пишеше. Културна екстраваганца!

Има още живот в Йосиф Лестек, не е до тук. Не и той! Голямото завръщане понякога се крие на най-неочаквани места. А и мина доста време от последната случка с халюцинациите. Определено се оправяше! Лестек остави писмото, грабна решително оная си работа и се загледа през прозореца в преминаващата отпред руина.

-Най-добрата ми роля е все още пред мен. - Той изпъшка през стиснати зъби и добави още няколко капки в тенекиената кутия.

- Чудя се какво е? - каза Салит, зареяла замечтан поглед в шарения фургон с изписан с лилави букви надпис „Знаменитият Йосиф Лестек“.

Тя не можеше да го прочете, естествено, но Лулайн Бъкхорм й каза, че това пишело на него.

- Кое какво е? - попита Голди, подръпвайки юздите.

- Да си актьор? Да си там на сцената, пред публика и така нататък. - Беше гледала представление веднъж. Майка й и баща й я бяха завели. Преди да умрат. Естествено, че преди това. Не такова с големи актьори от града, но все пак. Спомни си, че ръкопляска, докато не я заболяха ръцете.

Голди прибра една къдрица под опърпаната шапка:

- Ти не играеш ли роля с всеки клиент?

- Не е същото, нали?

- По-малка публика, но иначе не виждам разлика. - От вътрешността на фургона се чу пъшкане. Наджис „работеше“ с един от престарелите братовчеди на Джентили. - Харесва му явно, може да падне бакшиш. -Или ако не друго, поне щеше да свърши по-бързо. Това също не беше за пренебрегване.

- Не ме бива много в преструвките - промърмори Салит. Или поне в преструването, че ми харесва, каза си наум. Вместо това беше започнала да се преструва, че въобще не е там.

- Работата не е винаги само в чукането. Невинаги. Не само в чукането. - Голди не беше вчерашна. Беше ужасно практична. На Салит й се искаше и тя да е практична. Може би един ден щеше да е. - Просто се отнасяй с тях като с хора. Не иска ли всеки това?

- Предполагам. - На Салит й се искаше с нея да се отнасят, все едно беше някой, а не нещо. Хората я поглеждаха и виждаха само курва. Замисли се дали някой в задругата знаеше името й. Дали за тях беше нещо повече от животно. Със сигурност не мислеха, че струва повече. Какво щяха да кажат за това родителите й, малкото им момиченце - курва? Но те бяха загубили правото си на глас, когато умряха. В последно време й се струваше, че тя самата беше загубила право на глас. Но предполагаше, че може да е и по-зле.

- Просто живот. Така гледай на нещата. Млада си, миличка. Имаш още много време да работиш. - Покрай колоната подтичваше разгонена кучка, а след нея припкаха обнадеждени една дузина кучета с всякакви форми и размери. - Така стават нещата на този свят - отбеляза Голди при вида им. - С достатъчно работа можеш да забогатееш. Или поне да изкараш достатъчно, че да се оттеглиш от занаята. Това е мечтата.

- Това ли е? - Според Салит не беше кой знае каква мечта просто да си доволен, че не е най-лошото.

- Няма много работа в момента, вярно, но като стигнем в Крийз, парите ще потекат. Ланклан си знае работата, ти за това не бери грижа.

Всеки искаше да стигне в Крийз. Сутрин ставаха и започваха да говорят за маршрута, молеха Суийт да им каже колко бяха изминали вече и колко остава до Крийз, брояха дните като затворническа присъда. Но Са-лит се страхуваше от това място. Понякога Ланклан говореше с блеснали от възбуда очи за това колко много самотни мъже имало там, как щели да имат по петдесет клиенти дневно, все едно това беше нещо, което да чакаш с нетърпение. За Салит беше равносилно на ад. Тя понякога не харесваше Ланклан, но Голди казваше, че за сводник бил направо свестен.

Пъшкането на Наджис премина в пищене - вече не можеше да се преструваш, че не го чуваш.

- Колко още остава - попита Салит в опит да го заглуши.

Голди отправи намръщен поглед към хоризонта:

- Още много земя за вървене и реки за прекосяване.

- Това каза преди няколко седмици.

- Тогава беше вярно, вярно е и сега. Не се безпокой, миличка. Даб Суийт ще ни отведе до там.

Салит се надяваше, че няма. Надяваше се, че възрастният скаут ги води в кръг, обратно в Келн, където майка й и баща й ще я посрещнат ус-михнати на прага на старата къща. Само това искаше. Но те бяха умрели от треската, пък и тук, в огромната празнина, нямаше място за мечти. Тя пое дълбоко дъх, разтърка нос и се помъчи да не заплаче. Нямаше да е честно спрямо останалите. Когато те плачеха, на нея не й ставаше по-леко, нали така?

- Добрият стар Даб Суийт. - Голди плесна юздите и цъкна с език на воловете. - Никога не се е губил през живота си, както чувам, винаги на вярното място.

- На вярното място, значи - каза Плачеща скала.

Суийт отмести поглед от приближаващия ездач и я погледна. Като никога беше свалила старото имперско знаме от главата си и дългата й коса, побеляла, но с тук-там останало русо кичурче, се вееше свободно. Клатеше небрежно крак, седнала на останките от една срутена стена, със залязващото слънце зад гърба си и той примижа с очи към лъчите му:

- Кога съм бил на невярното място?

- Когато не съм наоколо да ти покажа посоката?

Той се усмихна унило. По време на това пътуване му се беше наложило само на няколко пъти да се изнизва тихомълком по тъмно, за да провери по звездите правилната посока с помощта на старата астролабия. Беше я спечелил на карти от един оттеглил се от плаване морски капитан и с годините се беше доказала нееднократно. В равнината понякога беше същото, като да си в открито море. Само небе, хоризонт и вечно мрънкащият товар, който влачиш със себе си. А оправдаването на славата на такава легендарна личност като него изискваше някой и друг номер.

Онази червена мечка? Уби я копие, не двете му голи ръце. Освен това беше стара, мудна и не чак толкова голяма. Но си беше мечка и той я беше убил, така си беше. Защо не можеше хората да са доволни просто от толкова? Даб Суийт убил мечка, толкоз! Но не, с всяко следващо разказване на историята трябваше да я разкрасяват все повече - с голи ръце, докато спасявал жена, после мечките станали три. И така нататък, докато накрая, на фона на такава история, той нямаше как да не е просто едно голямо разочарование. Скръсти ръце на гърдите си, облегна се на пречупената колона и със свит на топка стомах се загледа в галопиращия ездач. Нямаше седло, както яздеха духовете.

- Кой ме изкара такъв достоен за възхищение човек - промърмори под нос. - Не и аз, това поне е сигурно.

- Ъхъ - каза Плачеща скала.

- Не съм имал един възвишен мотив в живота си.

-Хм.

Навремето чуеше ли някоя от историите за Даб Суийт, пъхваше палци в колана, наперваше се, вирваше гордо брадичка и си вярваше, че явно точно такъв ще да е животът му. Но годините се занизаха, коя от коя по-тежки, с всяка следваща от него оставаше по-малко, а историите ставаха все по-големи и по-големи. Накрая станаха истории за някой друг, човек, когото не беше срещал, човек, успял повече, отколкото той се бе осмелил да опита. Понякога те разбунваха отдавна забравен спомен за отчаяна битка, умопомрачително скучно пътуване до някъде си или период на съсипващ глад и студ и той клатеше глава и се питаше по коя неведома, шибана причина едната мизерия и безизходица се бяха превърнали в славни приключения.

- И какво получават те? - попита. - Една торба истории, на които да кимат замислено. А какво получавам аз? Нищо, с което да се оттегля от занаята, това със сигурност. Едно старо седло под задника и една торба хорски лъжи да ми тежи на раменете.

- Хм - отвърна просто Плачеща скала, сякаш това си беше съвсем в реда на нещата.

- Не е честно. Просто не е честно.

- А защо да е?

Суийт изсумтя недоволно, но не възрази. Вече не остаряваше. Вече беше остарял. На ставане сутрин го боляха краката. Вечер на лягане -ребрата. А студът се беше просмукал така дълбоко в костите му. Поглеждаше към дните зад гърба си и виждаше с колко много превъзхождат по брой тези отпред. Напоследък се замисляше още колко нощи ще успее да изкара под безмилостното открито небе, а хората все така го гледаха онемели от възхита, все едно беше великият Ювенс. Сякаш можеше със заклинание да пропъди буря или да изкара светкавици от задника си, с които да избие нападащи духове. Но той нямаше светкавици, не и той, и понякога, след като свършеше да говори с Маджуд и изиграваше ролята на вездесъщия и винаги насреща Даб Суийт така, както самият Йосиф Лес-тек не можеше да си представи дори, че е възможно, яхваше коня, ръцете му трепереха, погледът му се замъгляваше и той казваше на Плачеща скала: „Вече не ме бива“, а тя само кимаше, все едно това си беше съвсем в реда на нещата.

- Някога бях нещо, нали? - промърмори Суийт.

- Все още си нещо - отвърна Плачеща скала.

- Сигурно, но какво?

Ездачът спря коня на няколко крачки от тях и огледа подозрително двамата и руините, сред които чакаха. Приличаше на подплашен елен. Накрая преметна крак от едната страна на коня и скочи на земята.

- Даб Суийт - поздрави духът.

- Локуей - отвърна му Суийт. Ще да беше той. Беше от новото поколение, вечно намусени, черногледи. - Защо Санджийд не е тук?

- Можеш да говориш с мен.

- Мога, но защо ми е да го правя?

Локуей се наежи, вирна брадичка, нацупи устни, така типично за младоците в днешно време, каза си Суийт. После се замисли. На неговите години сигурно беше същият като него, най-вероятно още по-зле, но проклятие, в последно време нямаше сили за подобно перчене, затова махна дружески на духа:

- Добре, добре, ще говорим. - Пое дълбоко дъх, но това не успя да пропъди неприятното чувство в свития си на топка стомах. Беше планирал това от много време, беше премислил всяка възможност и беше избрал правилния път, но последната крачка си оставаше все така трудна.

- Говори тогава - каза Локуей.

- Водя задруга на около ден бърза езда южно оттук. Имат пари.

- Ние ще ги вземем - каза Локуей.

- Вие ще правите каквото, мамка му, ви се казва, ето това ще направите - сряза го Суийт. - Кажи на Санджийд да бъде на уговореното място. И бездруго са настръхнали от страх. Просто се покажете като за битка, както си му е редът, малко яздене в кръг, много викове, тук-там някоя стрела и ще са готови да платят. И кротко, без усложнения, ясно?

- Разбирам - отвърна Локуей, но Суийт се съмняваше, че младият дух знае какво означава кротко и без усложнения.

Той пристъпи към духа - за късмет, склонът беше на негова страна и лицата им бяха на едно ниво, - пъхна палци в колана с меча, вирна брадичка и го погледна право в очите:

- Никой да не умира, чу ли ме? Кротко и без усложнения. И накрая всеки ще си получи парите. Половината за теб, половината за мен. Ето това ще кажеш на Санджийд.

- Ще кажа - отвърна Локуей и го изгледа предизвикателно. Суийт се изкуши да го наръга, тук, намясто, пък всичко да върви на майната си, но здравият разум надделя. - Ти какво казваш за това? - Локуей погледна към Плачеща скала.

Тя продължи да си седи невъзмутимо на стената, с развяна от вятъра коса и да клати небрежно крак. С нищо не показа, че го чу. Суийт не сдържа усмивката си.

- Ти на мен ли се смееш, дребно старче? - изсъска Локуей.

- Смея се, а ти си тук - отвърна Суийт. - Вади си шибаните заключения. А сега да те няма. И предай на Санджийд каквото ги казах.

Гледа дълго след отдалечаващия се дух, докато не се смали до черна точица на фона на залязващото слънце, като през цялото време си мислеше за това как тази случка най-вероятно нямаше се превърне в поредната легенда за Даб Суийт. Топката в стомаха му стана още по-тежка. Но какво можеше да направи? Не можеше вечно да води задруги през равнината, нали така?

- Просто нещо, с което да се оттегля... - промърмори Суийт. - Скромна мечта, не искам много, нали?

Погледна отново към Плачеща скала, която се бе заела да сплита отново косата си в протритото омачкано имперско знаме. Повечето хора не биха го забелязали, но той, прекарал толкова години с нея, видя разочарование в погледа й. А дали това не беше собственото му разочарование, отразено в очите й като в гладка водна повърхност?

- Да говорят каквото си щат - сопна се той. - Никога не съм претендирал за шибан герой.

Тя просто кимна, сякаш това си беше съвсем в реда на нещата.

Народът беше разположил лагера си сред руините. Високата шатра на Санджийд беше опъната в сгъвката на лакътя на откъсналата се от огромна статуя ръка. Никой не знаеше кой е човекът от статуята. Сигурно някой древен бог, умрял и изпаднал в забрава. Също като Народа, който скоро щеше да се присъедини към него според Локуей.

В лагера беше тихо и шатрите не бяха много - младите ловуваха надалеч. По дървените скари на тънки ленти се сушеше оскъдно количество месо. Становете на тъкачите на одеяла тракаха и накъсваха времето на тягостни моменти. До тук бяха докарани те, които някога владееха тези равнини. Да тъкат за жалко подаяние и да крадат пари, с които да купуват от мъчителите си неща, които им се полагаха по право.

Черната чума дойде през зимата и отнесе половината деца - стенещи, плувнали в пот. Изгориха шатрите им, изрисуваха свещените кръгове в земята и казаха верните думи, но нищо не помогна. Светът се променяше и старите ритуали вече нямаха сила. Децата продължиха да мрат, жените да копаят, а мъжете да оплакват и да ридаят - Локуей най-горчи-во от всички.

Санджийд тогава сложи ръце на раменете му и каза: „Не се страхувам за себе си. Аз си изживях годините. Страхувам се за теб и останалите млади, които вървите след мен и които ще видите края на дните“. Локуей също се страхуваше. Понякога имаше чувството, че животът му е само страх. Що за път е това за един воин?

Остави коня си и тръгна през лагера. Изнесоха Санджийд. Носеха го две от по-силните му дъщери, а той висеше преметнал ръце през раменете им. Духът му си отиваше частица по частица. С всеки следващ ден от него оставаше по-малко и сега могъщата осанка, пред която някога беше тръпнал светът, се бе смалила до празна черупка.

- Какво каза Суийт? - прошепна той.

- Че идва задруга и ще плати. Нямам му доверие.

- Той е приятел на народа. - От провисналите устни на Санджийд потече лига и една от дъщерите му я изтри. - Ние ще го чакаме - успя да добави, преди да се унесе отново в сън.

- Ще го чакаме - съгласи се Локуей, но се боеше от онова, което можеше да стане.

Боеше се за сина си, който само преди три нощи се беше засмял за пръв път и така беше станал един от народа. Това трябваше да е радостен момент, но Локуей изпитваше само страх за него. Що за свят, в който да се родиш? В неговата младост стадата на Народа бяха силни и мно-гобройни, но сега бяха откраднати от чужденците. Добрата паша биваше отъпквана и накъсвана от пътеките на преминаващи задруги, стадата бяха избивани до крак, а народът - пръснат из равнината, взет за посмешище и посрамен. Допреди бъдещето не се различаваше от миналото. Сега миналото беше станало по-добро място, а бъдещето обещаваше само страх и смърт.

Но народът нямаше да се даде без бой. Затова, когато изгряха звездите, Локуей седна с жена си и сина си и замечта за по-добри дни, за които знаеше, че няма да дойдат.

Божият гняв

- Не ми харесва този облак! - извика Лийф и махна от лицето си няколко кичури коса, но вятърът моментално ги грабна и ги плесна обратно там.

- Ако адът има облаци - промърмори Темпъл, - ще да изглеждат точно като този.

Облакът представляваше сиво-черна планина на хоризонта - висока, докъдето му стигаше погледът, вряща колона, засенчила слънцето и придаваща войнствен вид на небето по краищата й. И всеки път, когато го поглеждаше, беше все по-близо. От цялата необятна Далечна страна, която да покрие в сянката си, как така право към него бе тръгнал? Очевидно притежаваше необясним магнетизъм по отношение на опасностите.

- Да палим огньовете и да се връщаме при фургоните! - извика на Лийф.

Все едно малко дъски и брезентово чергило бяха сигурно убежище срещу предстоящата да се изсипе на главите им бяс на небесата. Вятърът определено не беше на негова страна. Нито ръмежът, който започна. Ни-то пък дъждът, който го последва и който го блъсна сякаш от всички страни едновременно, пронизвайки протритите му дрехи с такава лекота, все едно въобще не съществуваха. Той се приведе още по-ниско над малката купчинка кравешки тор, която вече се размиваше в ръцете му и бързо се връщаше към първоначалната си, доста по-миризлива форма на съществуване, и като не спираше да ругае, продължи с опитите да я запали от тлеещата главня.

- Кофти работа е да палиш мокри лайна, а? - провикна се Лийф.

- Признавам, не е най-приятната работа, която някога съм вършил -отвърна Темпъл, но като се замисли, май всичко, което беше работил досега, включваше същото неприятно усещане на пълна безсмисленост.

Чу конски тропот, обърна се и видя Шай да скача от седлото, придържайки с една ръка шапката на главата си. Наложи се да дойде почти до него, за да надвика вятъра, и Темпъл моментално установи, че мислите му са другаде - върху ризата й. Беше залепнала по тялото й от дъжда, най-горното й копче беше разкопчано и разтворената й яка разкриваше малък триъгълник от загоряла от слънцето кожа и част от бледата кожа около него, лъснали от водата изпъкнали ключици и може би едва загатнати...

- Казах, къде е стадото? - изкрещя в лицето му Шай.

-Ъ... - Темпъл посочи с палец през рамо. - Сигурно на миля зад

нас!

- Бурята ги плаши. - Лийф беше присвил свирепо очи, заради вятъра най-вероятно, но може би заради Темпъл, беше му трудно да прецени.

- Бъкхорм се притесняваше да не се пръснат. Прати ни да запалим огньове около лагера. - Темпъл посочи полукръга от десетина огньове, които бяха успели да запалят преди дъжда. - Може да ги отклонят, в случай че се втурнат панически насам. - Добави, но като се замисли, едва тлеещият резултат от усилията му нямаше да успее да отклони и стадо агънца. Вятърът духаше силно, скубеше дима и го носеше из равнината. Брулеше високата трева и я караше да поляга на вълни и да се върти на спирали. - Къде е Суийт?

- Нямам представа. Ще трябва да се оправяме сами. - Тя го повлече за ръкава. - Няма да запалиш нищо повече в тоя дъжд! Да се връщаме при фургоните!

Тримата се запрепъваха през проливния дъжд, блъскани непрестанно от талазите на вятъра, и Шай трябваше да влачи подплашения си кон за оглавника. Равнината беше потънала в странен сумрак и те не видяха фургоните чак докато едва не се блъснаха в тях. Бяха в пълен безпорядък. Около тях хората водеха отчаяна битка - теглеха воловете, правеха опити да спънат паникьосани коне, да привържат непокорния добитък или просто се бореха с връхните си дрехи, които вятърът беше превърнал в плющящи врагове.

Ашджид стоеше насред всичко това - с трескаво облещени очи и вдигнати към изливащите се небеса кльощави ръце, - а малоумният му последовател беше коленичил в краката му. Приличаха на статуя на някой пророк мъченик.

- Никой не може да избяга от небесата! - пищеше Ашджид и сочеше нагоре. - Не можеш се скри от Бог! Бог вижда всичко!

Според Темпъл той беше от най-опасния тип свещеници - истински вярващ.

- Не си ли забелязал, че Бог много го бива във виждането - провикна се той, - но в помагането никакъв го няма?

- Имаме по-големи проблеми от един глупак и малоумния му последовател - скастри го Шай. - Трябва да доближим фургоните един до друг. Ако стадото се втурне през лагера, кой знае какво може да стане!

Дъждът вече се лееше на талази и Темпъл беше подгизнал така, все едно се беше къпал с дрехите. Първата от няколко седмици насам, като се замислеше. Видя Корлин, оголила зъби, със залепнала от дъжда коса. Бореше се с въжето в опит да привърже плющящия край на брезентовото чергило на фургон. Лам стоеше до нея, подпрял с рамо друг фургон, и буташе ли, буташе, все едно можеше да го помести. Всъщност фургонът едва помръдваше, но помръдваше. Двама от опърпаните сулджуки при-тичаха до него и тримата заедно успяха да го задвижат напред. Лулайн Бъкхорм качваше едно по едно децата си във фургона и Темпъл й се притече на помощ.

- Покайте се! - изкрещя пронизително Ашджид. - Това не е просто буря, това е Божият гняв!

Савиан го сграбчи за дрехата и го придърпа към себе си:

- Това е просто буря. Продължавай да дрънкаш и ще ти покажа аз Божия гняв! - Извика в лицето му той и го хвърли на земята.

- Трябва да... - Устните на Шай продължиха да се движат, но вятърът удави думите. Тя го дръпна и той се запрепъва след нея. Беше само на крачка-две от нея, но имаше чувството, че ги делят мили разстояние. Беше тъмно като нощ, водата се стичаше на ручеи по лицето му, трепереше от студ и страх и ръцете му висяха безпомощно. Озърна се и изведнъж загуби ориентация. Обзе го паника.

Накъде са фургоните? Къде е Шай?

Съзря наблизо един от огньовете - още тлееше сред облак искри в сумрака - и затича, залитайки, натам. Вятърът го пресрещна като затръшваща се врата, но той продължи да напира насреща му, залиташе като пиян, препъваше се, но продължи да напредва. Изведнъж един по-коварен порив дойде изневиделица от другата му страна, събори го на земята и го затъркаля по тревата. До ушите му долетя пронизителното пищене на Ашджид - този път призоваваше Бог да покоси неверниците.

Доста строго, каза си Темпъл. Не можеш да се насилиш да вярваш, нали така?

Запълзя на четири крака, не смееше да се изправи от страх, че вятърът ще го понесе и ще го отвее до някое далечно място, където костите му ще останат да се белеят върху непознала човешки крак земя. Проблесна светкавица и разсече тъмнината, разкривайки пред очите му страховита картина - откроени на тъмния фон, обкантени в бяло фургони, застинали около тях човешки фигури във всевъзможни пози и всичкото това над-рано от белите черти на дъждовните капки. Миг по-късно всичко отново потъна в тъмнина.

Последва гръмотевица. Грохотът й сякаш накара земята да потрепери и Темпъл усети коленете му да омекват. Но гръмотевиците постепенно заглъхват, а грохотът на тази ставаше все по-силен. Земята вече със сигурност се тресеше. В този момент осъзна, че това не беше гръмотевица. Бяха копита. Стотиците трамбоващи копита на стадото. Гигантска, подплашена от бурята, тежаща тонове плът се носеше към него - безпомощен, на четири крака в тревата. Проблесна нова светкавица и той ги видя. Тъмнината им придаваше чудовищен вид - едно огромно изчадие със стотици рога, вряща, препускаща през равнината маса.

- О, боже! - прошепна Темпъл. Колко сука и въртя, а ето как ледената хватка на смъртта отново е стиснала гърлото му. - О, боже!

- Ставай, шибан идиот такъв!

Някой го задърпа нагоре, а последвалата светкавица освети лицето на Шай - без шапка, със залепнала за главата коса и изкривени от напрежение устни, разкриващи решително стиснати зъби. Темпъл никога не бе изпитвал такава радост от извикана в лицето му обида. Тръгна след нея. Вятърът ги връхлетя и двамата с Шай се запрепъваха под напорите му. Пороят вече наподобяваше легендарния потоп, с който Бог наказал арогантността на жителите на древния Сипот. Грохотът на стадото и на гневното небе се сляха и заехтяха в общ ужасяващ тътен.

Две светкавици проблеснаха почти едновременно и осветиха зейналата задната част на фургон. Брезентовото чергило се мяташе яростно, а под него Темпъл видя протегната навън ръка и облещеното лице на Лийф. Момчето крещеше нещо, но вятърът го заглушаваше напълно.

Ръката сграбчи неговата и той бе изтеглен нагоре и във вътрешността на фургона. Следващата светкавица освети Лулайн Бъкхорм, няколко от децата й, две от курвите и един от братовчедите на Джентили, сгушени един до друг между чували и бъчви, подгизнали от вода, сякаш току-що бяха преплували река. Темпъл видя Лийф да издърпва и Шай във фургона, а от това, което чу, покрай колелата вече бушуваше същинска река. С общи усилия тримата успяха да се преборят с плющящото чергило на фургона.

Темпъл се дръпна назад в тъмнината и усети някой да прави същото до него. Може би Шай, може би Лийф или братовчедът на Джентили -беше му все едно.

- Мили боже - прошепна, - какво време си имате тук.

Никой не отговори. Не знаеха какво да отвърнат, бяха прекалено изтощени, за да го направят, или пък просто не го чуха от тропота на преминаващото стадо и барабаненето на пороя по брезента над главите им.

Следата, оставена от стадото, не беше никак трудна за проследяване - калната бразда от изровена земя се виеше между фургоните и постепенно се разширяваше от другата им страна, където животните бяха започнали да се разпръскват в различни посоки. Тук-там, лъснали под лъчите на утринното слънце, се виждаха все още мокри трупове на крави.

- Добрите хора в Крийз ще трябва да почакат още малко за Божието слово - каза Корлин.

- Така изглежда. - Първоначално Шай ги взе за просто купчина мокри парцали, но когато клекна да погледне отблизо, видя бялото везмо по едното ъгълче на черния плат. Робата на Ашджид. Тя свали шапката си. Реши, че така е редно да постъпи в момент като този. - Не е останало много от него.

- Предполагам, това става, когато човек бива прегазен от няколкостотин глави добитък.

- Напомни ми да не опитвам. - Шай се изправи и нахлупи шапка. -Да вървим да кажем на останалите.

Лагерът кипеше от дейност. Хората поправяха счупеното и събираха пръснатото от бурята. Част от стадото можеше да е на мили разстояние, затова Лийф и няколко други бяха тръгнали да ги прибират обратно. Лам, Савиан, Маджуд и Темпъл бяха заети с поправянето на един от фургоните, който вятърът беше натикал в канавката. Естествено, Лам и Савиан вдигаха фургона, докато Маджуд работеше по оста на колелото със стяга и чук. Темпъл просто държеше пироните.

- Всичко наред ли е? - попита той, когато ги видя да се задават.

- Ашджид е мъртъв - отвърна Шай.

- Мъртъв ли е? - изпъшка Лам, пусна фургона и изтупа длани.

- Повече от сигурно - каза Корлин. - Стадото го е прегазило.

- Казах му да не се отдалечава - изръмжа Савиан. Този човек беше самата сантименталност, по нищо не му личеше, че е поне малко разстроен от новината.

- Кой сега ще се моли за нас? - Маджуд обаче определено изглеждаше разтревожен.

- Имаш нужда някой да се моли за теб? - учуди се Шай. - Не те мислех за много набожен.

Търговецът поглади замислено острата си брадичка:

- Раят е на дъното на пълната кесия, така е, но... като че ли свикнах със сутрешната молитва.

- Аз също - каза Бъкхорм, който, придружен от няколко от синовете си, се присъедини към групата.

- Да не повярваш - промърмори Темпъл. - Явно все пак е успял да привлече някого на страната на вярата.

- Ей, юристът! - викна му Шай. - Не беше ли свещеник една от мно-гото ти професии?

Темпъл направи измъчена физиономия и се надвеси над ухото й:

- Да, но измежду всички срамни епизоди от миналото ми този е може би най-срамният.

- Хубаво - вдигна рамене Шай. - Щом така предпочиташ. Знаеш, че винаги ще има място за теб зад стадото.

Темпъл се замисли за момент, после се обърна към Маджуд:

- В продължение на години се обучавах лично при Кадия, главен ха-диш във Великия храм в Дагоска, световно признат оратор и теолог.

- С две думи... - Бъкхорм побутна с показалец шапката си нагоре. -Мъ... мъ. можеш ли да казваш молитва, или не можеш?

- Да - въздъхна тежко Темпъл. - Да, мога. - Извърна се и прошепна на Шай: - Молитва от невярващ свещеник за невярващо паство от хора от най-различни страни, където никой не вярва в куп различни богове.

Шай просто сви рамене:

- В Далечна страна сме. Хората имат нужда от нещо различно, в което да не вярват. - Обърна се към останалите. - Той ще каже най-добрата проклета молитва, която сте чували! Казва се Темпъл^4 все пак! От това по-религиозно може ли?

Маджуд и Бъкхорм размениха скептични погледи.

- Е, щом е възможно пророк да падне от небето, сигурно е възможно и да бъде довлечен от река.

- Пък и не е като от небето да са завалели. други възможности.

- Иначе какво ли не се изсипа оттам - обади се Лам и погледна нагоре.

- И какво ще е заплащането ми? - попита Темпъл.

Маджуд сбърчи чело:

- На Ашджид не му плащахме.

- Ашджид нямаше друга грижа освен Бог. Аз трябва да мисля и за себе си.

- Да не споменаваме дълговете ти - додаде Шай.

- Да, да не споменаваме дълговете ми. - Темпъл хвърли един увещаващ поглед на Маджуд. - Още повече ти самият изрази ясно убежденията си по отношение на благотворителността, когато отказа такава на давещия се.

- Уверявам те, аз съм твърдо за благотворителността, колкото всеки друг, но се грижа и за интересите на партньора си Кърнсбик, а той не пропуска нищо.

- Естествено, както неведнъж си ни казвал.

- Освен това ти не се давеше, беше просто мокър.

- Хората понякога демонстрират благотворителност и към мокрия.

- А ти не го направи - отбеляза Шай.

Маджуд поклати глава:

- Кълна се, вие двамата можете да продадете очила на слепец.

- И ще са му от същата полза като молитвата - на злодея - додаде Темпъл и притвори смирено очи.

Търговецът потри замислено плешивото си теме.

- Така да бъде. Но аз не купувам на сляпо. Първо да чуя молитвата, пък ако думите ти ме убедят, ще платя честна и справедлива цена тази сутрин и всяка следваща. Да се надяваме, че ще успея да я впиша като дребни разноски.

- Дребни да са. - Шай се надвеси над ухото на Темпъл. - Искаше почивка от язденето зад стадото, това може да се окаже новата ти работа. Изрази малко повече вярва в думите, юристе.

- Хубаво - прошепна й Темпъл. - Но ако ще съм новият свещеник на задругата, искам ботушите на стария. - Той се качи на един от близките фургони, а насъбралите се наоколо хора запристъпяха неловко и оформиха полукръг около него. За изненада на Шай се оказа, че почти половината задруга беше дошла. Нищо не привлича хората към молитва както смъртта, каза си, а също скорошната демонстрация на Божия гняв. Всичките сулджуки бяха тук. Лейди Ингълстад - също, изправила гръб, с любопитно изражение на лицето. Повечето от курвите и сводникът им, въпреки че според Шай той не беше дошъл толкова заради словото на всемогъщия, колкото просто да си наглежда стоката.

Настъпи тишина, нарушавана единствено от тихото съскане на ножа на Хеджес, който се беше заел с разфасоването на мъртвия добитък, и стърженето на лопатата на Савиан, който копаеше дупката, в която щеше да почива в мир доскорошният духовен водач на задругата. Без ботушите си. Темпъл събра длани пред гърдите си, преплете пръсти и смирено обърна лице към небето - отново ясно и дълбоко, без следа от вчерашната буря.

- Боже...

- Близо си, но не позна! - Възрастният скаут се появи на коня си, хванал небрежно юздите с два пръсти. - Добро утро, храбри спътници!

- Къде се дяна, за бога? - попита Маджуд.

- Изследвах терена. За това ми плащате, нали?

- А също и да помагаш, когато се извие буря.

- Не мога да ви водя за ръка през цялото време. Бяхме на север - посочи той с палец през рамо.

- На север - повтори Плачеща скала, която незнайно как беше успяла да влезе в лагера напълно незабелязана от противоположната посока на Суийт.

- Проследихме пътя на духовете, за да може сега да ви преведем без неприятни изненади.

- Пътя на духовете? - обади се от фургона Темпъл с опънато от тревога лице.

Суийт вдигна ръка:

- Спокойно, няма нужда още да пълните гащите. Това е Далечна страна. Духовете винаги са наблизо. Въпросът е обаче кои и колко? Опасявахме се, че може да са от хората на Санджийд.

- И? - попита Корлин.

- Преди да успеем да видим, бурята ни връхлетя. Оставаше ни само да намерим скала, до която да се подслоним и да изчакаме да отмине.

- Ъхъ - изсумтя Плачеща скала в нещо като подкрепа на думите на Суийт.

- Трябваше да сте тук - възмути се лорд Ингълстад.

- Дори и аз не мога да съм навсякъде, милорд. Но моля, не ми обръщайте внимание, продължавайте с укорите. Презрението е постоянен спътник на скаута. Всеки знае по-добре и разбира повече, докато не дойде време да покаже. Очаквах, че това е задруга от хора с достатъчно здрави сърца и хладни умове - разбираемо, милорд не е сред тях, - че да се оправят сами в една буря. А какво виждам? - Суийт нацупи устни и заки-ма, оглеждайки окаяното състояние на лагера и обитателите му. - Малко загуби откъм добитък, но пък това си беше бая буря. Можеше да е по-зле.

- Да започвам ли? - каза Темпъл.

- Ако питаш мен, не. Всъщност какво точно правиш там горе?

- Ще казва сутрешната молитва - отвърна Шай.

- Той ли? А какво стана с оня другия богомазец? Как му беше името?

- Стадото го прегази по време на бурята - отбеляза равнодушно Кор-

лин.

- Е, тогава няма нужда от име. - Суийт бръкна в една от чантите на седлото и извади бутилка. - Ами, давай тогава, юристе. - Той отпи голяма глътка.

Темпъл въздъхна и погледна към Шай. Тя вдигна рамене и изговори безмълвно: „Зад стадото“. Той въздъхна отново и вдигна очи към небето.

- Боже - поде отново. - По причини, известни само тебе, избра да заселиш много лоши хора на този свят. Хора, които ще откраднат, вместо да сътворят. Които ще разрушат, вместо да засеят и отгледат реколта в земята. Хора, които ще запалят заради едното удоволствие да гледат как нещо гори. Знам това. Срещал съм тези хора. Яздил съм с тях. - Темпъл сведе поглед за момент. - Бях един от тях.

- О, добър е юристът - промърмори Суийт и подаде бутилката на Шай.

Тя отпи, като внимаваше глътката да е само една.

- Истински чудовища, не хора, ще каже някой. - Гласът на Темпъл се издигаше и спадаше, а жестовете му бяха уверени и на място, умееше да пленява тълпата, Шай трябваше да му го признае. - Но истината е, че не се иска ни чудо, ни магия, за да накараш човека да върши злини. Просто лоша компания. Лош избор. Лош късмет. И умерена доза малодушие.

Шай подаде бутилката на Лам, но той беше така улисан в проповедта на Темпъл, че не я забеляза. Вместо него Корлин я пое от ръката й.

- Но събралите се тук сега, скромно молещи за благословията ти, са други хора. - И все повече от тях прииждаха и заставаха в полукръга, за-беляза Шай. - Не съвършени хора, не. Всеки с недостатъците си. Едни са несъпричастни. - Темпъл погледна строго Маджуд. - Други ги влече повечко бутилката. - Корлин замръзна с наполовина вдигната към устата си бутилка. - Трети си падат малко алчни. - Този път погледът му спря на Шай и тя, пък макар и само за момент, се засрами, а това не беше малко постижение.

- Но всеки от тях е тук, за да сътвори нещо ново! - През тълпата премина вълна на одобрителен шепот и хората закимаха като един. - Всеки от тях е избрал тежкия път! Правилния път! - Беше добър, много добър. Шай не можеше да повярва, че човекът, който сега си изливаше душата така, все едно цял живот бе носил Божието слово в сърцето си, беше същият, който по десет пъти на ден мрънкаше и се оплакваше от прахоляка. - Да се опълчат срещу опасностите на тази дива земя, за да съградят нов живот! С двете си ръце, с пот на челото и праведност в сърцата! -Темпъл разпери ръце. - Това са добрите хора, Боже! Твои чада, смирени пред теб, обнадеждени и устремени! Закриляй ги от бурите! Напътствай ги през изпитанията на деня, днес и занапред!

- Урааа! - изкрещя малоумникът и започна да скача и размахва ръце. Явно лоялността му нямаше проблем с прескачането от един пророк към друг. - Добри хора! Добри хора! - продължи да подскача и вика, докато Корлин не го хвана и не го укроти до себе си.

-Хубави думи - каза Лам, докато Темпъл слизаше от фургона. -Мътните го взели, това бяха много добри думи.

- Чужди, ако трябва да съм честен.

- Е, със сигурност ги каза така, все едно наистина вярваш в тях - каза Шай.

- Няколко дни след стадото и ще повярваш във всичко - промърмори под нос Темпъл.

Паството му започна да се разотива, но преди да се впуснат в поредното ежедневие, мнозина спряха да му благодарят. Маджуд остана последен, стиснал устни и вперил изпитателен поглед в Темпъл.

- Убеди ли се? - попита го Шай.

Търговецът бръкна в кесията си - чудо само по себе си - и извади монета от два къса.

- Трябвало е да се придържаш към молитвите - обърна се той към Темпъл. - Тук се търсят повече от законите. - Подхвърли му монетата и тя проблесна на утринното слънце.

Темпъл се усмихна широко и посегна да я хване.

- Сто и дванайсет. - Шай го изпревари и я сграбчи във въздуха.

Практично мислене

- Дължиш ми...

- Сто и две марки - прекъсна я Темпъл. Беше буден. В последно време се будеше преди зазоряване и беше готов да става още щом отвореше очи.

- Точно така. Ставай. Нужен си ми.

- Открай време действам така на жените. Истинско проклятие.

- За тях безсъмнено.

Темпъл въздъхна и отметна одеялото. Болеше го тук-там, но нищо сериозно, щеше да мине бързо. Беше започнал да се стяга от работата. Усещаше тялото си твърдо на места, където от доста време не беше. Наложи се да премести катарамата на колана си с две дупки. Така де, не точно катарама, а извит пирон и не точно колан, а ремък от старо седло, но наистина на два пъти вече трябваше мести пирона.

- Не ми казвай, нека позная - каза той. - Ще яздя след стадото.

- Не. След като приключиш със сутрешната молитва за задругата, Лам ще ти заеме коня си. Идваш на лов с мен и Суийт.

- Трябва ли да ми причиняваш това всяка сутрин? - попита, докато нахлузваше ботушите си. - Какво те е направило такава проклета.

Шай продължи да го гледа отгоре с ръце на кръста.

- Суийт се натъкнал на някаква горичка и мисли, че може да има дивеч. Но ако толкова искаш да яздиш след стадото, ще яздиш след стадото. Просто реших, че малко почивка може да ти дойде добре, но както кажеш. - Тя се обърна и понечи да тръгва.

- Чакай, ти сериозно ли?

- Защо ми е да си правя шеги с теб?

- Отивам на лов? - Суфийн го беше карал да отиде на лов с него сигурно стотици пъти и всеки път Темпъл му отговаряше, че не може да си представи нещо по-скучно от това. Но сега, след няколко седмици в прахоляка зад стадото, беше готов да хукне презглава и със смях на устата из равнината.

- Само се успокой - каза Шай. - Никой не се е побъркал дотам, че да ти даде лък в ръцете. Аз и Суийт ще стреляме, а Плачеща скала ще подкарва дивеча към нас. Ти и Лийф ще ни следвате, ще дерете, кормите и товарите в каруцата. Няма да е зле и да съберем нещо за горене - малко разнообразие от лайнените огньове.

-Дране, кормене и дърва за огрев! Разбрано, Ваше Величество! -Спомни си няколкото месеца в скотобойните в плувналия в пот касапс-ки квартал на Дагоска. Вонята, мухите, къртовския труд и ужасната глъч. Тогава му се стори същински ад. Сега падна на колене, сграбчи ръката й и започна да я целува и да благодари за щедростта й.

Шай отскубна ръката си:

- Спри да се излагаш. - Беше още прекалено тъмно, за да види лицето й, но на Темпъл му се стори, че забеляза усмивка. Тя измъкна ножа от колана си. - Това ще ти трябва.

- Собствен нож! При това голям! - Все още на колене, Темпъл вдигна победоносно юмруци към небето. - Отивам на лов! - изкрещя той.

Отнякъде се появи един от древните братовчеди на Джентили, сигурно беше ходил да се облекчава.

- На кого му пука? - избоботи навъсен той, тътрейки крака покрай Темпъл.

С първите лъчи на зората по небето задругата потегли на път, а петимата се отделиха и тръгнаха през сухата трева - Лийф на капрата на празната каруца, в която да товарят дивеча, а Темпъл на гърба на коня на Лам в отчаяна борба да го убеди, че имат обща кауза. Спряха на склона на нещо, което тук минаваше за долина, но навсякъде другаде щеше да бъде определено просто като канавка, и пред тях се разкри рехавата горичка в подножието й, състояща се от чепати пожълтели дървета. Суийт седеше отпуснато на седлото и оглеждаше невзрачната растителност. Какво точно очакваше да види, бог знае.

- Горе-долу бива? - изръмжа той на Плачеща скала.

- Горе-долу. - Тя смушка стария си сив кон и петимата поеха надолу по полегатия склон.

Мускулестите елени, които изскачаха измежду дърветата пред арбалета на Суийт и лъка на Шай, изискваха различен подход от този за едрия рогат добитък, който висеше на куките във вонящите кланици на Дагос-ка, но като цяло работата си беше същата и някогашните му умения се възвърнаха бързо и с лекота. Лийф помагаше, като държеше за предните копита елените, и скоро Темпъл успяваше да свали цялата кожа с няколко бързи движения на ножа и едно рязко дръпване надолу. Дори се възгордя от себе си, когато успя да изкара всичките вътрешности в една-единстве-на вдигаща пара в мразовитото утро лъщяща купчина. Показа на Лийф как се прави и в следващия момент двамата, омазани до лактите в кръв, се замеряха с парчета черва и се кискаха като хлапета.

Не след дълго в каруцата лежаха проснати пет лъщящи трупа на елени. Шестият бе току-що одран и с отрязана глава, всички вътрешности бяха струпани на обща, накацана от мухи купчина, а кожите - отстрани, на червено-кафява камара като захвърлени небрежно дрехи.

Темпъл изтри ножа в една от тях и кимна към възвишението:

- Ще отида да видя защо се бавят толкова?

- Ще изкормя последния. - Лийф му се усмихна, докато яхаше коня на Лам. - Благодаря за съветите.

- Преподаването на знания е най-благородното призвание, казваше Кадия.

- Кой е той?

Темпъл се замисли, преди да отговори.

- Добър човек, който даде живота си, за да спаси моя.

- Звучи ми като кофти сделка - каза Лийф.

- Хм - изсумтя Темпъл. - Дори аз съм съгласен с това. Няма да се бавя. - Тръгна нагоре по склона покрай дърветата, наслаждавайки се на скоростта, която предлагаше конят на Лам, и доволен, че най-после успяваше да се погоди с животното. На стотина крачки отпред видя Шай и Суийт да оглеждат гората от седлата си.

- Хей, мързеливци, не можете ли да ги убивате малко по-бързичко?

- Да не би да си готов с всичките?

- Одрани, изкормени и готови за тенджерата.

- Гледай ти - избоботи Суийт и подпря инкрустирания със слонова кост приклад на арбалета на бедрото си. - По-добре някой, дето разбира повечко, да иде да види какви ги е свършил юристът. Да провери дали не е одрал Лийф вместо елените.

Шай обърна коня си и двамата тръгнаха към каруцата.

- Не е зле - кимна одобрително тя. Сигурно за пръв път, откакто я познаваше, помисли си Темпъл и установи, че определено му допада да получава одобрението й. - Май ще успеем да направим авантюрист от теб.

-Може или пък аз ще ви направя разлигавени градски чеда, кой знае?

- За това се иска повече желязо в жилите, отколкото имаш ти.

- Така е, мекушав съм си аз.

- Абе, не знам. - Тя му хвърли един кос поглед и повдигна многозначително вежда. - Започвам да мисля, че под рехавата хартия май има някакъв метал.

Темпъл тупна юмрук в гърдите си:

- Метал, не мисля, тенекия - може би.

- Е, от тенекия не можеш да изковеш меч, но прилична кофа - винаги.

- Или вана.

Шай притвори очи.

- Мътните го взели, вана.

- Или покрив.

- Мътните го взели, покрив. - Стигнаха билото на склона и погледнаха надолу към дърветата. - Помниш ли какво е да имаш покрив над...

Видяха каруцата, до нея купчината одрани еленови кожи, а до тях на земята лежеше Лийф. Темпъл беше сигурен, че е той, защото разпозна ботушите му. Обаче не можеше да види лицето му заради двете фигури, клекнали над него. Първоначално помисли, че момчето просто е паднало и двамата му помагат да стане, така изглеждаше.

Тогава единият се обърна. Беше облечен в съшити едно за друго сигурно стотина парчета различни животински кожи, а в ръката му имаше окървавен нож. Отвори широко уста и изплези език. Нададе пронизите-лен вой, писклив и протяжен като вълк срещу луната, и хукна нагоре по склона право към тях.

Темпъл не можеше да помръдне на седлото. Стоя и зяпа с отворена уста препускащия насреща му дух, чак докато не стигна почти до него, толкова близо, че вече виждаше ясно облещените му очи насред намазаното с червена боя лице. Тогава тетивата на лъка на Шай бръмна току до ухото му, стрелата прелетя няколкото крачки до голите гърди на духа и той се закова на място, сякаш зашлевен през лицето.

Погледът на Темпъл се стрелна към втория дух. Носеше наметало от трева с преплетени в него кости. Беше се изправил, сваляше от гърба си лък и посягаше за стрела към привързания на бедрото си кожен кол-чан. Шай препусна надолу по склона, надавайки почти толкова нечовешки крясък, колкото духа преди малко, и извади късия си меч.

Духът успя да извади стрела, но вместо да я вдигне към лъка, се обърна рязко на една страна и седна на земята. Темпъл се обърна и видя Суийт да сваля арбалета.

- Не са сами! - извика той и без да откъсва поглед от дърветата по края на гората, смъкна надолу арбалета, опря го в ботуша си и опъна с една ръка тетивата, като едновременно с това с другата извърна коня.

Духът понечи да постави стрелата в лъка, но я изпусна, посегна за нова, но не можа да изпъне ръката си заради стърчащата от нея къса стрела от арбалета на Суийт. Погледна пропускащата към него Шай и изкрещя. В следващия миг тя го посече през лицето и той се претърколи в тревата.

Темпъл последва Шай надолу по склона и скочи от седлото. Лийф приритваше с крак, все едно се опитваше да стане. Шай клекна до него, той докосна ръката й и се опита да каже нещо, но от устата му бликна кръв. Навсякъде имаше много кръв. Течеше от устата и от носа му, от дупките с нащърбени краища, където до преди бяха ушите му, от порез-ните рани по ръцете му и от раната от стрела на гърдите му. Темпъл стоеше безпомощен над него, с треперещи ръце.

- Качи го на коня си! - кресна му Шай и той се сепна, окопити се и сграбчи момчето под мишниците. Плачеща скала се беше появила отнякъде и в момента млатеше улучения от Шай дух с късата си сопа. Докато влачеше Лийф към коня, ясно чу хрущенето на кости и глухото тупкане на сопата. Спъна се и падна, изправи се отново и продължи да влачи момчето.

- Остави го! - извика Суийт. - Свършено е с него, глупак да си - ще знаеш!

Темпъл не му обърна внимание. Сграбчи Лийф за ризата и колана и скърцащ със зъби от напрежение, започна да се бори да го преметне пред седлото. Тежеше много за такова кльощаво хлапе.

- Няма да го оставя - изсъска през зъби Темпъл. - Не го оставям... не... го. оставям.

Темпъл не виждаше нищо около себе си, светът се беше смалил и сега в него бяха само той, Лийф и конят, само изгарящите му от болка мускули, тежестта на момчето и хъркането и стоновете му. Чу заглъхващия тропот на коня на Суийт. И викове на непознат език, който дори не звучеше човешки. Тялото на Лийф се свлече, започна да се изплъзва от ръцете му и конят се дръпна. Шай се появи изневиделица до него - ръмжеше от усилие, от страх, от яд - и двамата заедно успяха да преметнат Лийф пред рога на седлото, а стрелата в гърба му щръкна пречупена, черна на фона на светлото небе.

Ръцете на Темпъл бяха покрити с кръв. Той спря и се вторачи в тях за момент.

- Тръгвай! - изкрещя Шай. - Тръгвай, шибан глупако!

Темпъл се метна на седлото, лепкавите му от кръвта пръсти се засуетиха с юздите и той зарита с пети с такава сила, че когато конят му - конят на Лам - подскочи и препусна напред, насмалко не падна от седлото. Секунда по-късно летеше. Вятърът брулеше лицето му, отнасяше дрезгавото му крещене и размазваше сълзите от очите му. Плоският хоризонт се тресеше и подскачаше пред очите му, тялото на Лийф се мяташе пред рога на седлото, Плачеща скала и Суийт бяха само две мърдащи прашинки в далечината. Шай беше точно отпред, обърна се да погледне през рамо и Темпъл видя ужаса в очите й. Не искаше да поглежда назад... Трябваше да погледне, не можа да устои.

Бяха по петите му. Адски изчадия - намазани с боя лица, наклепани с боя коне, накичени с кожи, пера, кости и зъби. На врата на един се подмяташе съсухрена и разкривена човешка ръка. Друг носеше нещо като корона от биволски рога, а трети беше привързал на гърдите си медена тепсия, в която лъщеше следобедното слънце. Където погледна - развени червени и жълти коси, размахвани оръжия с назъбени остриета, шипове и клюнове. Всичките крещяха надъхани за предстоящия му ужасяващ край и Темпъл усети кръвта си да се смразява.

- О, боже. о, боже. мамка му. боже.

Ругатните заваляха в такт със стъпката на коня му - коня на Лам. Покрай главата му профуча стрела и изчезна в тревата отпред. Шай му изкрещя нещо през рамо, но вятърът я заглуши. Темпъл се беше вкопчил в юздите, в ризата на Лийф. Дъхът му свистеше накъсан. Раменете и тилът му бяха настръхнали, сърбяха го в очакване на края. Знаеше, че съвсем скоро ще е мъртъв, не, по-лошо от мъртъв. В главата му останаха само мислите за това, че май трябваше да си остане зад стадото. Че трябваше да остане на онзи хълм над Ейвърсток. Че трябваше да излезе напред, когато гуркулите дойдоха за Кадия, вместо да се спотайва в притихналата безпомощна редица на срама заедно с останалите.

Изведнъж забеляза движение отпред и осъзна, че това беше задругата. Очертанията на фургони и добитък започнаха да се оформят на хоризонта. От колоната се отделиха ездачи и препуснаха да ги пресрещнат. Хвърли поглед през рамо и видя, че духовете бяха започнали да изостават. Чу подвикванията им. Един изстреля стрела, но тя падна далеч зад него и Темпъл проплака от облекчение. Опомни се едва пред колоната и успя да спре препускащия си кон - коня на Лам - в последния момент. Животното трепереше от умора почти колкото той от страх.

Сред фургоните цареше хаос. Паниката, обзела задругата, беше такава, все едно духовете бяха не шест, а шестстотин. Лулайн Бъкхорм крещеше за загубено дете, Джентили се беше оплел в ремъците на един ръждив стоманен нагръдник, по-стар и от него самия, няколко крави се бяха измъкнали от стадото и препускаха напред-назад, а насред всичко това Маджуд се беше изправил на капрата на фургона си и призоваваше за спокойствие, но въпреки че крещеше, никой не го чуваше.

- Какво стана? - изръмжа Лам, спокоен както винаги, но Темпъл успя само да поклати глава. Не можеше да обясни с думи. Насили се да разтвори изтръпналите си от стискане пръсти и да пусне ризата на Лийф, за да може Лам да го свали от коня и да го положи на земята.

- Къде е Корлин? - извика Шай. Темпъл се смъкна от седлото и ко-гато го направи, установи, че не усеща краката си, бяха изтръпнали, безчувствени, сякаш бяха от дърво. Лам разпори ризата на Лийф и Темпъл клекна до него и започна да бърше кръвта от гърдите му, но колкото и да бършеше, от раната бликаше нова. Цялото тяло на момчето лъщеше почервеняло от нея.

- Дай ми ножа - щракна с пръсти Темпъл и Лам сложи дръжката в ръката му. Вторачи се в стрелата. Сега какво, какво да направи, да я издърпа, да я изреже, да я изтика обратно от другата страна, какво? Опита се да си спомни какво му беше казвал Кадия за раните от стрели, нещо за това кое е най-добре, кое дава най-много шанс за оцеляване, но мислите му препускаха хаотично, а очите на Лийф се бяха кръстосали, устата му зееше, а косата му беше цялата сплъстена от кръв.

Шай дотича отнякъде.

- Лийф? Лийф?

Лам внимателно пусна момчето и тялото му се изпъна по гръб на земята. Темпъл заби ножа в тревата до себе си и се изправи. Мислите го връхлетяха една през друга - всичко, което знаеше за това момче. Че беше хлътнал по Шай, че тъкмо бяха започнали да се сприятеляват с него, че беше изгубил родителите си и сега се опитваше да открие брат си, който е отвлечен от бандити. Че го биваше с воловете, че беше трудолюбив... но нищо от това не беше от значение повече, защото за него всичко беше свършило и нищо нямаше да се върне обратно. Всичките му мечти и страхове свършваха тук, върху отъпканата трева, откъснати от света завинаги.

Гадна работа.

Савиан ревеше с пълно гърло, кашляше, сочеше насам-натам с арбалета си, опитваше се да подреди фургоните в кръг - импровизирано укрепление с барикади от натрупани бурета, сандъци и навити на макари въжета, с добитъка, прибран вътре, а жените и децата на най-сигурното място. Само дето Шай не се сещаше къде точно беше то. Хората се щураха панически, все едно възможността от нападение на духове въобще не беше обсъждана досега, и правеха точно това, което им беше казано да не правят. Дърпаха упорития добитък, суетяха се в търсене на прибрани оръжия, в опити да спасят вещите си, децата си или просто стояха като истукани, вкопчени един в друг, все едно вече бяха пронизани, а ушите им - отрязани.

Големият фургон на Йосиф Лестек беше заседнал и няколко от мъжете се опитваха да го избутат.

- Зарежете го! - викна им Савиан. - Няма да се измъкнем оттук с ак-тьорство! - И мъжете оставиха фургона да обещава с ярките си цветове първокласно театрално забавление на празната равнина около него.

Шай се запровира през гъмжилото в укреплението и се качи на фургона на Маджуд. На юг над разлюляната на вълни трева видя трима духове да яздят в кръг. Един протягаше нагоре покрито с шипове копие и на Шай й се стори, че ги чу да пеят пронизително и ведро. Суийт беше подпрял зареден арбалет на коляното си, потриваше замислено брадясалата си буза и също гледаше натам. Около него витаеше необяснимо спокойствие и Шай с радост се приюти в него.

- Как е момчето? - попита я той.

- Мъртво - отвърна тя и от това й се догади, но не се сещаше какво друго да каже.

- Ааа, проклятие! - Лицето на Суийт се изкриви в горчива гримаса. Той притвори клепачи и ги притисна с палец и показалец. - Проклятие. - Отвори очи и ги насочи отново към духовете на хоризонта. - Сега по-добре да гледаме ние да не го последваме.

Дрезгавото викане на Савиан продължаваше да се носи наоколо и хората започнаха да се качват по фургоните с лъкове в ръце, необиграни ръце и всякакви лъкове - чисто нови, никога досега насочвани към как-вото и да било и същински реликви, отдавна излезли от употреба.

- Какво пеят тези? - попита Шай. Извади една стрела от колчана си и взе да я върти из пръстите си. Опипваше грапавините по дървото, все едно за пръв път пипаше нещо такова.

- Хм - изсумтя Суийт. - За ужасната гибел, която ни чака. Според тях е на път да ни споходи.

- Така ли е? - не се сдържа да не попита Шай.

- Зависи. - Мускулите по челюстта му заиграха под брадата и той бавно се изплю на земята. - От това дали това е цялата орда на Сан-джийд, или я е разделил на части и това е само една от тях.

- И кое от двете е?

- Предполагам, ще ги броим, като дойдат. Ако се окажат няколко дузини, ще знаем, че имаме шанс. Ако се окажат няколкостотин, ни чакат жестоки съмнения по въпроса.

Бъкхорм се покатери на фургона. Беше навлякъл дълга почти до коленете ризница, чийто край шляпаше при всяко движение по кожения му панталон - по-тесен и не по мярка.

- Защо се мотаем? - изсъска той. Явно поне за момента духовете бяха успели да го отърват от заекването. - Защо не тръгваме?

Суийт извърна бавно сивите си очи към него:

- Накъде да тръгваме? Наоколо няма замъци. - Погледна отново към равнината, празна, докъдето стигаше погледът, и към тримата духове, които продължаваха да яздят в кръг на билото на плитката долина. Прони-зителното им пеене все така се носеше над тревата. - Това нищо тук е толкова добро, колкото и кое да е друго.

- По-добре да прекараме оставащото време в подготовка за това, което предстои, отколкото да бягаме от него. - Лам се беше изправил в цял ръст на съседния фургон. През последните няколко седмици беше събрал завидна колекция от ножове и в момента ги проверяваше един по един. Беше спокоен, невъзмутим, сякаш не се готвеше за битка за живота си, а стоеше пред нива, която трябваше да оре. Прекалено спокоен, като се замислеше Шай. Сякаш отдавна е искал да се заеме с тази нива, но едва сега му се удаваше възможност.

- Кой си ти? - попита тя.

Той вдигна за момент очи от остриетата на ножовете:

- Познаваш ме.

-Познавам един голям мекушав северняк, който и на муле не би вдигнал ръка. Познавам един просяк, който дойде във фермата посред нощ и остана да работи за корички хляб. Познавам човек, който люлееше на ръце брат ми и му пееше, когато имаше треска. Ти не си този човек.

- Аз съм този човек. - Той прекрачи разстоянието между двата фургона, разтвори ръце и я стисна в смазваща прегръдка. - Но не съм само това - чу го Шай да прошепва в ухото й. - Стой настрана от мен, Шай. -Лам скочи от фургона. - А ти да я пазиш! - каза на Суийт.

- Шегуваш ли се? - Възрастният скаут се прицелваше с арбалета. -Разчитам, че тя мен ще пази!

В този момент Плачеща скала нададе пронизителен крясък и посочи на юг.

Те се появиха иззад билото - излезли като от кошмар изчадия: реликви от отдавна отминала дива ера, назъбен от стотиците нащърбени метални и каменни остриета рояк. Всичките слушани с годините истории за кланетата и погромите им, на които Шай се беше смяла, я връхлетяха наведнъж и я оставиха без дъх.

- Свършено е с ушите ни - проплака някой.

- Все едно много ги ползвате в момента. - Суийт свали арбалета с мрачна усмивка. - На мен ми изглеждат като няколко дузини.

Шай приклекна и се опита да ги преброи, но някои от конете имаха изрисувани коне по телата им, други нямаха ездачи, едни носеха по двама, а на гърбовете на трети имаше плашила с форма на човешка фигура. Бяха направени от опънати върху пръчки платнища и плющяха издути от вятъра, надути като телата на удавници. И всичко това се размаза и затанцува пред насълзените очи на Шай - безумни, смъртоносни, неузнаваеми като чумата. Стори й се, че чу Темпъл да се моли. Прииска й се и тя да знаеше как.

- Кротко! - крещеше Савиан. - Задръж! - Шай нямаше представа какво искаше да каже с това. Един от духовете носеше качулка, осеяна с парчета от натрошено стъкло, които блестяха като скъпоценни камъни. Крещеше, а устата му беше застинала широко отворена. - Бий се и живей! Бягай и умри! - На нея открай време бягането й се удаваше повече, а само от мисълта за бой й призляваше. Ако имаше най-добър момент за бягане, цялото й същество крещеше, че е именно сега. - Под шибаната боя са просто хора! - Един от духовете се изправи на стремената и размаха окичено с пера копие. Той, тя или то не носеше дрехи - просто боя и огърлица от отрязани уши.

- Дръж се за другите или умри сам! - продължаваше да крещи Са-виан.

Една от курвите, чието име Шай беше забравила, се изправи с лък в ръка и развяна от вятъра руса коса. Тя кимна на Шай и Шай й отвърна. Голди, така се казваше. Дръж се за другите. За това се казва задруга, нали така?

Първата стрела полетя. Изстреляна панически, безполезна и безобидна, тя падна в тревата далеч от целта. Последваха я други и Шай пусна своята към прииждащите духове. Дори не си направи труда да избира цел - бяха толкова много. Върховете на стрелите проблеснаха и изчезнаха в тревата и гърчещата се маса от човешки тела. Тук-там някой падна от седлото, някой и друг кон се откъсна от групата. Духът с качулката се свлече назад с късата стрела от арбалета на Савиан в намазаните си с боя гърди, но роякът връхлетя жалкия форт на задругата и го погълна. Конете се виеха около фургоните, изправяха се на задните си крака и вдигаха прахоляка, докато в един момент изрисуваните им тела станаха само тъмни, подобни на привидения фигури в мътилката. Виковете и крясъците на духовете, цвиленето на конете кънтяха отвсякъде - заплашителни и коварни като гласовете в главата на умопобъркан.

Около Шай западаха стрели. Една изсвистя и изтрака в един от сандъците. Втора се заби в чувала току до нея, а трета затрептя забита в капрата на фургона. Тя започна да вади стрела след стрела от колчана и да стреля, отново и отново, навсякъде и наникъде. Не спираше да крещи от страх, от ярост. Зъбите й щяха да се счупят от скърцане. Главата й се пръскаше от воя на духовете и от собствените й изсъскани ругатни. Закъсалият фургон на Лестек представляваше червена могила, по която се катереха и пълзяха тъмни фигури - сечаха я със секирите си, ръгаха с копията като ловци, успели да повалят огромен звяр.

Едно от понитата, цялото набодено със стрели, запреплита крака и падайки настрани, започна да хапе животното до себе си. Вторачена в него, Шай почти не забеляза прехвърлящия се през страничната преграда на фургона дух. Видя просто едно нарисувано с червена боя облещено око насред лицето му. Един от пръстите й попадна в устата на духа и за-дърпа бузата му, после двамата паднаха от фургона и се затъркаляха в прахоляка. Нечии силни ръце сграбчиха главата й, дърпаха я нагоре, извиваха врата й, а тя ръмжеше през стиснатите си зъби и се опитваше да намери пипнешком ножа си. Изведнъж главата й избухна в ярка светлина. Шумът заглъхна, стана неестествено тихо. Виждаше тътрещи се по земята крака. Вдигаха прахоляк и той я задавяше. Усети парене, разкъсваща болка под едното ухо. Закрещя и заблъска напосоки, но не можеше да се освободи.

Тогава тежестта отгоре й изчезна и Шай видя Темпъл вкопчен в духа. Двамата се боричкаха за почервенял от кръв нож. Изправи се ужасно бавно, изтегли с изтръпнала ръка меча от ножницата, пристъпи напред в люлеещия се свят пред очите си, наръга духа и в този момент осъзна, че беше наръгала Темпъл - двамата бяха така оплели тела, че не знаеше кое на кого е. Прокара ръка под брадичката на духа, притисна го здраво към себе си и опря острието на меча в гърба му. Натисна с всичка сила и продължи да натиска, докато не усети острието да престъргва кости и да влиза докрай. Ръката й беше цялата топла и лепкава.

Отгоре профучаха стрели - леки и ефирни като пеперуди, - падаха сред стадото и животните, някои вече с щръкнали от окървавените си гърбове пера на стрели, запръхтяха недоволно. Започнаха да се блъскат едно в друго. Един от братовчедите на Джентили се свлече на колене с две стрели в гърдите и корема, едната от които висеше пречупена.

- Там! Там! - Шай видя нещо да изчезва, завлечено под един от фургоните. Нечия ръка посегна да я хване за глезена и тя стовари ботуша си отгоре, залитна и за малко не падна. В следващия момент някой беше до нея и млатеше нещо на земята с лопата. Няколко от курвите ръгаха с копия друго нещо на земята, пищяха и ръгаха, все едно убиваха плъх.

Зърна пролука между два от фургоните и от другата си страна духовете. Бяха слезли от конете и нахлуваха в пролуката. Чу Темпъл да из-пъшква нещо на неговия език, а някъде отстрани простенването на жена - а дали не беше собственият й глас? Изгуби самообладание и залитна назад с изкривено от страх лице, все едно още една крачка прашна земя между нея и духовете щеше да я спаси като щит. Когато първият дух се изправи насреща й, всякаква мисъл за бой я напусна окончателно. Онзи стискаше с двете си намазани с боя ръце дръжката на огромен меч с по-кафеняло от ръжда острие, а на лицето си носеше като маска човешки череп.

Изведнъж с нещо средно между рев и истеричен смях Лам изникна помежду им. Изкривеното му в гримаса лице наподобяваше само бегло онова на човека, когото познаваше, и я изплаши повече от маската на духа. Не видя замаха, само сивата дъга на острието, преди черепът на лицето на духа да изчезне в облак черни капки, а тялото му да се строполи на земята. Савиан стоеше на фургон и ръгаше с копие в нахлуващата крещяща тълпа. Плачеща скала млатеше с късата си тояга, присъединиха се други и започнаха да секат, да ръгат и да сипят ругатни на всеки език в Кръга на света. Започнаха да ги изтикват назад и навън от укреплението. Лам замахна отново и преви на две нечие тяло, срита изпречил се в краката му труп, посече някого в гърба и белите парченца от натрошените кости се откроиха ясно на червения фон. Продължи да сече напред, протегна се, издърпа отнякъде един дух. Онзи се гърчи и извива в опит да се отскубне от юмрука му, но той просто му разби главата в ръба на една бъчва.

Шай знаеше, че трябва да стане и да помогне на останалите, но вместо това просто седна на колелото на фургона и повърна под погледа на лежащия пред нея Темпъл, който я зяпаше от земята, стискайки с ръка хълбока си, където го бе наръгала.

Видя Корлин, спокойна както винаги въпреки опръсканите си в кръв до лактите ръце, захапала със зъби конеца, да шие рана на крака на Ма-джуд. Дрезгавият глас на Савиан отново се извиси, раздаваше заповеди за сближаване на фургоните, затваряне на пролуката и изхвърляне на труповете навън, за да им станело ясно, че сме готови за още. Шай определено не беше готова за повече. Стисна коленете си, за да спрат да треперят. От едната страна на лицето й се стичаше кръв и косата й беше залепнала от нея. Седеше и зяпаше трупа на духа, когото беше убила.

Бяха просто хора, както каза Савиан. Сега, когато можеше да види добре, това беше момче, не по-възрастно от Лийф. Не по-възрастно, от-колкото беше Лийф. Петима от задругата бяха мъртви. Братовчедът на Джентили с двете стрели. Две от децата на Бъкхорм бяха открити с отрязани уши под един от фургоните, а една от курвите беше изчезнала и никой не знаеше нито кога, нито как я бяха отмъкнали духовете.

Малцина се бяха отървали без нито една драскотина, но дори и те, знаеше Шай, до края на живота си щяха да се стряскат в съня си от спомените за този ден. Тя не можеше да накара ръцете си да спрат да треперят. Едното й ухо гореше от болка, там, където духът беше започнал да си прибира трофея. Не знаеше дали е просто порязване, или ухото й се крепи на парче кожа и не искаше да разбира.

Но трябваше да стане. Замисли се за Роу и Пит там някъде в пустошта, изплашени като нея, и мисълта наля нови сили в краката й. Тя изскър-ца със зъби, изпъшка и се покатери с мъка на фургона на Маджуд.

Отчасти се надяваше, че духовете ще са изчезнали като дим, разнесен от вятъра, но те бяха още там, все така част от този свят - препускаща в безпорядък тълпа, гневни крясъци, провлечено припяване, святкащи стоманени остриета.

- Опазила си ушите си, гледам? - каза Суийт, опипа с палец раната на главата й и това я накара да примижи от болка. - За една бройка.

- Пак ще дойдат - промърмори Шай и се насили да не извръща очи от духовете.

- Може би, а може би не. Само ни пробваха. Да видят дали си струва да ни ударят както трябва.

Савиан се покатери на фургона. Лицето му беше по-свъсено от всякога, а очите му бяха присвити на тънки цепки.

- Ако аз бях един от тях, нямаше да си тръгна, докато не избия всички до крак.

Суийт се загледа замислено в равнината. Явно това добре му се удаваше.

- За наш късмет, не си един от тях. Може и да изглежда най-обикновен дивак, но нашият дух мисли практично. Лесно се пали, вярно, но не е злопаметен. Ако се окажем костелив орех, най-вероятно ще поискат да преговаряме. Ще опитат да измъкнат каквото могат под формата на месо и пари и ще тръгнат да търсят по-лесна плячка.

- Можем да се откупим? - попита Шай.

- Не е много сътвореното от Божията ръка, дето да не можеш да купиш, ако имаш с какво - отвърна Суийт. - Надявам се - промърмори под нос.

- И след като им платим - изръмжа Савиан. - Какво ще ги спре да не тръгнат след нас и да ни избият, когато им хрумне?

Суийт сви рамене:

- Като искаш предсказуеми хора, да си беше останал в Старикланд. Това е Далечна страна.

В този момент накълцаната от остриетата на секирите врата на фургона на Лестек се отвори с трясък и на прага застана самият славен актьор - по нощница, със зачервени очи и чорлава побеляла коса:

- Проклети критици! - избумтя той и размаха една празна тенекиена кутия към духовете в далечината.

- Всичко ще се оправи - каза Темпъл на сина на Бъкхорм. На втория му син, така мислеше. Не на някой от убитите. Естествено, че не на някой от тях, защото за тях нищо нямаше да се оправи, за тях всичко беше свършило. Подобна мисъл обаче нямаше да утеши брат им, затова Темпъл просто повтори: - Всичко ще е наред. - Опита се да прозвучи уверено и така, сякаш силните удари на сърцето му, да не споменаваме тръпнещата болка от задника му, не караха гласа му да трепери при всяка дума. Смешна работа е това - ранен в задника. Ама не е.

- Ще е наред - каза отново, все едно, натъртвайки на думата, й придаваше достоверност.

Спомни си как Кадия му каза точно това, когато започна обсадата и цял Дагоска беше в пламъци. Беше пределно ясно, че нищо няма да е наред, но му стана по-леко, знаейки, че някой има силите да изрече лъжата. Затова Темпъл стисна рамото на сина на Бъкхорм и повтори:

- Всичко... ще е... наред. - Този път гласът му не потрепери толкова и момчето кимна, а Темпъл усети прилив на сили от това, че успя да даде сили другиму. Зачуди се колко ли щяха да траят тези сили, когато духовете се върнеха.

Бъкхорм заби лопатата в пръста до гробовете. Още беше с дългата ризница, все така закопчана накриво и усукана отпред. Той избърса с опакото на ръката потното си чело и остави черно петно от прахоляк.

- Ще означава много за нас, ако къ... къ... кажеш нещо.

- Наистина ли? - примига насреща му Темпъл. Какво пък, помисли си, понякога от безполезна уста излизат стойностни думи.

Повечето от хората в задругата бяха заети да стягат импровизираното укрепление, да зяпат в хоризонта и да гризат ноктите си до кръв или просто се паникьосваха от собствената си предстояща смърт, за да обърнат внимание на чуждата. Затова край петте купчини прясно нахвърляна пръст застанаха Бъкхорм, стъписаната му жена и остатъкът от домочади-ето им, състоящо се от осем деца, чиито лица изразяваха различни степени на тъга, ужас и дори щастливо неведение и неуместно добро настроение; две от курвите и техният сводник, който по време на битката никакъв го нямаше, но поне сега се беше появил навреме, за да помогне с копаенето на гробовете; Джентили и двамата му братовчеди; Шай, намусена и вторачена в пръстта на гроба на Лийф, стиснала дръжката на лопатата така, че кокалчетата на ръката й бяха побелели. Имаше малки ръце, забеляза ни в клип ни в ръкав Темпъл и усети, че го обзема неочаквана симпатия към нея. Или може би бъркаше симпатия със самосъжаление. Най-вероятно беше второто.

-Боже - изграчи дрезгаво той и се покашля. - Изглежда. понякога. че не си наоколо. - С всичките кръвопролития и погроми, на които се беше нагледал, поне според него не просто не беше наоколо, а въобще не съществуваше. - Но аз знам, че си - излъга Темпъл. Така де, не му плащаха да говори истината. - Защото ти си навсякъде. Около нас и в нас. И ти бдиш над нас. - Не се справяш особено добре, но от Бог какво повече да искаш. - Затова те моля. умолявам те да бдиш над тези момчета, погребани в чужда земя, под непознато небе. И над тези мъже и жени също. Знаеш им прегрешенията, но знаеш, че дойдоха да съградят нещо ново в тази пустош. - Темпъл усети сълзите му да напират, прехапа устни, вдигна лице към небето и ги прогони с мигане. - Приеми ги в обятията си и им дай покой. Никой не го заслужава повече от тях.

Останаха за момент над гробовете, притихнали, умислени. Вятърът развя протритите краища на палтото на Темпъл и преметна кичури от косата на Шай през лицето й. Накрая Бъкхорм протегна ръка и в шепата му лъснаха няколко монети:

- Благодаря ти.

Темпъл внимателно избута назад мазолестите му пръсти, затвори шепата му й я стисна с две ръце:

- За мен беше чест. - Думите не променяха нищо. Нямаше да върнат децата. Затова нямаше да вземе парите, колкото и да бе голям дългът му.

Беше започнало да притъмнява и небето на запад розовееше, нарязано от черните облаците като вълни по гладко море, когато Суийт най-накрая слезе от фургона на Маджуд:

- Искат да преговаряме! - извика той. - Запалиха огън на половината разстояние до лагера си и чакат да отидем да говорим.

Изглеждаше адски доволен от факта, помисли си Темпъл. Сигурно той самият трябваше да е доволен, но сега седеше на земята до гроба на Лийф, извърнат на една страна, за да не пада тежестта на раната на задника му, и се чувстваше така, сякаш нищо на този свят не беше в състояние да му донесе каквато и да е радост.

- Сега искат да говорим - отбеляза жлъчно Лулайн Бъкхорм. - След като двете ми момчета са мъртви.

-По-добре сега, отколкото след като и останалите ти момчета ги последват - отвърна Суийт с горчива гримаса. - По-добре да тръгвам.

- Аз също идвам - каза Лам. По едната страна на лицето му все още се виждаха засъхнали пръски кръв.

- Аз също - каза Савиан. - Да съм сигурен, че копелетата няма да се опитат да ни въртят номера.

Суийт прокара замислено пръсти през брадата си:

- Така да бъде. Няма да навреди, като им покажем, че имаме желязо в жилите.

- Аз също ще дойда. - Маджуд закуца напред с изкривено от болка лице и блеснал на показ златен зъб. Единият крачол на панталона му се вееше, срязан от Корлин, за да зашие раната на крака му. - Заклех се никога повече да не те оставям да се пазариш от мое име.

- Ти не мърдаш никъде - отвърна Суийт. - Ако нещата загрубеят, ще трябва да бягаме, а теб не те виждам да тичаш с този крак.

Маджуд отпусна внимателно тежестта си на ранения крак, примижа от болка и кимна към Шай:

- Тогава тя отива на мое място.

- Аз? - смотолеви Шай. - Да преговарям с проклетите копелета?

- Нямам вяра на друг да се пазари от мое име. Партньорът ми Кърн-сбик винаги настоява за най-добрата цена.

- Започвам да мразя човека, без да съм го срещала.

Суийт поклати глава:

- Не мисля, че Санджийд ще погледне с добро око на това жена да преговаря с него.

Ако до момента се беше колебала, според Темпъл след тези думи Шай вече беше взела решение.

- Ако мисли практично, ще го преживее. Да вървим.

Седяха в полукръг около пращящия огън, на стотина крачки от скалъпеното укрепление на задругата, а огньовете на лагера им блещукаха в далечината от другата страна. Духовете. Ужасът на равнината. Диваците от Далечна страна.

Шай искаше да ги мрази с цялата си душа и сърце, но когато се замислеше за това, единственото, което й идваше наум, беше Лийф в студената земя и й призляваше от мисълта за безсмислената му смърт. А също за брат му и за нейния също, които все още бяха някъде там, в неизвестност, и от това се чувстваше изстискана до капка и с огромна празнина в душата. Освен това, като ги видя отблизо, седнали кротко край огъня, без бойни викове и смъртоносни оръжия, се замисли дали някога беше виждала по-окаяна сбирщина от тях. Сигурно не, при все че през по-го-лямата част от живота си бе заобиколена от отчаяние, а през останалата - от нищета.

Бяха облечени в подобия на дрехи, съшити от опърпани полуоща-вени кожи, парчета от всевъзможни, явно събирани оттук-оттам дрехи, а под тях бяха бледи и кльощави. Един се беше ухилил до уши, сигурно при мисълта за богатствата, които ги очакваха, а в устата си имаше един-единствен прогнил зъб. Друг гледаше сериозно изпод ръба на преправен на шлем меден чайник, чийто чучур стърчеше напред над челото му. Възрастният, който седеше в средата, Шай взе за великия Санджийд. Имаше наметало от пера, а под него потъмнял от времето метален нагръдник, с който някой генерал от Старата империя преди хиляда години много се бе гордял. На врата му висяха три огърлици от човешки уши - явно доказателство за мъжеството и силата му, само дето в момента беше далеч от най-добрата си форма. Дишаше тежко, с дълбоко хриптене, съсухреното му лице беше цялото сбръчкано и от единия ъгъл на провисналата му уста се проточваше лига.

Възможно ли бе тези достойни за посмешище жалки подобия на хора да са чудовищата, които по-рано връхлетяха с вой и крясък укреплението им? Трябваше да знае отговора. Да си спомня урока, научен от годините, през които тя самата бе страховит бандит - между страховития и окаяния няма много разлика в зависимост от това откъде ще го погледнеш.

Всъщност, ако нещо я плашеше в момента, това бяха възрастните мъже от нейната страна на огъня - прорязаните от дълбоки бръчки лица, които на подскачащата светлината от огъня изглеждаха дяволски и непознати, святкащите очи насред тъмните сенки под челата, хладният блясък на острието на стрелата в заредения арбалет на Савиан, чепатото лице на Лам, грубо като усукано вековно дърво, прорязано от стари белези, безизразно, с нищо неподсказващо мислите в главата му, дори за Шай, която го познаваше от толкова години. Най-вече за нея може би.

Суийт кимна почтително и каза няколко думи на езика на духовете, придружени от широки жестове с двете ръце. Санджийд отвърна бавно и пресипнало, разкашля се, но успя да добави още няколко думи.

- Просто разменяме любезности - обясни Суийт.

- Не виждам причина да любезничим - скастри го Шай. - Да приключваме и да се връщаме.

- Ние можем да говорим с вашите думи - каза един от духовете на общия език. Имаше странен акцент, звучеше така, сякаш устата му бе пълна с чакъл. Беше млад и седеше от едната страна до Санджийд, най-близо от останалите. Сигурно беше синът му. - Казвам се Локуей.

- Хубаво - покашля се Суийт. - Това, дето стана, е от шибано по-шибано, прав ли съм, Локуей? Нямаше нужда да умират хора. Виж каква стана. Трупове и от двете страни и защо, за да стигнем дотук, откъдето можеше да почнем, ако просто бяхте дошли с едното: „Как е?“.

- Всеки, който прекрачва границите ни и стъпва на наша земя, отговаря с живота си - отвърна Локуей.

Явно се взимаше много на сериозно, каза си Шай, малко пресилено от човек със свален от някой съюзнически кавалерист съдран панталон, с парче боброва кожа на чатала.

Суийт изсумтя подигравателно:

- Обикалям тези земи, отпреди ти да засмучеш циците на майка си, момче. И сега ти ще ми казваш къде мога да яздя и къде - не, така ли? -Той се изплю в огъня.

- На кого му дреме кой по коя земя язди? - викна Шай. - Пък и не е земя, дето нормален човек би искал.

Младият дух се навъси:

- Има остър език тази.

- Майната ти.

- Стига - изръмжа Савиан. - Ако ще се договаряме, да се договаряме и да си ходим.

Локуей погледна още веднъж смръщено Шай, наведе се към Санджийд и зашепна в ухото му. Така нареченият император на равнината го изслуша, замисли се за момент и изграчи нещо в отговор.

- Пет хиляди от сребърните ви марки - обяви Локуей, - двайсет животни от стадото, още толкова коне и си тръгвате с уши на главите. Това е думата на страховития Санджийд. - Старият дух вирна брадичка и изръмжа в подкрепа на думите му.

- Ще получите две хиляди - каза Шай.

- Три хиляди тогава, но и животните. - Уменията му да се пазари, бяха по-жалки и от облеклото му, каза си Шай.

- С моите хора се разбрахме за две хиляди. Колкото до животните, получавате дузината крави, дето бяхте достатъчно глупави да убиете със стрелите си, и това е всичко. Коне не.

- Тогава може би ще дойдем и ще си ги вземем сами - отвърна Ло-куей.

- Може да дойдете и да се пробвате.

Физиономията му се изкриви в гримаса и той понечи да каже нещо, но Санджийд докосна рамото му и без да откъсва поглед от Суийт, смотолеви нещо. Възрастният скаут кимна и младият дух стисна сърдито устни.

- Великият Санджийд приема предложението ви - каза накрая.

Суийт потри длани в крачолите на кръстосаните си крака и се усмихна:

- Добре тогава. Хубаво.

- Ъхъ. - Устните на Санджийд се разтеглиха в крива усмивка.

- Договорихме се - обяви Локуей. Той обаче не се усмихваше.

- Така да бъде - каза Шай. И на нея не й беше до смях, беше скапана от умора и искаше просто да легне и да спи.

Лам се надигна бавно от мястото си. Изправи се и с кървавочервеното небе и залеза зад гърба си, приличаше на огромна черна канара.

- Аз имам по-добро предложение.

Прескочи огъня с един скок и изпод подметките му хвръкнаха искри. В ръката му проблесна в оранжево стомана и Санджийд се изтъркаля настрани, стиснал с ръка гърлото си. Арбалетът на Савиан изтрака и духът с чайника на главата падна със стрела в устата. Един от духовете скочи на крака, но Лам заби ножа до дръжката в темето му и звукът беше същият като при цепенето на дърва.

Локуей скачаше на крака в момента, в който Шай се опитваше да направи същото, но Савиан се хвърли напред, сграбчи го за гърлото и двамата се изтърколиха на земята. Духът започна да се бори, да рита с крака, стискаше дръжката на късата си брадвичка, но беше прикован към земята с извърната към небето озъбена физиономия.

- Какво правиш? - извика Суийт, не че имаше някакво място за съмнения какво точно ставаше.

Лам държеше последния дух с едната ръка, а с другата го млатеше с юмрук в лицето, избивайки и последните оскъдни останки от зъби. Удряше така бързо, че Шай не можа да преброи колко пъти. Ръкавът на ризата му плющеше при всеки замах, юмрукът хрущеше в лицето на духа и така, докато тъмното очертание на главата му не изгуби напълно формата си. Накрая захвърли небрежно безжизненото му тяло в огъня и то зацвърча в пламъците.

Суийт отстъпи назад от хвръкналия облак искри:

- Мамка му! - Той зарови пръсти в посивялата си коса и я задърпа, сякаш се чудеше какво става.

Шай определено не можеше да повярва, че всичко това се случваше. Беше изтръпнала от ужас, все още на земята, вторачена в мятащия се на земята Локуей, прикован от здравата хватка на Савиан.

Санджийд се надигна, залитайки, стиснал с едната си ръка гърло, а другата, протегната напред, драпаше във въздуха с лъснали от кръв пръсти. Имаше нож, но Лам го очакваше да посегне към него. Хвана китката му, изви я настрани и го свали на колене на земята, главата му почти опря в тревата и от устата му се проточиха кървави лиги. Натисна с ботуш плешката му, изтегли меча си от ножницата и стоманата изсъска тихо. Спря за момент, протегна шия на едната страна, после на другата, вдигна острието и го стовари с всичка сила. Чу се едно глухо „туп“. Последва второ, трето, после Лам свали крак, наведе се и вдигна главата на Санджийд за косата. Беше жалка гледка - с една разцепена дълбоко буза, където един от ударите на меча се беше отклонил от шията.

- Това е за теб - каза Лам и подхвърли главата в скута на младия дух.

Задъхан, все още с една от ръцете на Савиан през гърдите си, под

чийто набран нагоре ръкав се подаваше тъмна татуировка, Локуей я зяпна облещен. Погледът му запрескача от главата в скута му към лицето на Лам и обратно, после оголи зъби и изсъска:

- Ще дойдем за теб! Преди изгрев, в тъмнината, ние ще дойдем за

теб!

- Не - усмихна се Лам и оголените му зъби, очи и струйките кръв по лицето му заблестяха на светлината на огъня. - Преди изгрев... - Той коленичи пред безпомощния дух. - В тъмнината. - Погали нежно бузата му и трите пръста на лявата му ръка оставиха три размазани ивици кръв по бледата му кожа. - Аз ще дойда за вас.

Чуха шумове в мрака. Първоначално гласове, заглушени от вятъра. Някои питаха какво говорят, други им изсъскаха да млъкват, че така не можели да чуят нищо. После Темпъл чу вик и сграбчи рамото на Корлин, а тя избута ръката му.

- Какво става? - попита Лестек.

- Откъде да знаем? - сопна му се Маджуд.

Видяха сенките край огъня да се разместват, някакво движение и всички ахнаха едновременно от уплаха.

- Това е капан! - извика лейди Ингълстад и един от сулджуките започна да бръщолеви несвързано на език, който дори Темпъл не беше чувал.

Настана паника и всички запристъпяха стреснато назад. За най-го-лям срам, Темпъл взе дейно участие в това.

- Въобще не трябваше да ходят там - изграчи Хеджес, все едно през цялото време беше бил против идеята.

- Всички да се успокоят. - Гласът на Корлин както обикновено беше силен и дори не трепна от страх.

- Някой идва! - Маджуд посочи в тъмното.

Последва нов пристъп на паника, ново пристъпяне назад и този път Темпъл беше един от първите.

- Никой да не стреля! - проехтя в тъмнината дрезгавият бас на Су-ийт. - Само това ми трябва след ден като тоя! - Възрастният скаут пристъпи в светлината на факлите с вдигнати ръце, следван по петите от Шай.

Откъм задругата се разнесе обща въздишка на облекчение, тази на Темпъл - една от най-силните - и някой изтъркаля две от бъчвите, за да пропуснат в укреплението завръщащите се от преговорите.

- Какво стана?

- Говориха ли?

- В безопасност ли сме?

Суийт не отговори, просто стоеше с ръце на кръста и клатеше бавно глава. Шай гледаше свъсено. Савиан се появи отзад, но присвитите му очи не издаваха нищо.

- Е? - попита Маджуд. - Сключихме ли сделка?

- Все още обмислят предложението ни - отвърна Лам, който вървеше най-отзад.

- Какво предложихте? Какво стана, за бога?

- Той ги уби - промърмори тихо Шай.

Настъпи тишина.

- Кой кого уби? - изписка объркано лорд Ингълстад.

- Лам уби духовете.

- Не преувеличавай - каза Суийт. - Остави един да си върви. - Побутна нагоре шапката си и седна тежко до колелото на един от фургоните.

- Санджийд? - изръмжа Плачеща скала. Суийт поклати глава. - О...

- Ти... ги уби? - попита Темпъл.

Лам сви рамене:

- Ако някой тръгне да те убива, тук може и да е прието да му платиш за услугата. Но там, откъдето идвам аз, правим нещата иначе.

- Убил ги е? - каза Бъкхорм с облещени от ужас очи.

- И добре е направил! - извика жена му. - Поне някой има куража да го направи! Получиха си заслуженото! За двете ми мъртви момчета!

- Имаме още осем живи, за които да мислим - отвърна й Бъкхорм.

- Да не забравяме и всеки от задругата! - добави лорд Ингълстад.

- Постъпи правилно - изръмжа Савиан. - Заради онези, които умряха, и заради онези, които оцеляха. Имате ли им вяра на тия шибани диваци? Платиш ли на човек, който те е наранил, само го учиш да посегне отново. По-добре да се научат да се страхуват от нас.

- Ти така казваш! - сопна му се Хеджес.

- Да, така казвам - отвърна сдържано Савиан. - Погледнете го откъм добрата му страна - спестихме доста пари.

- Жалка утеха, ако щъ... щъ... ще ни коства главите! - отвърна сърдито Бъкхорм.

Споменаването на парите явно беше убедило поне Маджуд.

- Все пак мисля, че трябваше да направим този избор заедно - каза

той.

- Избор между това да те убият или да умреш, не е никакъв избор. - Лам разбута безцеремонно насъбралите се хора от задругата, все едно въобще не бяха там, и се настани край най-близкия огън.

- Що за хазарт е това?

- Залагаш човешки живот, нашия живот!

- Струваше си да опитаме.

- Ти разбираш от тези неща - обърна се Маджуд към Суийт. - Ти какво казваш по въпроса?

Възрастният скаут разтри тила си:

- Какво има за казване? Свършена работа. Няма връщане назад. Освен ако племенницата ти не е толкова добра лечителка, че да зашие обратно главата на Санджийд - каза на Савиан.

Савиан не отговори.

- Така си и мислех. - Суийт се качи на фургона на Маджуд, застана зад набучения със стрели сандък и се загледа в равнината, черна като небето над нея, само че без звезди.

Темпъл беше прекарал много и дълги безсънни нощи. Нощта, в която гуркулите най-после пробиха градските стени и ядачите дойдоха за Кадия. Нощта, в която Инквизицията претърсва бедняшкия квартал на Дагоска за предатели. Нощта, в която умря дъщеря му, а после, скоро след това, тази, в която жена му я последва. Но по-дълга от тази не беше преживявал.

Хората стояха вторачени в мастилено черната празнота и от време на време някой вдигаше фалшива тревога заради въображаемо движение. Чуваха се гърлените викове на един от предприемачите, който лежеше със стрела в корема и когото Корлин не очакваше да изкара нощта. По заповед на Савиан, който междувременно беше спрял да дава съвети и по всеобщо съгласие бе поел командването в свои ръце, бяха нахвърляни запалени факли от външната страна на укреплението. Светлината им беше още по-лоша и от тъмнината, защото извън осветения кръг около тях човек неминуемо виждаше само смъртна опасност.

Темпъл и Шай седяха заедно в пълно мълчание, а липсата на Лийф бе повече от осезаема. Лам хъркаше блажено и от това и бездруго едва влачещото се време се проточваше до безкрайност. Накрая Шай оклюма, сложи глава на рамото му и заспа. Темпъл се изкуши за момент да я избута от себе си и право в огъня, но се отказа. В края на краищата това може би беше последната му възможност за човешка физическа близост. Ако не броеше духа, който щеше да го убие на сутринта, естествено.

В момента, в който просветля достатъчно, Суийт, Плачеща скала и Савиан яхнаха конете и тръгнаха към дърветата, а останалата част от задругата с прималели от страх сърца и изнурени от безсъние очи, вкопчени в оръжия или един в друг, се качиха по фургоните.

Тримата ездачи се появиха почти веднага. Извикаха отдалеч, че от другата страна на дърветата огньовете на духовете, в които бяха изгорили мъртвите си, още тлеели.

Но си бяха тръгнали. Оказа се все пак, че наистина мислят практично.

Изведнъж цялата задруга се оказа единодушна в ентусиазма и подкрепата си за смелостта и действията на Лам. Лулайн Бъкхорм и съпругът й му благодариха през сълзи от името на мъртвите си синове. Джентили, на младини очевидно, щял да направи абсолютно същото. Хеджес също, ако не бил осакатеният му крак, пострадал при изпълнение на войнския му дълг в битката за Осранг. Две от курвите предложиха да възнаградят Лам, който изглеждаше готов да приеме, докато Шай не отказа от негово име. Лестек се покачи на фургона си и предложи с треперещ от вълнение глас Лам да бъде възнаграден с четиристотин от спестените марки и той изглеждаше готов да откаже, докато Шай не прие от негово име.

Лорд Ингълстад плесна Лам по гърба и му предложи глътка от най-доброто си бренди, отлежавало в продължение на двеста години в избата на семейното му имение в Келн, което в момента, за беда, било собственост на кредиторите му.

- Приятелю - каза благородникът, - ти си един проклет герой, това си ти!

Лам извърна поглед настрани към него, докато отпиваше от бутилката:

- За проклет, проклет съм.

Справедлива цена

Беше ужасно студено на хълмовете. Нощем децата, премръзнали и уплашени, се гушеха едно в друго край огъня със зачервени от студа бузи и обвити в парата от дъха си лица. Роу взе ръцете на Пит в своите, разтри ги и духа в тях, за да ги сгрее, опита се да го увие още по-стегнато в кожите.

Скоро след като слязоха от лодката, дойде човек и каза, че Папа Ринг имал нужда от всички, а Кантлис започна да ругае, за това обикновено не се искаше много, и отпрати седем от хората си. Така останаха само шестима с това копеле Черното, но така или иначе, вече никой не говореше за бягане. Всъщност никой не говореше за нищо. Сякаш всяка миля от пътя бе отскубвала частица от духа им, от мислите им и сега бяха просто парчета месо, изнемощели и низвергнати, на път към кланицата, която Кантлис бе отредил за тях.

Жената на име Бий също бе отпратена. Тя плака и пита Кантлис:

- Къде водиш децата?

А той се ухили злобно и отвърна:

- Майната ти, връщай се в Крийз и си гледай твоята работа.

Сега беше работа на Роу, онова момче, Евин и още няколко от по-го-лемите да се грижат за пришките по краката на малките и да ги успокояват, когато се изплашеха.

Вървяха нагоре, нагоре по хълмовете, по виещи се пътеки, изровени от някога текли реки. Лагеруваха край огромни скали, които приличаха на срутени каменни постройки, древни като самата планина. Дърветата ставаха все по-високи, като гигантски колони, които пронизваха небето. Най-ниските им клони бяха високо над главите им и скърцаха тихо в безшумната гора. Нямаше храсти, нито животни, насекоми дори нямаше.

- Къде ни водиш? - Роу сигурно за стотен път попита Кантлис, чи-ито хубави дрехи съвсем се бяха изпокъсали и приличаха на дрипи, и за стотен път той само вирна челюстта си с набола брада към сивите очертания на върховете и отвърна:

- Напред.

Минаха през малък град, целият построен от дърво, зле построен, и едно кльощаво куче ги залая, но хора нямаше, никакви, нито един. Черното гледа намръщен зеещите прозорци, въртеше език по дупката в зъбите си и каза:

- Къде са се дянали всички? - Каза го на северняшки, но Лам я беше научил достатъчно, че да го разбере. - Не ми харесва тая работа.

Кантлис изсумтя присмехулно:

- Не ти е работа да ти харесва.

Продължиха напред, нагоре и дърветата постепенно се смалиха до ниски пожълтели борове и ели, после до сухи хилави фиданки, докато накрая вече нямаше дървета. Студът също изчезна и стана неестествено топло. Полъхът на вятъра беше като горещ дъх по лицето, а после стана горещо, много горещо. Децата започнаха да изостават, да се влачат едва с почервенели, покрити с капчици пот лица. Склонът беше покрит със скали с избила по тях на жълти петна сяра, а земята - топла като човешка плът, сякаш жива. От зейнали като усти пукнатини в скалите съскаше пара, а във вдлъбнатините имаше локви със засъхнала по краищата им сол. Водата бълбукаше, вдигаше воняща пара и правеше пяна с шарени мазни петна. Кантлис ги предупреди да не я пият, защото била отровна.

- Това място не е наред - каза Пит.

- Просто място - каза му Роу, но видя страха в очите на останалите деца, в очите на хората на Кантлис и тя самата го почувства. Това място беше мъртво.

- Шай още ли върви след нас?

- Естествено. - Но Роу не мислеше, че това е възможно, не и толкова далеч. Толкова далеч, че сякаш бяха в друг свят. Вече почти не помнеше как изглежда Шай, нито Лам, нито фермата. Започваше да мисли, че всички те не съществуват, че са били просто сън, само сън.

Стана прекалено стръмно за конете, а после и за мулетата, за това не ги взеха и един от мъжете остана да ги пази. Заизкачваха стръмна клисура, чиито отвесни скали бяха целите покрити с дупки - прекалено четвъртити, че да ги е създала природата, - а в подножието им имаше много купчини натрошена скала. На Роу й приличаше на изоставена мина. Но кои са били тези древни миньори и какво са копали в тази пустош, нямаше представа.

След цял ден в задушливата воня, с парещи носове и гърла, те се натъкнаха на огромен, извисяващ се към небето и остър като игла каменен стълб. Стените му бяха изронени, на вдлъбнатинки и потъмнели от времето, но голи, без прашинка мъх, лишей или каквото и да е друго растение. Когато приближиха скупчени, пристъпящи предпазливо, Роу видя, че беше покрит с букви. Не можеше да ги прочете, но знаеше, че са предупреждение. По скалните стени отстрани, стигащи почти до небето, имаше още от четвъртитите дупки, много повече отпреди, а също високи скелета от старо дърво, дървени платформи, висящи въжета и кофи и пресни следи от копане в скалата.

Кантлис вдигна ръка:

- Спрете тук.

- Сега пък какво? - попита Черното с ръка на дръжката на меча.

- Сега ще чакаме.

- Колко дълго?

- Няма да е много, братко. - На скалата се беше облегнал небрежно мъж. Роу не знаеше как така не го беше забелязала на идване, защото определено не беше дребен. Беше много висок, слаб, а сивата му коса беше обръсната до кожа. Носеше роба от неизбелено платно. В сгъвката на лакътя на мускулестата му ръка имаше жезъл, почти колкото него висок, а в другата държеше малка сбръчкана ябълка. Вдигна я и отхапа от нея. -Привет - каза с пълна уста. Усмихна се на Кантлис, на Черното и на останалите и по дружелюбното му лице заиграха ситни бръчици. Усмивката му съвсем не беше намясто сред тази мрачна пустош. Усмихна се и на децата, на Роу най-вече, поне така й се стори. - Привет, деца.

- Искам си парите - каза Кантлис.

- Разбира се. - Мъжът продължи да се усмихва. - Защото имаш празнина в душата и вярваш, че златото ще я запълни.

- Защото имам дългове и ако не ги платя, съм мъртвец.

- Всички сме мъртъвци, братко, всеки, когато му дойде времето. Как ще извървим пътя до там обаче, само това е от значение. Но ти ще получиш справедливо заплащане. - Погледът му се премести върху децата. -Преброих едва двайсетина.

- Дълго пътуване - каза Черното, без да сваля ръка от дръжката на меча. - Загубите са неизбежни.

- Нищо не е неизбежно, братко. Каквото се случва, се случва заради избора, който правим.

- Не аз съм този, дето купува деца.

- Аз ги купувам. Не ги убивам. Това ли е, което запълва празнината в теб, нараняването на слабия?

- Никаква празнина няма в мене - отвърна Черното.

- Нима? - Възрастният мъж отхапа от ябълката и подхвърли огризката на Черното.

Севернякът посегна инстинктивно да я хване и изпъшка тежко. Възрастният мъж някак бе успял да прекоси разстоянието между двамата с два светкавични скока и сега стоеше пред него, опрял края на жезъла си в гърдите му.

Черното потрепери, изпусна огризката и понечи да изтегли меча си, но в ръката му не беше останала сила. Тогава Роу видя, че това не беше жезъл, а копие, чийто окървавен връх стърчеше от гърба на северняка. Възрастният мъж го положи внимателно на земята и притвори очите му.

- Грубо от моя страна, знам, но смея да твърдя, че без него светът ще е по-добър.

Роу погледна трупа на северняка с почернели от кръвта дрехи и изпита задоволство, не знаеше защо е така, но се радваше.

- Мътните го взели - промълви един от хората на Кантлис. Роу вдигна поглед и видя от мините да излизат тихомълком хора. Бяха много, от всякакви раси и на всякаква възраст, но облечени еднакво - със същите кафеникави роби като на възрастния мъж - и всичките с обръснати глави.

- Приятели - каза възрастният мъж, докато се изправяше.

- Направихме всичко по силите си. - Гласът на Кантлис беше изтънял и потреперваше.

- Натъжава ме, че това е всичко, на което сте способни.

- Искам си парите, само това.

- Натъжава ме, че парите са единственото, което може да иска човек.

- Имахме сделка.

- Това също ме натъжава, но е така, имахме сделка. Парите ти са там. - Мъжът посочи към дървена кутия на една от скалите, покрай която бяха минали на идване. - Желая ти много радост с тях.

Кантлис грабна кутията и Роу видя злато в нея. Той се усмихна широко и мръсното му лице грейна, огряно от блясъка на жълтия метал.

- Да вървим - каза Кантлис и заедно с хората си запристъпя заднеш-

ком.

Едно от по-малките деца започна да хленчи, защото така правят малките деца, когато нямат нищо друго, обикват и най-омразния човек. Роу сложи ръка на рамото му каза: „Шшш“, и се опита да бъде смела, да не показва страха си, когато възрастният мъж пристъпи и застана пред нея.

Пит стисна малките си юмручета:

- Да не си посмял да нараниш сестра ми!

Мъжът клекна и главата му застана на нивото на тази на Роу - отблизо беше огромен. Сложи нежно едната си огромна длан на рамото й, а другата - на рамото на Пит:

- Деца, казвам се Уердинур, трийсет и деветата Дясна ръка на Създателя. Аз никога няма да ви нараня, нито ще позволя на друг да го стори. Заклел съм се в това. Заклел съм се да пазя тази свещена земя и хората на нея, до последен дъх, до последна капка кръв и само смъртта ще ме спре да го направя.

Той извади една тънка верижка и я окачи на шията на Роу. И там, на края й, имаше парченце тъмносив матов метал с формата на водна капка.

- Какво е това? - попита Роу.

- Драконова люспа.

- Истинска?

- Да, истинска. Всички имаме по една. - Той бръкна в пазвата на робата си, извади своята и й я показа.

- Защо трябва да я нося?

Той й се усмихна и очите му се наляха със сълзи:

- Защото сега си моя дъщеря. - Разтвори ръце и я прегърна силно.

ЧАСТ III

КРИЙЗ

Градът с по-малко от хиляда души население беше толкова противен, че сякаш въздухът в него вонеше на отврат и поквара. Убийство и насилие се ширеха навред, пиянството бе начин на живот, комарджийството - начин за прекарване на свободното време, а юмручните сбивания - средство за забавление и отмора.

Дж. У. Бюел

Долнопробен ад

Нощният Крийз ли?

Представи си най-пропадналия бардак, само че още по-долнопро-бен. И сега добави още курви.

Най-значителното селище на границата на новия свят, раят на предприемача, така бленуваната крайна точка на пътуването на задругата, беше сбутано в криволичеща клисура, чиито стръмни склонове бяха осеяни с гниещите пънове на отсечени борове и ели. Беше свърталище на дива необузданост, отчаяни надежди и крайно отчаяние. Всичко в него бе в едната или другата крайност, никаква умереност. Място на стъпканите в калта мечти. И на нови, изсмуквани от бутилката, само за да бъдат повърнати и на свой ред стъпкани в калта. Град, в който странното минава за нормално, а нормалното - за чудатост, в който всеки ден се живее като за последно.

Калните му покрайнини се състояха предимно от окаяни на вид брезентови палатки, чиито повдигани от вятъра покривала разкриваха потресаващи сцени, непрепоръчителни за човешко око. Постройките бяха сковани от разцепени наполовина борови стволове, скрепени с отчаяни надежди и подкрепяни от гърбовете на насядалите покрай стените им пияници. От паянтовите им балкони се надвесваха с риск за живота си жени и рекламираха услугите си.

- Разраснал се е - каза Корлин, взирайки се през гъмжилото, задръстило централната улица.

- Доста - съгласи се Савиан.

- Не смея да кажа, че се е разкрасил обаче.

Шай не можеше да си представи какво ли е било преди. Върволица от лица и налудничави погледи ги следяха, докато минаваха през осеяната с боклук кална канавка. Лица, подхождащи по-скоро на гротескно театрално представление. Все едно някакъв безумен карнавал се беше настанил за постоянно в града. Нечий фалшив, извисен до фалцет кикот разцепи тъмнината. Отвсякъде се чуваха пъшкане - не можеше да се каже дали от удоволствие, или предсмъртни стонове, - викове на търговците от заложните къщи, пръхтене на добитък, скърцане на изтерзани пружини на легла и скрибуцане на цигулки. И всичко това се сливаше в отчаяната музика на града. От скалъпените врати и прозорци на баровете, всеки с нищо ненаподобяващ съседния, бълваха така подобните един на друг или бурен смях, съпровождащ нечия шега, или щастлив обрат на колелото на игралната маса, или негодуващ рев, породен от обида или лоша ръка на масата за карти.

- Милостиви небеса! - промърмори Маджуд иззад притиснатия към носа си ръкав в опит да превъзмогне вонята.

- Достатъчно да върне на човек вярата в Бог - каза Темпъл. - И да го убеди, че той е някъде другаде в момента.

Отпред от тъмнината изплуваха руини, колосални по размер колони от двете страни на улицата, толкова дебели, че трима мъже не можеха да ги обхванат с разперени ръце. Някои бяха прекършени почти до земята, други стърчаха пречупени на десетина крачки над улицата, но имаше и такива, чиито върхове чезнеха високо горе в тъмнината. Подскачащата светлина на факлите освети издяланите в мръсния камък букви - руни на език, забравен от векове, възпоменание за древни събития, събрали прах-та на хилядолетия.

- Какво ли е било това място преди? - промърмори Шай, вирнала колкото може нагоре глава.

- По-чисто, предполагам - каза Лам.

По древните колони като избили по дънера на сухо дърво гъби бяха накацали дървени бараки. Хората бяха вдигнали паянтови скелета по тях, бяха издялали в камъка криви ниши и подпори, бяха провесили въжета от върховете им, дори имаше рампи помежду им, докато накрая някои почти не се виждаха от накачулените по тях дърводелски „произведения на изкуството“. Бяха обсипани с факли и фенери и приличаха на призрачни кораби, незнайно как озовали се на хиляди мили разстояние във вътрешността на сушата, накичени с табели, приканващи към всевъзможни пороци, и всичко така паянтово сковано, че помръдваше при всяко по-силно подухване на вятъра.

Останалите членове на задругата се запровираха напред и долината се разшири, разкривайки атмосфера на нещо средно между оргия, улични безредици и чумна епидемия. Тълпи от облещени обезумели индивиди се щураха насам-натам, надъхани за бурна нощ на развлечения, все едно утре развратът и насилието нямаше да съществуват.

Шай жестоко се съмняваше в това.

- Прилича на битка - изръмжа Савиан.

- Но без противници - добави Корлин.

- И победители - каза Лам.

- Просто безброй поражения - промърмори Темпъл.

Хора се кандилкаха, залитаха, куцаха, влачеха се с гротескни или направо комични походки, всичките пияни, мнозина сакати или обезумели от дългото копане в дивата пустош, в пълна самота, отвикнали от това да имаш с кого да размениш дума. Шай заобиколи с коня си един, който стоеше със смъкнат до глезените панталон. В едната си трепереща ръка държеше оная си работа и пикаеше върху краката си, а с другата надигаше бутилка.

- Откъде да почне човек тука? - обърна се Голди към сводника си.

Той не можа да й отговори.

Конкуренция имаше, свирепа при това. Имаше жени с каквито ти хрумнат форми, цвят на кожата и възраст. Облягаха се по стените, раз-съблекли традиционните одежди на всевъзможни страни и изложили на показ изобилие от плът. Предимно настръхнала, тъй като определено не беше топло. Едни гукаха, усмихваха се съблазнително и раздаваха въздушни целувки, други крещяха неубедителни хвалби и обещания по отношение на уменията си и качеството на услугите си, а трети не си правеха труда дори толкова и със свирепо изражение на лицата директно излагаха на показ задниците си на преминаващата задруга. От един балкон жена се наведе и провеси две увиснали, прорязани от сини вени цици, крещейки: „Кв'о шъ ка'еш за тия?“.

На Шай й изглеждаха толкова съблазнителни, колкото парчета развалено месо, но хора различни, кой го знае какво му разпалва кръвта на този или онзи. Някакъв тип на улицата вдигна нагоре глава, вторачи се в нея и пъхна ръка в панталона си. Явно подобна гледка не минаваше за нищо особено тук, защото хората просто го заобикаляха, без да обърнат никакво внимание на очевидното му занимание. Шай изпуфтя учудено:

- Била съм на много долнопробни места, правила съм какви ли не противни неща там, но такова нещо не съм виждала.

- Аз също - смотолеви Лам и се заоглежда намръщен с ръка на дръжката на меча. Напоследък Шай все по-често я виждаше там и според нея там тя явно се чувстваше съвсем на място. От друга страна, той съвсем не беше единственият с оръжие подръка наоколо. Заплахата и насилието бяха толкова осезаеми, че сякаш нажежаваха въздуха наоколо. По верандите се мотаеха на групички всякакви главорези, въоръжени до зъби, с грозни физиономии и още по-грозни намерения, святкаха с погледи минувачите и колегите си главорези по верандите от другата страна на улицата.

Наложи се да спрат и да изчакат пътя отпред да се разчисти. Един, със завидна долна челюст и не дотам изразено чело, се отдели от групата си и приближи фургона на Маджуд.

- От коя страна на улицата си ти? - изръмжа той.

Както обикновено Маджуд се замисли, преди да отговори:

- Купих парцел, на който смятам да построя работилницата си, но преди да съм го видял...

- Той не ти говори за парцели, глупако - изсумтя присмехулно друг главорез. Косата му беше толкова мазна, че все едно си беше топил главата в студена телешка яхния. - Пита те дали си на страната на Кмета, или на Папа Ринг?

- Аз съм търговец. - Маджуд плесна с юздите и подкара рязко фургона. - Дошъл съм да изкарвам пари, не да взимам страни.

- По средата на улицата е само канавката! - провикна се след него масивната челюст. - В шибаната канавка искаш да свършиш, така ли?

Калната река, която минаваше за улица, се разшири, но остана все така натоварена с минувачи. Каменните колоните от двете й страни се издигаха още по-високи. Долината отпред се разделяше на две, а по средата се виждаха останките на древен, издялан в скалния склон амфитеатър. Суийт чакаше от едната страна пред голяма постройка, която имаше вид на скалъпена от стотина накачулени една връз друга бараки. Изглежда, някой оптимистично настроен ентусиаст се беше пробвал на нея с бяла боя, но някъде към средата се беше отказал и останалата й част се лющеше, придавайки й вид на огромно влечуго.

- Това е „Емпориум на романса, песента и универсалната стока“, седалището на Папа Ринг, или както го наричат местните, Белият дом -обяви Суийт, докато Шай привързваше коня си отпред. - А ей там - възрастният скаут посочи от другата страна на потока, който разполовяваше улицата и служеше едновременно за източник на питейна вода и естествен отходен канал и през който бяха наредени камъни за стъпване и бяха прехвърлени няколко мокри дървени талпи - е седалището на Кмета, „Храмът на зара“.

Въпросното седалище заемаше древните останки на храм - няколко колони с половин покрит с мъх фронтон отгоре. Разстоянията между колоните бяха преградени с хаотично наковани дъски - подобаващ изглед предвид новото божество, на което бе посветен храмът.

- Макар че, честно казано - продължи Суийт, - и двете места предлагат едно и също. Чукане, пиячка и комар. Така че разликата е само в името. Да вървим, Кмета чака с нетърпение да се запознае с вас. - Той отстъпи назад и пропусна един фургон, чийто задни колела изпръскаха с кал всичко наоколо, после прекоси улицата.

- А аз какво да правя? - попита Темпъл, все още на гърба на мулето си и с истинска паника, изписана на лицето.

- Наслаждавай се на гледките - предостатъчно материал за проповедите ти. А в случай че ти се прииска да пробваш от едно или друго, не забравяй, че имаш дългове! - Шай последва Лам през улицата, като внимаваше да стъпва по най-твърдите места в калта, тъй като лепкавата каша моментално се опита да свали ботушите от краката й. Току пред стълбите на „Храма на зара“, докато заобикаляше някаква канара в калта, забеля-за, че това всъщност беше главата от огромна статуя. Половината лице се губеше в тинята, но другата, оронена и загладена от времето, все още излъчваше мрачна величественост. Изкачи стълбите, мина покрай две групички начумерени главорези и се озова пред светлия отвор на вратата.

Горещината я блъсна в лицето като шамар. Вонята на пот беше толкова силна, че Шай - макар и привикнала към липсата на баня - имаше чувството, че се дави в нея. Горяха огньове, чиито високи пламъци бълваха пушек в и бездруго задименото от лулите с дървесна гъба помещение. Евтините газени лампи, пълни със смрадливо масло, пращяха и съскаха и очите на Шай моментално се насълзиха. По мръсните стени, наполовина зеленясало дърво, наполовина покрит с мъх камък, се стичаше на струйки отложеният дъх на отчаянието на посетителите. Високо над главите на тълпата, окачени в каменни ниши, висяха дузина прашасали брони, най-вероятно принадлежали на имперски генерал и стражата му - гордото минало, вторачено с мълчаливо неодобрение в жалкото настояще.

- Става все по-зле, а? - каза Лам.

- Че кое става по-добре в днешно време? - отвърна Суийт.

Помещението кънтеше от тракането на зарове, виковете на залагащите, изкрещени обиди и закани. Някъде с такова настървение, все едно животът им зависеше от това, свиреше оркестър. Група пияни златотър-сачи припяваха, като не знаеха и една трета от думите на песента, но компенсираха успешно, заменяйки ги с псувни. Един мъж се запрепъва зад-нешком, стиснал в шепа счупения си нос, и се блъсна в бара - излъска-но от хилядите лакти парче дърво и сигурно единственото що-годе чисто нещо наоколо. Беше дълъг сигурно половин миля, но въпреки това претъпкан от крещящи за пиене клиенти. Отстъпвайки назад, Шай почти се блъсна в маса за карти. Един от играчите бе възседнат от жена, която така бе засмукала устата му, все едно в гърлото му имаше парче самородно злато и само ако успееше още малко по-надолу да натика езика си, щеше да го докопа.

- Даб Суийт! - викна някакъв тип с брада, която започваше току под очите му, и плесна скаута по рамото. - Гледайте, бе, Суийт се върна!

- Да, доведох и една задруга със себе си.

- Проблеми със стария Санджийд по пътя?

- Малко - отвърна Суийт. - В резултат на което сега е мъртъв.

- Мъртъв?

- Можеш да се обзаложиш. - Той посочи с палец към Лам. - Работа на ей това момче тука...

Брадатият обаче не го дочака, вече се беше покатерил на най-близката маса, разрита чаши и карти и закрещя:

- Слушайте, хора! Даб Суийт убил оня шибаняк Санджийд! Дъртото копеле е мъртво!

- Да живее Даб Суийт! - изкрещя някой и ревът на тълпата отекна във влажните греди на тавана, а оркестърът засвири още по-свирепо.

- Чакайте - провикна се Суийт. - Не аз го убих.

Лам го дръпна настрана:

- Мълчанието е най-добрата броня на боеца, както казват. Просто ни заведи при Кмета.

Продължиха през гъстата тълпа покрай желязна клетка, в която двама чиновници теглеха на везни златоносен прах и монети от всевъзможни страни и с помощта на магията на сметалото ги обръщаха в чипове за залагане и обратно. Мнозина от онези, които Лам избутваше от пътя си, се извръщаха недоволни, готови да излеят гнева си, но когато виждаха лицето му, бързо размисляха. Същото безизразно и унило лице, на което момчетата в Скуеърдийл се присмиваха. Но сега човекът зад него бе видимо променен. Или по-скоро бе разкрил истинската си същност.

В подножието на стълбището стояха двама от биячите на Кмета и гледаха строго, но Суийт им викна:

- Тези идват при Кмета! - Той изтика пред себе си Шай и Лам нагоре по стълбището, оттам по вътрешния балкон над тълпата от клиенти и право към една тежка врата, от двете страни на която се мъдреха още две начумерени мутри.

- Стигнахме - каза той и почука на вратата.

Вратата се отвори и на прага й застана жена.

- Добре дошли в Крийз - каза тя.

Носеше черна рокля от лъскава материя, с дълги ръкави и закопчана чак до шията. Според Шай беше към края на четиресетте, с тук-там прошарена коса, но си личеше, че навремето е била истинска красавица, а също, че все още имаше какво да покаже. Тя взе ръката на Шай в своята, постави другата отгоре и каза:

- Ти трябва да си Шай. А ти - Лам. - Направи същото с грубата лапа на Лам и той й благодари, макар и със закъснение и с изтънял от изненада глас, после се сети и свали опърпаната си шапка, разкривайки щръкнали във всички посоки кичури коса.

Но жената се усмихна, сякаш за пръв път ставаше обект на подобна галантност. Затвори вратата, тя щракна в рамката, какофонията на игралната зала моментално секна и в стаята стана неочаквано тихо и спокойно.

- Моля, седнете. Господарят Суийт ми каза за неприятностите ви. За отвлечените деца. Ужасно. - На лицето й се изписа такава болка, все едно за нейните собствени деца ставаше дума.

- Ъхъ - смотолеви Шай, стъписана от проявата на такова съчувствие.

- Ще желаете ли питие? - Без да дочака отговор, тя взе чаши и наля четири солидни дози. - Моля да ме извините за състоянието на това място, както можете да си представите, тук не се намират лесно прилични мебели.

- Ще го преживеем - каза Шай от може би най-удобния стол, на който някога беше сядала, в сигурно най-хубавата стая, която беше виждала. На прозорците висяха пердета от Кантика, в лампите от цветно стъкло горяха свещи, а в средата имаше огромно бюро с красив кожен плот, с тук-там кръгли следи, оставени от мокри дъна на бутилки.

Тази жена имаше много изтънчени маниери, помисли си Шай, личеше си по това как им поднесе чашите. Не беше високомерието, с което глупаците гледаха отгоре, мислейки си, че това ги издига над останалите, а онова поведение, което можеше да накара всеки да се почувства значим, независимо колко е пребит от умора, мърляв до уши и с протрит на задника от езда панталон, без значение от това колко мили е изминал в прахоляка или преди колко дни е била последната му баня.

Шай отпи от чашата, отбеляза наум, че питието, също както и всичко останало наоколо, определено беше много над класата й, покашля се и каза:

- Надявахме се да видим Кмета.

Жената приседна на ръба на бюрото, изпъна елегантно гръб - според Шай тя щеше да се чувства съвсем удобно и да изглежда толкова непринудено и на ръба на бръснач - и отвърна:

- Правите го.

- Кое, надяването ли?

- Виждането.

Лам се размърда на стола, сякаш цялото това удобство му причиняваше неудобство.

- Ти си жена? - попита Шай. Главата й все още беше замаяна от кошмара на игралната зала отвън.

Кмета просто се усмихна. Правеше го непрекъснато, но усмивката й беше такава, че някак никога не омръзваше.

- От другата страна на улицата използват други думи за мен, но да, аз съм жена. - Тя гаврътна питието с маниер, който говореше, че не й е първото за деня, няма да е последното, а също, че без значение колко ще го последват, от това нищо няма да се промени. - Суийт ми каза, че търсите някого.

- Човек на име Грега Кантлис - отвърна Шай.

- Познавам Кантлис. Надуто конте и долна отрепка. Върши мръсната работа на Папа Ринг, грабежи, убийства.

- Къде можем да го намерим? - намеси се Лам.

- Доколкото ми е известно, е извън града. Но вярвам, че скоро ще се върне.

- Колко скоро? - попита Шай.

- Четиресет и три дни.

Шай се почувства, сякаш я сритаха в корема. Беше са настроила за добри новини или поне за някакви новини. Досега я крепеше мисълта за усмихнатите лица на Роу и Пит, за прегръдката, когато ги откриеше. Уж знаеше, че няма смисъл, но надеждата е като влагата - колкото и да се пазиш от нея, малко винаги прониква отнякъде. Пресуши на един дъх чашата - питието вече не беше така сладко - и изсъска през зъби:

- Мамка му!

- Идваме от много далеч. - Лам постави внимателно чашата си на бюрото и Шай с известно безпокойство забеляза, че кокалчетата му бяха побелели от напрежение. - Оценявам гостоприемството ти, наистина го оценявам, но не съм в настроение за шибани шегички. Къде е Кантлис?

- Рядко съм в настроение за шибани шегички. - Неприличната дума прозвуча още по-грубо, изречена с изтънчения глас на Кмета. Тя продължи да гледа Лам право в очите. С добри маниери или не, явно не беше човек, когото лесно можеш да уплашиш. - Кантлис ще се върне до чети-ресет и три дни.

Шай не беше от онези, които се вайкат и кършат ръце. Секунда с език в пролуката между предните зъби и размишления относно несправедливостите на живота, стоварили се на главата й, и вече мислеше за това какво следва оттук нататък.

- И какво им е толкова специалното на тези четиресет и три дни?

- След точно четиресет и три дни всичко в Крийз ще се обърне с главата надолу.

Шай кимна към прозореца и шумотевицата отвън:

- Нещо ме кара да си мисля, че те по принцип са си надолу с главата.

- Става дума за друго. - Кмета се изправи и й предложи бутилката.

- Е, защо не? - Шай я пое и забеляза, че Суийт и Лам също не смятаха да откажат по още едно питие. Да откажеш пиене в Крийз, изглеждаше толкова нелогично, колкото да откажеш да дишаш. Особено при такова добро питие и такава воня във въздуха.

- От осем години сме тук, Папа Ринг и аз, гледаме се от двете страни на улицата. - Кмета отиде до прозореца и се загледа навън. Походката й бе така плавна и грациозна, все едно не стъпваше по земята, а се носеше над нея. - Когато дойдохме, нямаше нищо тук, само една клисура. Двайсетина бараки сред руините, където траперите идваха да изкарат зимата.

- И каква гледка бе ти сред тях - подсмихна се Суийт.

- Скоро свикнаха с мен. Осем години градът растеше покрай нас. Преживяхме чумата, четири нападения на духовете, две на бандити, после пак чумата. След големия пожар строихме наново, по-нависоко и по-добре и бяхме готови, когато откриха златото и хората започнаха да прииждат. Осем години вече се гледаме от двете страни на улицата, зъбим се един на друг, осем години непрестанна вражда.

- Скоро ли ще стигнеш до същината? - попита Шай.

- Враждата ни започна да вреди на печалбите. Затова се разбрахме да разрешим спора си, прилагайки старите златотърсачески традиции -най-близкото до закон по тези места, но уверявам ви, хората го взимат доста на сериозно. Решихме да третираме града като парцел за разработка с двама претенденти - победителят получава всичко.

- Победителят в какво? - попита Лам.

- Бой. Не беше моя идея, Папа Ринг ме подлъга да се съглася. Бой между двама избраници с голи ръце в начертан на земята кръг в древния амфитеатър.

- Дуел в кръга - промърмори Лам. - До смърт, нека позная?

- Както разбирам, в повечето случаи така свършвали подобни боеве. Господарят Суийт ми каза, че имаш известен опит в тази област.

Лам изгледа Суийт, после за кратко Шай и накрая отново Кмета.

- Малко - изръмжа.

Навремето Шай щеше да се пръсне от смях само при мисълта за Лам в бой до смърт с голи ръце. В момента не виждаше нищо смешно в това.

Суийт се изкикоти, докато оставяше празната си чаша:

- Хайде да спрем с преструвките, а?

- Какви преструвки? - погледна го Шай.

- Това с името, Лам, ето това. Знаеш ли как казвам аз на вълк в овча кожа?

- Не, но имам чувството, че няма да ни го спестиш - извърна се към него Лам.

- Вълк. - Възрастният скаут размаха показалец и се огледа с огромно задоволство. - Мисълта ми се загнезди в главата още от момента, в който видях как един огромен деветопръст северняк очисти двама скитници в Ейвърсток. Но когато го видях как размаза Санджийд като буболечка, вече знаех със сигурност. Да ти призная, когато те питах дали не искате да се присъедините към задругата, вече ми се въртеше в главата идеята, че двамата с Кмета може да се окажете полезни един на друг...

- Ама и ти си един хитрец - изсъска му през зъби Лам и Шай забе-ляза, че очите му святкаха гневно и вените на шията му изхвръкнаха. -На твое място щях много да внимавам, сваляйки овчата кожа, шибаняко, може би няма да ти хареса какво ще откриеш отдолу!

Суийт потрепна, Шай се сепна и замига стреснато. Изведнъж спокойствието и уютът на стаята изчезнаха и тя се почувства сякаш застанала на ръба на огромна пропаст. Тогава Кмета се усмихна, сякаш нищо особено не беше станало, пое нежно треперещата ръка на Лам, напълни чашата му и не побърза да отдръпне пръсти от неговите.

- Папа Ринг доведе човек да се бие за него - продължи тя непринудено. - Северняк на име Златния.

- Глама Златния? - Лам се сви на стола, сякаш внезапно засрамен от поведението си до преди малко.

- Чувала съм за него - намеси се Шай. - Чух, че само глупак би заложил срещу него.

- Зависи срещу кого се бие. Никой от хората ми не може да се мери с него, но ти. - Тя се надвеси напред и полъхът на парфюма й, по-голяма рядкост и от златото в Крийз, накара дори бузите на Шай да пламнат. -От това, което чух от Суийт, с теб също никой не може да се мери.

Навремето Шай щеше да се пръсне от смях и при тази мисъл. Сега дори не се усмихна.

- Ами ако се окаже, че вече не съм в разцвета на силите си? - промърмори Лам.

- О, я стига. И двамата с теб не сме прехвърлили още билото на живота. Аз се нуждая от помощта ти. Ти се нуждаеш от моята.

Тя погледна Лам право в очите и той отвърна със същото, все едно в стаята нямаше друг освен тях. Изведнъж Шай изпита тревога. Сякаш току-що бе надиграна в пазаренето от тази жена, без дори да се споменат цени и уговорки.

- И какво ще ни спре да открием децата по друг начин? - намеси се тя сопнато и гласът й прозвуча мрачно като крясък на врана в гробище.

- Нищо - отвърна просто Кмета. - Но ако искате Кантлис, Папа Ринг ще застане на пътя ви. А аз съм единствената, която може да го махне оттам. Би ли определил това като справедлива оценка, Даб?

- Ще кажа само, че е истина - отвърна Суийт, все още леко притеснен след изблика на Лам. - А кое е справедливо, оставям това на по-свес-тните от мен да решават.

- Няма нужда да решавате сега. Ще ви уредя стаи в странноприемницата на Камлинг. Това е най-близкото до ничия земя, с което разполагаме тук. Ако откриете децата без помощта ми, имате благословията ми да си вървите по живо по здраво. Ако ли не... - Кмета ги дари с поредна усмивка. - Знаете къде да ме откриете.

- Докато Папа Ринг не те изрита от града.

Кмета извърна рязко поглед към Шай и в очите й имаше гняв, яростен и неподправен. Но само за миг, после тя сви рамене:

- Все още се надявам да остана - каза тя и напълни отново чашите.

Парцели

- Ами, парцел е - каза Темпъл.

- Безсъмнено - кимна бавно Маджуд.

- За повече от това не смея да гадая дори.

Маджуд поклати глава:

- Нито пък аз. Въпреки че го притежавам.

Както изглеждаше, златните залежи в Крийз явно бяха силно надценени, за сметка на това някой очевидно се бе натъкнал на кална жила с колосални размери. Като начало страховитият гьол, който тук наричаха централна улица, превръщаше пресичането от другата страна в рисковано за живота газене до глезените и ругаене до припадък. После идваше летящата из въздуха кал, вдигната от всяко колело на фургон и достигаща неподозирани височини, преди да се изсипе върху постройка, човек или звяр. След нея се нареждаше коварната течна тиня, която проправяше своя път нагоре, просмукваше се в дърво и брезент, разцъфтяваше с мъх и плесен и оставяше черната си следа по всяка дреха в града. След тях идваше неизчерпаемият приток на оборски тор и изпражнения, срещащи се във всички възможни цветове и форми, често на най-неочаквани места. И накрая, но не на последно място, се нареждаше моралната мръсотия.

И парцелът на Маджуд изобилстваше от всички тях.

Някакъв неописуемо измършавял индивид изпълзя от една окаяна на вид палатка, опъната надве-натри над него, изхрачи се, дълго и продължително изплю завидния резултат на усилията върху осеяната с боклуци кал. После хвърли един войнствен поглед на Маджуд и Темпъл, повдигна рязко нагоре протритата си, дълга до земята нощница, така че тя да се свлече моментално обратно долу, и изчезна в тъмната вътрешност на палатката.

- Местоположението е добро - отбеляза Маджуд.

- Отлично - съгласи се Темпъл.

- Точно на главната улица. - Нищо чудно, Крийз беше толкова тесен, че на практика представляваше само една улица. Денят я показваше в различна светлина: в никакъв случай по-чиста, но поне размириците и лудницата ги нямаше. Тълпата от опиянчени разбойници между древните колони се беше смалила до поносими граници. Безсъмнено бардаците, заложните зали, пушалните за хъск и пивниците бяха отворени както винаги, но поне не рекламираха услугите си с такова настървение, все едно утре идваше краят на света. Сега на преден план излизаха заведенията с недотам бляскави стратегии за одиране на кожите на клиентите: механи, менителници на пари, заложни къщи, ковачници, месарници, конюшни, ловци на плъхове, шапкари, посредници в продажбите на парцели, минни консултанти, търговци на минно оборудване от най-долнопробно качество и дори поща, чийто чиновник Темпъл бе видял по-рано да изсипва чувалите с писма в потока току на самия край на града. Групи от все още замаяни златотърсачи се влачеха унило към парцелите си вероятно с надеждата да изкрънкат от леденостудения поток достатъчно златоносен пясък, за да изкарат поредната умопомрачителна нощ. От време на време пристигаха по някой и друг оръфан от дългия поход пътник от задруги, всеки погнал своите мечти, със същите смаяни и сащисани погледи, с които бяха гледали Маджуд и Темпъл при пристигането си.

Това беше Крийз. Място, през което всеки преминава.

- Имам табела - обяви Маджуд и я потупа нежно. Беше прясно боядисана в бяло, със златисти букви, гласящи: „Метална работилница Ма-джуд и Кърнсбик, панти, пирони, инструменти, поправка на фургони и висококачествени ковашки услуги“. Отдолу на пет различни езика пишеше: „Ковачница“ - разумно решение за град като Крийз, където едва можеш да намериш двама души да говорят един и същи език на едно и също място, камо ли да го четат. На северняшки думата беше написана с правописна грешка, но въпреки това табелата превъзхождаше в пъти висящите шарении по главната улица. Постройката отсреща например имаше червена табела с жълти букви, чиято боя се беше стекла обилно в долния край. На нея пишеше просто и ясно: „Чукане“.

- Нося я чак от Адуа - продължи Маджуд.

- Това е една чудесна табела, която олицетворява огромното ти постижение да стигнеш толкова далеч. Сега ти трябва само постройка, на която да я окачиш.

Маджуд се покашля и изпъкналата му адамова ябълка подскочи нагоре.

- Доколкото си спомням, дърводелство и строителство бяха едни от многото занаяти във впечатляващия ти списък от професии.

- Доколкото аз си спомням, ти не беше много впечатлен - отвърна Темпъл. - „Не ни трябват къщи тук“, ако позволиш да те цитирам.

- Имаш завидна памет за минали разговори.

- В частност за онези, от които зависи животът ми.

- Трябва ли да се извинявам в началото на всеки наш разговор?

- Не виждам причина да не го правиш.

- В такъв случай приеми извиненията ми. Не бях прав. Ти се доказа като лоялен и предан спътник, да не споменавам така значим проповедник. - Бездомно куче прекоси парцела, подуши едно лайно в калта, остави своето до него и си продължи по пътя. - От позицията ти на дърводелец и строител...

- Бивш.

- ... как би подходил с този парцел?

- Щом наистина настояваш. - Темпъл пристъпи напред. Ботушът му затъна доста над глезена и той го измъкна с жвакане и не без известни усилия от калта.

- Теренът не е от най-добрите - призна Маджуд.

- Теренът винаги е достатъчно добър, ако копаеш достатъчно надъл-боко. Като за начало се започва с набиването на пилони от прясно отсечено твърдо дърво.

- Това изисква здрав гръб. Ще видя дали господарят Лам няма да е склонен да отдели ден-два.

- Той има достатъчно здрав гръб.

- Не бих искал да съм дървеният пилон под чука му.

- Аз също. - Темпъл се замисли, че от напускането си на Дружината на Милостивата ръка се беше чувствал почти непрекъснато точно така, и сега му се искаше да сложи край на това. - Върху пилоните се строи рамка. Отново от твърдо дърво, от захванати напречни греди, за да поддържа чамовите дъски на пода. Трябва да е достатъчно високо над калта, за да не газят клиентите ти в нея. Предната част на приземния етаж е за магазина, а задната е за канцеларията и работилницата. Ще трябва да наемеш зидар за комина и за каменната пещ. На горния етаж ще е жилището ти. Балконът над улицата, изглежда, е на мода. Ако решиш, можеш да го украсиш с полуголи жени.

- Вероятно ще се огранича само до част от местните обичаи.

- Високият покрив със стръмни склонове ще се справи с дъждовете през зимата и ще отвори място за таван, който можеш да използваш за склад или помещения за работници. - Идеята за постройката започна да се избистря в главата на Темпъл, докато чертаеше с отривисти движения скицата и размерите в калта. Единственото, което разваляше иначе почти идиличната картина, бяха групичката необуздани дечурлига духове, които се плацикаха полуголи в пълния с лайна поток.

Маджуд кимна, видимо доволен:

- Трябваше да кажеш, че си архитект, а не просто строител.

- Щеше ли това да промени много?

- За мен, да.

- О, но нека позная, не и за Кърнсбик.

- Сърцето му е от камък...

- Намерих! - Някакъв омазан до ушите в кал индивид влетя с пляскане на конски копита в града. Пришпорваше колкото сила имаше съсипаното от езда животно, вдигнал гордо ръка, сякаш носеше свитъка със словото на всемогъщия. - Намерих парче! - изрева отново той. - Темпъл зърна издайническото проблясване на злато в шепата му. Хората наоколо го приветстваха вяло, подвикнаха едва-едва поздравленията си и след като той слезе от коня, се събраха около него да го шляпат по гърба, вероятно надявайки се вътрешно, че късметът му ще се окаже прилепчив.

- Един от късметлиите - каза Маджуд, наблюдавайки златотърсача, който прецапа с кривите си крака калта и заизкачва стъпалата на „Храма на зара“, последван по петите от екзалтираната при вида на самородния златен къс тълпа.

- Убеден съм, че по обяд ще е вече разорен - каза Темпъл.

- Чак на обяд?

Едно от покривалата на входа на една от палатките се отметна. Отвътре се чу пъшкане и нечия струя пикня заплиска по съседната палатка, опръска калта, премина в капчук и накрая секна. После покривалото се спусна обратно.

Маджуд въздъхна дълбоко:

- В замяна на помощта ти при изграждането на въпросната постройка съм склонен да ти плащам по една марка дневно.

- Хм - изсумтя Темпъл. - Значи, Кърнсбик не е успял да се пребори с всичката щедрост в Кръга на света.

- Задругата може и да е разпусната, но аз все още смятам за свой дълг да се погрижа за онези, с които делих несгодите по пътя.

- Или си се надявал да наемеш някого намясто, но сега оценяваш местните строителни умения като. не дотам впечатляващи. - Темпъл повдигна многозначително вежда и огледа съседната на парцела постройка - всеки прозорец и врата провиснали под свой собствен ъгъл, цялата наклонена на една страна, при все затъналия в калта като подпора огромен каменен блок. - Предполагам ще искаш да построиш нещо, което няма да го отнесе първият порой. Как мислиш, тук времето през зимата дали се влошава много?

Двамата замълчаха. Хладният вятър разлюля брезентовите платнища на палатките и околните постройки изскърцаха заплашително.

- Каква надница искаш? - попита Маджуд.

Напоследък Темпъл все по-често обмисляше варианта, в който се изнизва тихомълком и оставя дълга си към Шай Саут, застинал завинаги на седемдесет и шест марки. Но тъжната истина бе, че нямаше с кого да се изниже тихомълком, нито после къде да отиде, а знаеше, че сам е още по-безпомощен, отколкото в компанията на други. Това му оставяше само още една възможност и тя беше да се сдобие с пари.

- Три марки дневно. - Четвърт от онова, което плащаше Коска, но десетократно повече от онова, което изкарваше, яздейки зад стадото.

- Абсурд - цъкна с език Маджуд. - Подозирам, че сега говори юристът в теб.

- Двамата с дърводелеца са близки приятели.

- И откъде да знам, че работата ти ще си струва парите?

- Обзалагам се, че няма да намериш и един човек, който да е макар и частично неудовлетворен от строителните ми умения.

- Ти не си строил нищо тук!

- Значи, твоята къща ще е уникална. Клиентите ще се стичат на тълпи само за да я зърнат.

- Марка и половина. Повече от това и Кърнсбик ще ми откъсне главата!

- Смъртта ти ще ми тежи на съвестта, значи. Две марки дневно, плюс храна и подслон. - Темпъл протегна ръка.

Маджуд я изгледа навъсено:

- Шай Саут те е научила да се пазариш.

- Безскрупулността й граничи с тази на господаря Кърнсбик. Може би двамата трябва да станат партньори в следващото му начинание.

- Ако два чакала могат да си поделят труп.

Двамата си стиснаха ръцете. После огледаха отново парцела. Не се беше променил много, откакто го видяха за пръв път.

- Първо ще трябва да разчистим терена - каза Маджуд.

- Съгласен. Настоящото му състояние е обида в лицето на Бог. Да не говорим за това каква заплаха е за здравето. - Друг обитател на парцела изникна от едно чудно творение, чийто влажен брезент беше така провиснал в средата, че сигурно почти допираше калта отдолу. Нямаше нищо по себе си, само дълга сива брада, за беда не достатъчно дълга, че да прикрие достойнството му или поне да предпази това на околните, и колан, на който висеше голям нож. Той седна в калта и лакомо заглозга кокал. - Господарят Лам може да се окаже полезен и в това начинание.

- Безсъмнено. - Маджуд го плесна по рамото. - Аз отивам да потърся въпросния северняк, а през това време ти започни разчистването.

- Кой, аз ли?

- Че кой друг?

- Аз съм строител, не съдия-изпълнител!

- До вчера беше проповедник и пастир на стадо, а само допреди минута - юрист! Убеден съм, че като човек с множество дарби ще намериш начин - заяви Маджуд и заприпка надолу по улицата.

Темпъл извърна бавно очи от земната кочина и ги зарея в чистата синева на небесата отгоре.

- Не казвам, че не го заслужавам, ама как само те бива в това да поставяш изпитания пред човека. - Придърпа нагоре крачолите на панталона си и тръгна с отривиста походка към просяка с кокала. Все още накуцваше леко - раната в задника, получена от Шай в равнината, продължаваше да го наболява всяка сутрин.

- Добър ден! - провикна се отдалеч.

Мъжът примижа към него и осмука един хрущял от кокала:

- Как пък не. Имаш ли нещо за пиене?

- Реших, че е най-добре да го откажа.

- В такъв случай по-добре да имаш много, ама много основателна причина да ме занимаваш, момче.

- За причина, да, имам. Дали ще я намериш за основателна, жестоко се съмнявам.

- Ми, можеш да се пробваш.

- Работата е там - поде Темпъл, - че скоро започваме да строим на този парцел.

- И как смяташ да го направите с мен на него.

- Надявах се, че ще склониш да се преместиш.

Просякът огледа много внимателно кокала за нещо заслужаващо си труда по глозгането и като не откри нищо, го хвърли към Темпъл. Удари го в гърдите и отскочи настрани.

- Без питие няма да ме убедиш в нищо.

- Работата е там обаче, че този парцел принадлежи на работодателя ми, Абрам Маджуд, а...

- Кой казва?

-Кой. казва?

- Абе, аз да не пелтеча, бе? - Просякът извади ножа от канията. Нямаше заплаха в действията му, държеше го така, все едно щеше да прави нещо с него, но подтекстът беше пределно ясен. Острието беше значително по размер и въпреки мръсотията наоколо впечатляващо чисто. -Кой казва?

Темпъл отстъпи колебливо. И моментално се блъсна в нещо голямо и твърдо. Обърна се рязко, очаквайки да се озове лице в лице с друг обитател на парцела, с още по-голям нож може би - Крийз изобилстваше от ножове, кой от кой по-голям, до степен такава, че разликата между тях и меч беше само въпрос на дефиниция - но за свое най-голямо облекчение видя надвисналата отгоре си физиономия на Лам.

- Аз казвам - обърна се към просяка Лам. - Но ти не ми обръщай внимание. Можеш също така да поразмахваш още малко тоя нож. Но да знаеш само, че накрая може да се наложи да го вадиш от задника си.

Онзи сведе поглед към острието, сигурно съжалявайки за избора на размер. После го прибра тихомълком.

- Май най-добре да се преместя.

Лам кимна бавно:

- Май така ще е най-добре.

- Може ли да си взема панталона.

- Желателно е, мамка му.

Той се шмугна в палатката и излезе, закопчавайки най-прокъсаното шивашко произведение, което Темпъл беше виждал.

- Палатката ще я оставя, ако нямате нещо против. И без това не е нищо особено.

- Не думай? - отвърна Темпъл.

Просякът се замисли за момент:

- Някакъв шанс за питие, или нещо...

- Изчезвай - изръмжа Лам и онзи се понесе по улицата, сякаш го гонеше зло куче.

- А, ето къде си бил, господарю Лам! - Маджуд се зададе по улицата. Държеше крачолите си придърпани нагоре, разкривайки тънки, опръскани с кал до прасците крака. - Тъкмо бях тръгнал да те търся с надеждата да те убедя да свършиш нещо за мен и къде те откривам, тук, навил ръкави и хванал се на работа!

- Няма защо - отвърна Лам.

- И все пак, ако си готов да ми помогнеш да разчистим парцела, на драго сърце бих ти платил.

- Няма нужда.

- Наистина ли? - Слънцето проблесна в златния зъб на Маджуд. -Направиш ли ми тази услуга, ще ти бъда задължен до гроб! Смятай ме за свой вечен приятел!

- Да те предупредя - да си ми приятел, може да окаже опасно начинание.

- Мисля, че си заслужава риска.

- Особено ако ще ти спести някоя и друга пара - подметна Темпъл.

- Имам повече пари, отколкото ми трябват - каза Лам, - но за беда, приятелите винаги са ми в недостиг. - Той извърна намръщен поглед към скитника с нощницата, който тъкмо подаваше глава навън от палатката си. - Ей, ти! - Онзи на мига се прибра обратно като подплашена костенурка в черупката си.

Маджуд повдигна многозначително вежди към Темпъл:

- Де да беше всеки така разбран.

- Не всеки е склонен да се продаде в робство.

- Никой не те е насилвал да приемаш. - Шай стоеше на разнебитената веранда на съседната къща, кръстосала крака, облегнала лакти на парапета и провесила ръце надолу. Темпъл едва я позна. Носеше нова риза с навити до лактите ръкави. Загорелите й от слънцето ръце, едната с все още ярко очертан на нея спираловиден белег от въжето, бяха чисти. Елекът й от овча кожа, който по силата на всякаква логика беше жълт, белееше ослепително на яркото слънце - същинско небесно видение на фона на калта и мръсотията. Шапката й, все така лекьосана, сега беше килната назад и косата под нея - не толкова мазна и по-червена от преди, се вееше свободно на вятъра.

Колкото повече я гледаше Темпъл, толкова повече му допадаше гледката.

- Изглеждаш...

- Чиста?

- Нещо такова.

-Изглеждаш. изненадан.

- Малко.

- Ти да не мислеше, че воня по собствено желание.

- Нещо повече, мислех, че толкова ти харесва, че не можеш да се сдържиш да не вониш.

Тя се изплю през пролуката между предните си зъби току пред ботушите му.

- Е, сега осъзнаваш грешката си. Кмета беше така добра да ми заеме ваната си.

- Къпем се с Кмета, значи?

- Издигаме се - намигна му Шай.

Темпъл подръпна ризата си - започваше да подозира, че вече се крепи само на по-упоритите петна по себе си:

- Мислиш ли, че ще пусне и мен в банята си?

- Можеш да питаш. Но предполагам, че шансът да нареди да те убият, е едно към четири.

- Не е никак зле. Много хора са едно към едно по отношение на без-временната кончина.

- Свързано е, предполагам, с професията ти на юрист?

- Считано от днес, държа да те информирам, не съм юрист, а строител и архитект.

- Ха, сменяш професиите по-бързо, отколкото курва смъква гащите си, а?

- Човек трябва да се възползва от предоставените му възможности. - Той обходи с плавно тържествено движение на ръката целия парцел. -Нает съм да застроя този ненадминат парцел със седалището на Маджуд и Кърнсбик.

- Поздравления по повод оттеглянето ти от юридическата професия и присъединяването ти към уважаваните членове на обществото.

- Има ли такива в Крийз?

- Засега не, но предполагам, че скоро ще има. Събереш ли накуп тълпа опиянчени главорези, няма да мине много, преди някои да започнат да крадат, после да лъжат, след това да псуват, да откажат пиенето и накрая да създадат семейства и да започнат да си вадят хляба с честен труд.

- Коварната наклонена плоскост. - Темпъл проследи с поглед Лам, който беше подкарал пред себе си поредния просяк, повлякъл зад себе си в калта оскъдната си покъщнина. - Ще ти помогне ли Кмета да намериш брат си и сестра си?

Шай въздъхна дълбоко:

- Може би. Но на определена цена.

- Нищо не е без пари в днешно време.

- Не е. Как върви дърводелството?

Темпъл направи измъчена физиономия:

- Колкото да свържеш двата края, за беда...

- Две марки на ден плюс храна и подслон! - Провикна се Маджуд, докато разваляше една току-що опразнена палатка. - Познавам разбойници, по-милостиви към жертвите си!

- Две марки? От този скъперник? - Шай кимна одобрително. - Бра-во! Ще приема по една марка дневно за изплащане на дълга ти.

- Една марка - едва сдържа гнева си Темпъл - звучи разумно. - А Бог, помисли си, ако въобще го имаше, в отплата поиска едните пости, не че някога ги получи.

- А аз си мислех, че задругата се разпадна! - Даб Суийт и Плачеща скала спряха конете си край парцела. И двамата имаха вид на хора, които дори не са помирисвали вана, нито бяха сменили една дреха по себе си, и Темпъл намери това за странно окуражително. - Бъкхорм е извън града, при така бленуваните трева и вода, Лестек украсява амфитеатъра за големия си дебют, а останалите са се пръснали и търсят злато кой както намерил за добре, но ето ви вас четиримата, все така неразделни. Сърцето ми се топи при мисълта за другарството, което явно съм успял да изкова по време на дългия преход.

- Не се преструвай, че имаш сърце - каза Шай.

- Е, все нещо трябва да изпомпва чернилката в жилите ми, нали така?

- Ха! - викна Маджуд. - Кого виждат очите ми? Императора на равнината, покорителя на великия Санджийд, Даб Суийт!

Скаутът хвърли нервен поглед на Лам:

- С нищо не съм допринесъл за разпространението на тия слухове -

каза.

- И при все това подхванаха града като пламък суха трева! - продължи Маджуд. - Чух една дузина различни версии, никоя от които дори не се доближаваше до онова, което аз си спомням за случката. Последно чух, че си покосил въпросния дух със стрела от една миля разстояние, при това при силен страничен вятър.

- Аз пък чух, че си го нанизал на рогата на разярен бик - каза Шай.

- А според най-новата версия, достигнала до моите уши - каза Тем-пъл, - си го убил в дуел за честта на жена.

Суийт прихна:

- Откъде им хрумват подобни глупости? Всеки знае, че дори не познавам жена с чест. Това ли е парцелът ти?

- Да - отвърна Маджуд.

- Парцел е - обяви тържествено Плачеща скала.

- Маджуд ме нае да построя работилницата и магазина му на него -каза Темпъл.

- Още постройки? - Суийт потрепери и сви рамене. - Проклети покриви, дето те захлупват отгоре. Стени, да те притискат отвсякъде. Как диша човек в тях?

- Постройки - поклати глава Плачеща скала.

- Озовал се в тях, човек не може да мисли за друго, освен как да излезе обратно навън. Аз съм скитник и това е. Роден съм за живот под открито небе. - Той погледна към Лам. Севернякът извлече с една ръка поредния пияница от палатката му и го захвърли безцеремонно на улицата. - Човек е това, което е, нали така?

Шай свъси вежди:

- Може да опита да се промени.

- Може, но в повечето случаи не се получава. А и това с опитите, ден след ден, направо те изстисква. - Възрастният скаут й смигна. - Лам реши ли дали ще приеме предложението на Кмета?

- Обмисляме - отвърна троснато Шай.

Темпъл погледна Шай, после Суийт, после пак нея:

- Пропускам ли нещо?

- Както обикновено. - Шай продължи да гледа сърдито Суийт. - Ако си тръгваш от града, да не те задържаме.

- Никакъв шанс за това. - Възрастният скаут посочи улицата, по-на-товарена от движение с всяка следваща минута от деня. Слънцето вече се беше издигнало достатъчно и от калта, влажните гърбове на конете и мокрите покриви се вдигаше пара. - Наети сме да водим задруга нагоре през хълмовете. За скаута в Крийз винаги има работа. Тук всеки иска да е някъде другаде.

- Не и аз - заяви Маджуд и се усмихна широко при вида на Лам, който събаряше с крак поредната палатка.

- Не, не. - Суийт изгледа още веднъж парцела и на устните му заигра загадъчна усмивка. - Вие всичките сте си паднали на мястото тука - каза той и двамата с Плачеща скала подкараха конете надолу по улицата.

Приказки и обноски

Шай не даваше пет пари за претенциозността. Същевременно, бидейки неизменно съпътствана от нея, не питаеше топли чувства и към мръсотията. Трапезарията на Камлинг беше уродливото чедо, продукт от нещастния брак на двете, но по-грозно от всеки от двамата родители поединично. Плотовете на масите бяха педантично излъскани до безупречен блясък, но подът беше омазан с кал. Приборите за хранене бяха с красиви кокалени дръжки, за сметка на това стените бяха опръскани до нивото на кръста със засъхналите, трупани с години останки от храна. На стената висеше картина на гола жена, открила нещо наоколо, на което да се усмихва загадъчно. Рамката й беше позлатена, но мазилката около нея беше разцъфнала от мухъл благодарение на теча от тавана над нея.

- Какво място, а? - промърмори Лам.

- Това е Крийз - отвърна Шай. - Всичко е наопаки.

По пътя насам чуваше все едно и също, как коритата на потоците из тия хълмове били пълни със самородно злато и късовете само чакали нечии алчни пръсти да ги освободят от земята. Сигурно неколцина измежду късметлиите, сдобили се със злато в Крийз, наистина го бяха измъкнали от земята, но според Шай повечето бяха открили начин да го измъкнат от околните. Не тълпи от златотърсачи сега стояха намусени на опашка в трапезарията, а сводници, комарджии, рекетьори и лихвари. А също търговци, продаващи същата стока, която биха продавали другаде, но с наполовина по-лошо качество и на четворно по-висока цена.

- Проклета тълпа мошеници - промърмори Шай, прескачайки нечии опънати напред мръсни ботуши и залягайки да избегне нечий размятан нависоко лакът. - Това ли е бъдещето на Далечна страна?

- На всяка страна - смотолеви Лам.

- Заповядайте, заповядайте, приятели, моля, седнете! - Камлинг, съдържателят на заведението, беше мазен дългуч с протрито на лактите сако и неприятния навик да поставя небрежно меките си ръце, където не им е мястото, навик, който вече на няколко пъти аха да му коства юмрука на Шай в лицето. В момента беше зает да бърше трохите от дървения плот, монтиран върху останките на древна колона, около която който и да бе дърводелецът, редил дъските на пода, беше проявил завидно въображение. - Опитваме се да пазим неутралитет тук, но всеки приятел на Кмета е и мой приятел, самата истина!

- Ще държа вратата под око - каза Лам и обърна стола си настрани.

Камлинг дръпна другия за Шай:

- Ще позволите ли да отбележа колко прелестна сте тази сутрин?

- Може да го кажеш, но се съмнявам някой да повярва на думите ти вместо на очите си. - Шай се намести на стола - нелека работа предвид това, че каменната гравюра на колоната непрекъснато подпираше коленете й.

- О, напротив. Вие сте същинско украшение за скромната ми трапезария.

Шай се намръщи. Шамар би приела на драго сърце и би го отминала с лека ръка, но на цялата тази превзетост хич й нямаше вяра.

- Какво ще кажеш да донесеш яденето и да спреш да плямпаш?

- Разбира се - покашля се Камлинг и се изниза през тълпата.

- Това там Корлин ли е?

Беше се покрила в сумрака в ъгъла на помещението и оглеждаше хората. И както обикновено беше стиснала така здраво уста, че двама здравеняци с прът и длето пак нямаше да успеят да я отворят, за да изкопчат дума от нея.

- Щом казваш. - Лам примижа. - Очите ми не ги бива вече.

- Казвам. И Савиан е там. Мислех, че казаха, че са тръгнали да търсят злато.

- Аз пък мислех, че ти не им повярва тогава.

- Изглежда, съм била права.

- Обикновено си.

- Мога да се закълна, че ме видя.

-И?

- Нито кимване за поздрав.

- Може би й се иска да не те беше видяла.

- Тая работа само с искане не става. - Шай се измъкна от стола, дръпна се да направи място на някакъв плешив дангалак, който явно не можеше да говори, без да размахва вилицата си, и тръгна.

- ... още няколко пристигат, но по-малко, отколкото се надявахме. Не се знае още колко ще се появят. Явно в Мулкова е било зле. - Савиан млъкна, когато видя Шай да приближава. На масата им имаше непознат, скрит още по-навътре в сянката между него и Корлин, точно под затъмнения от завеса прозорец.

- Корлин - каза Шай.

- Шай - отвърна Корлин.

- Савиан.

Той само кимна.

- Мислех, че ще се захванете с копаене.

- Ще отложим малко. - Корлин не откъсна очи от тези на Шай. -Тръгваме след седмица. Или малко след това.

- Много народ пристига със същите намерения. Ако искате да намерите нещо повече от кал, по-добре хващайте пътя и по хълмовете.

- Тези хълмове са тук от времето, когато великият Еуз пропъди дяволите от този свят - каза непознатият. - Убеден съм, че ще са тук и след седмица. - Беше странен този непознат, с дълги, посивели коса и брада и не по-къси от тях вежди. Още по-странно, забеляза Шай, две мънички птички кротко кълвяха семена от шепата му.

- А ти си? - попита Шай.

- Казвам се Закаръс.

- Като магуса?

- Точно като него.

Глупаво, помисли си Шай, да кръстиш някого на легендарен магус от древността, но от друга страна, не по-глупаво от това да дадеш на момиче име, което означава особеност на характера.

- Шай Саут. - Тя му подаде ръка. От ръкава му изскочи още по-малка птичка и щракна с клюн към пръстите й. - А, ъъъ... това там е Лам. Пътувахме дотук от Близка страна в една задруга с тези двамата. Какво ли не преживяхме по пътя, духове, бури, реки и ужасно много скука. Славни времена, а?

- Ненадминати. - Корлин не спираше да я гледа из присвити до цепка клепачи. Шай остана с непогрешимото впечатление, че тя не я искаше наоколо, и това допълнително я амбицира да се помотае още малко край масата им.

- А ти с какво се занимаваш, господарю Закаръс?

- Със смяна на епохи. - Говореше с едва доловим имперски акцент, но някак по-особен, а гласът му наподобяваше шумоленето на стар пергамент. - С направляване на курса на съдбата. Възход и падение на народи.

- Падат ли пари от това? Стигат ли за добър живот?

Устните му се разтегнаха в леко налудничава усмивка, разкриваща чепати пожълтели зъби:

- Няма лош живот и добра смърт.

- Прав си, прав си. А каква е тая работа с птиците?

- Правят ми компания, пеят ми, когато ме налегне меланхолия. Носят ми разни неща, предимно новини, но също клечки и слама за свиване на гнездо.

- Имаш гнездо?

- Не, но те си мислят, че трябва да имам.

- Ама, разбира се. - Очевидно старецът беше напълно изкуфял, но Шай много се съмняваше, че такива коравосърдечни типове като Савиан и Корлин щяха да си губят времето с него, ако нямаха основателна причина. Имаше нещо отвратително в това как я гледаха птиците, килнали глави на една страна, изцъклили малките си немигащи очички. Все едно виждаха през нея и вече я бяха определили като пълна глупачка.

А и нещо й подсказваше, че старецът може би споделяше мнението им.

- Какво те води насам, Шай Саут?

- Дойдох да търся две деца, които бяха отвлечени от фермата ми.

- Някакви новини? - включи се Корлин.

- От шест дни обикалям улицата откъм страната на Кмета и разпитвам навред. Но тук децата не са често срещана гледка. Никой не е и чувал за деца. Ако ли пък са, не ми казват. Чуят ли името Грега Кантлис, онемяват, все едно съм им вързала езиците със заклинание.

- Заклинанията за онемяване не са лъжица за всяка уста - каза замислено Закаръс, загледан в ъгъла между стената и тавана. - Прекалено много неизвестни. - Чу се плясък на криле и един гълъб подаде глава през завесата на прозореца и изгука. - Тя казва, че са в планината.

- Кои?

- Децата. Но гълъбите са лъжци. Винаги ти казват каквото искаш да чуеш. - Старецът изплези език, топна върха му в шепата със семена и за-дъвка шумно, стривайки ги между пожълтелите си зъби.

Шай тъкмо се готвеше да си тръгне, когато Камлинг се провикна:

- Закуската ви!

- Какво според теб са намислили тия двамата? - попита Лам, докато се наместваше на стола, после избута с опакото на ръката си няколко трохи, пропуснати от домакина им.

- Да търсят злато, така чувам - отвърна той.

- Въобще не ме слушаш, нали?

- Старая се да го избягвам. Ако искат помощта ни, ще си кажат. До тогава не е наша работа.

- Можеш ли да си представиш някой от тях двамата да дойде да моли за помощ?

- Не - отвърна Лам. - Предполагам, това означава, че никога няма да е наша работа, нали така?

- Точно така. Ето за това искам да знам.

-И аз навремето бях любопитен. Много отдавна.

- Какво стана?

Лам размаха небрежно ръката с липсващия пръст пред нашареното си от белези лице.

Закуската се състоеше от студена овесена каша, разлято по нея рохко яйце и сиви парчета бекон. Овесът не беше от най-пресните, а беконът най-вероятно не идваше от прасе, но бяха в донесена от далечни земи чиния с цветя и дървета на нея, изкусно изписани в златисто. Камлинг я поднесе на Шай с мазния си угоднически маниер и с такава гордост, все едно в целия Кръг на света нямаше по-изискано ястие.

- Това от кон ли е? - промърмори Шай и сръчка с вилицата едно от парчетата месо, почти убедена, че може всеки момент да се размърда и да й каже да спре да го боде.

- Радвай се, че не е от ездача.

- По пътя насам ядяхме лайна, но поне знаехме какво са, откровени лайна. А това какво е?

- Неоткровени лайна?

- На ти един Крийз! Изящни чинии от Сулджук, но само помия в тях. Мамка му, всичко е нагоре с краката... - Шай осъзна, че в помещението беше настанала пълна тишина и се чуваше само чукането на вилицата й по чинията. Косата на тила й настръхна, докато се извръщаше бавно. Шестима мъже пристъпяха едва-едва, добавяйки калните си стъпки върху мръсния под. Петима имаха вид на истински главорези, типична гледка за Крийз, и се разгръщаха бавно между масите, заемайки позиции, откъдето да държат под око цялото помещение. Вървяха с отпуснати покрай тялото ръце и с онази провлачена походка, която казваше, че са по-горе от другите, защото, първо, са повече и второ, защото всичките носят оръжие. Шестият беше съвсем друга работа. Нисък, но ужасно набит и с огромно шкембе. Копчетата на хубавия му костюм, чийто шивач явно е бил откровен оптимист по отношение на размера, бяха опънати до скъсване. Беше чернокож, с къса посивяла коса. Едното му ухо беше разтегнато около масивна златна халка, достатъчно широка да вкараш юмрука си в нея.

Изглеждаше изключително доволен от себе си, усмихваше се наред, все едно всичко беше точно така, както го искаше. Шай го намрази от пръв поглед. Най-вероятно от завист. Така де, нищо не беше както тя го искаше.

- Няма проблем - избоботи той, видимо развеселен, - продължавайте да си ядете! Щом искате да дрискате вода после! - Избухна в смях, плесна един от хората си по гърба и онзи насмалко да забоде глава в една от чиниите със закуска. Тръгна между масите, почуквайки в дъските с бастуна си с кокалена дръжка, взе да поздравява на малко име този или онзи, да стиска ръце и потупва рамене.

Без да го изпуска от поглед, Шай се извъртя настрани на стола, разкопча най-долното копче на елека и дръжката на ножа й щръкна навън. Лам продължи да яде, забол поглед в чинията си. Не вдигна глава дори когато онзи спря до тяхната маса и каза:

- Аз съм Папа Ринг.

- Досетих се - каза Шай.

- Ти си Шай Саут.

- Не е тайна.

- А ти трябва да си Лам.

- Щом трябва.

- Търси огромен северняк с мутра, накълцана като касапски дръвник, така ми казаха. - Той дръпна един стол от съседната маса. - Нещо против да седна?

- И какво, ако кажа да - каза Шай.

Папа Ринг спря на средата приведен, облегнат на бастуна си:

- Най-вероятно ще кажа, че съжалявам, но ще седна, така или иначе. Съжалявам. - Той се настани на стола. - Нямам никакви обноски, мамка му. Питай когото искаш. Никакви шибани обноски.

Шай хвърли бърз поглед наоколо. Савиан продължаваше да гледа в пода, все едно нищо не беше станало, но тя зърна под масата проблясъка от лъскаво острие. От това малко й поолекна. Такъв е Савиан, лице в лице - каменна физиономия, от която може и нищо да не изкопчиш, но зад гърба ти е успокояващо присъствие.

Точно обратното важеше за Камлинг. Домакинът им се завтече през-глава. Търкаше нервно ръце с такава сила, че Шай ги чу как съскат.

- Добре дошъл, Папа, знаеш, че винаги си добре дошъл!

- Че защо да не съм?

-Няма причина, не, никаква. - Още малко по-силно да потриеше длани Камлинг, и щяха да пламнат. - Важното е само да няма... проблеми.

- Че кой иска проблеми. Дошъл съм да си поприказвам.

- Ами, те обикновено с приказки започват.

- Ами, то всичко с приказки започва.

- Аз само се притеснявам как ще свърши, нищо повече.

- Е, как да знае това човек, без да е почнал да приказва? - обади се Лам, без да вдига поглед от чинията си.

- А, именно - каза Папа Ринг и се ухили предоволно.

- Добре тогава - каза неохотно Камлинг. - Ще искаш ли нещо за ядене?

Папа Ринг прихна:

- Предлагаш лайна вместо храна, нещо, което тези двама злочестни-ци тъкмо са на път да открият. А сега се покрий някъде.

- Виж, Папа, недей така, това е моето заведение и...

- Късметлия си, значи. - Изведнъж веселието в усмивката на Папа Ринг изчезна. - Значи, ще знаеш точно къде да се покриеш.

Камлинг преглътна тежко и се оттегли с кисела физиономия. Глъчката от разговорите на посетителите постепенно се засили, но напрежението във въздуха си остана все така осезаемо.

- Едно от най-сигурните доказателства, че няма Бог, е съществуването на Ленарт Камлинг - промърмори Папа Ринг, докато изпращаше съдържателя на странноприемницата с поглед. Столът му изскърца жалостиво, когато той се облегна назад, отново във видимо добро настроение. - Е, как намирате Крийз?

- Мръсен. Във всяко отношение. - Шай разръчка още малко бекона, после хвърли вилицата в чинията и я избута настрана. Колкото и настрана обаче да я тикаше, пак не беше достатъчно далеч от противния бекон. Пусна небрежно ръце в скута си и едната - ха, какво съвпадение - падна точно на дръжката на ножа.

- Такъв го искаме, мръсен. Срещнахте ли се вече с Кмета?

- Не знам - каза Шай, - срещнахме ли се?

- Знам, че сте.

- Тогава защо питаш?

- Гледам да покажа някакви обноски, колкото ги имам. Не се заблуждавам обаче, че са като нейните. Много е изискана тя, Кмета, а? -Папа Ринг потърка леко длан в полирания плот на масата. - Изтънчена, фина като огледало. Като ти заприказва, чувстваш се увит в най-меката пухена завивка, прав ли съм? Що-годе по-почтените наоколо при нея се навъртат. Заради маниерите ще да е. И обноските. Те, почтените и големците, много ги тачат тия неща. Но да не се преструваме, че вие двамата сте от тях, нали така?

- Може пък натам да сме се устремили?

- О, аз съм твърдо за стремежите - каза Папа Ринг. - Бог ми е свидетел, че когато дойдох тук, нямах нищо. Но Кмета не може да ви помогне с нищо.

- А ти можеш?

Папа Ринг се разсмя, силно и от сърце - самото дружелюбие:

- О, не, не, разбира се, че не. Но аз поне ще бъда честен с вас.

- Честен по отношение на собствената си непочтеност?

- Никога не съм претендирал за друго, освен да продавам на хората онова, което искат, без да ги съдя. Кмета май ви е оставила с впечатлението, че съм голям гадняр.

- Ние и сами можем да си вадим заключенията.

Папа Ринг й се усмихна широко:

- Перната в устата, а?

- Гледам да не изоставам от теб.

- Обикновено тя говори и за двама ви, така ли?

- В повечето случаи - отвърна Лам с пълна уста.

- Аз пък мисля, че той просто те чака да кажеш нещо смислено, преди да заговори - каза Шай.

Папа Ринг продължи да се усмихва.

- Ами, това ми изглежда доста разумно решение. Вие ми изглеждате разумни хора.

- Не е като да си ни опознал, нали? - вдигна рамене Лам.

- И това е самата причина да съм тук в момента. Да ви опозная. И може би да ви дам един приятелски съвет.

- Прекалено стар съм за съвети - каза Лам. - Дори за приятелски.

- Прекалено стар си и да се биеш, но както се говори наоколо, май си щял да се включиш в едно предстоящо юмручно приключение.

Лам пак сви рамене:

- Бил съм се няколко пъти.

- Очевидно. - Папа Ринг огледа съсипаното лице на Лам. - Но кол-кото и да съм почитател на доброто старо юмручно изкуство, предпочитам този бой въобще да не се състои.

- Страх те е твоят човек да не загуби, а? - попита Шай.

Очевидно нямаше нещо, с което Шай да изтрие усмивката от лицето

на Папа Ринг.

- Не, ни най-малко. Моят човек е известен с това колко други известни мъже е пребил. Лошо при това. Работата обаче е там, че предпочитам Кмета да си събере нещата и да си тръгне по живо по здраво. Не ме разбирайте погрешно, нямам проблем с малко кръв тук-там. Показва на хората, че те е грижа и взимаш нещата на сериозно. Но многото кръв не е добре за печалбите. А аз имам големи планове за това място. Хубави планове... Но вас това не ви интересува, прав ли съм?

- Всеки има планове - каза Шай - и всеки си мисли, че неговите са хубави. Само че понякога хубавите планове се объркват и всичко тръгва надолу.

- Да ви питам друго тогава и ако отговорът ви е „да“ - веднага ви оставям да се наслаждавате на скапаната си закуска. Дадохте ли на Кмета окончателен отговор, или още не е късно да ви направя по-добро предложение? - Погледът му запрескача от единия на другия и когато никой от тях не отговори, той го прие за окуражителен знак. И може би беше прав. - Аз може и да нямам обноски, но съм винаги готов за добра сделка. Просто ми кажете какво ви предложи тя.

Лам най-после вдигна поглед от чинията:

- Грега Кантлис.

Шай се беше вторачила в лицето на Папа Ринг и не пропусна да забележи усмивката му да помръква при споменаването на името, макар и само за миг.

- Познаваш го, значи? - каза тя.

- Работи за мен. От време на време ми върши работа.

- За теб ли работеше, когато изгори фермата ми, уби приятеля ми и отвлече двете ми деца? - попита Лам.

Папа Ринг се облегна назад и потри замислено брадичка, този път с доста по-сериозно изражение на лицето.

- Сериозно обвинение. Отвличане на деца. Едно ще ви кажа, не искам да имам нищо общо с това.

- Е, изглежда, вече имаш - каза Шай.

- Имам само твоята дума. Що за човек ще съм, ако предавам хората си просто защото някой си казал нещо?

- Хич не ми пука що за човек си, мамка му - изръмжа озъбен Лам, стиснал с всичка сила ножа и вилицата, и хората на Папа Ринг се размърдаха по местата си. Шай видя, че Савиан е готов да стане, но Лам сякаш не виждаше нищо от това. - Дай ми Кантлис и приключвам с теб. Застани на пътя ми и ще си имаш проблеми. - Той сведе начумерен поглед и изгледа учудено ножа, който се беше огънал под прав ъгъл със забоден в масата връх.

Папа Ринг повдигна леко вежди:

- Много си самоуверен. За човек, за когото никой не е и чувал дори.

- Няма да ми е за пръв път. Много добре знам как ще свърши всичко.

- Моят човек не е нож за хранене, дето да огънеш така лесно.

- Ще бъде.

- Просто ни кажи къде е Кантлис - намеси се Шай - и ние си хващаме пътя и се махаме от твоя.

Папа Ринг за пръв път имаше вида на човек, готов да си изпусне нервите:

- Момиче, мислиш ли, че ще успееш да млъкнеш за малко, за да се разберем с баща ти?

- Не мисля. Не знам, сигурно е заради кръвта на дух в жилите ми, но съм прокълната с много опърничав характер. Предупредят ли ме да не правя нещо, веднага почвам да мисля как точно да го направя. Просто не мога да се сдържа.

Папа Ринг пое дълбоко дъх и се насили да запази спокойствие.

- Разбирам. Ако някой отмъкне моите деца, няма да има място в целия Кръг на света, където копелето да се скрие от мен. Но не ме превръщайте във ваш враг, когато лесно мога да бъда ваш приятел. Не мога просто да ви дам Кантлис. Това може би е в стила на Кмета, но аз не правя така. Ето какво ще направим, когато той дойде в града, ще седнем всички и ще се разберем мирно и кротко. Ще видим каква е истината и дали не може да намерим тези деца. Ще ви помогна с каквото ми е по силите, имате думата ми.

- Думата ти? - Шай се озъби и се изплю върху бекона. Ако въобще беше бекон.

- Може и да нямам обноски, но думата ми тежи. - Папа Ринг забоде дебел показалец в масата. - И това е всичко, което е от значение от моята страна на улицата. Хората са ми верни, защото аз съм верен на тях. Наруша ли това, аз съм нищо. - Той се наведе и ги подкани с пръст да направят същото, сякаш щеше да им отправи най-доброто предложение, на което са се надявали. - Но забравете за думата ми. Погледнете от друга страна. Искате помощта на Кмета, той ще трябва да се бие, а повярвайте ми, това ще е сериозен бой. Искате моята помощ? - Папа Ринг вдигна рамене, колкото високо позволяваше масивното му телосложение, и ги погледна с такова изражение на лицето, сякаш дори обмислянето на противното беше проява на същинска лудост. - Всичко, което трябва да направи, е да не се бие.

Шай не хареса копелето, нямаше му никакво доверие. Но на Кмета вярваше още по-малко. Освен това не можеше да отрече, че имаше смисъл в предложението на Папа Ринг.

Лам закима бавно, докато изправяше с два пръста огънатия нож, после го хвърли в чинията. Стана от стола:

- Ами ако предпочитам да се бия? - Той се обърна и тръгна към вратата, а застаналите на опашка за храна побързаха да се отдръпнат от пътя му.

Папа Ринг примига озадачен и повдигна учудено вежди:

- Че кой би предпочел да се бие? - Шай не му отговори, вместо това стана и хукна след Лам. - Просто помислете, нищо повече не искам! Проявете разум! - чу го да се провиква след нея, докато излизаше навън.

- Чакай, Лам! Лам! - Тя се запромъква през блеещо стадо дребни сиви овце, после се закова на място да пропусне пред себе си два фургона, чиито колела изпляскаха в калта. Зърна Темпъл високо над околните съ-боретини с чук в ръка и възседнал една напречна греда от вече придобиващия форма магазин на Маджуд. Той помаха за поздрав.

- Седемдесет! - извика му тя. Не можеше да види лицето му, но по това как се смали силуетът му се досети, че увеси нос.

- Ще спреш ли най-после? - настигна Лам току пред „Храма на зара“ и го сграбчи за ръкава. Биячите на Кмета от двете страни на вратата, същите на вид като тези на Папа Ринг, ги измериха с погледи. - Какво си мислиш, че правиш?

- Ще приема предложението на Кмета.

- Просто защото оня дебелак те е погледнал накриво ли?

Лам пристъпи към нея и Шай изведнъж осъзна колко заплашително изглеждаше надвесен над нея.

- Точно така. А също, защото неговият човек отвлече брат ти и сестра ти.

- Ти да не мислиш, че на мен ми харесва? - изсъска му гневно Шай. - Но не знаем в какво точно се забъркваме. А неговото предложение изглежда смислено на фона на всичко останало.

Лам извърна мрачен поглед към странноприемницата на Камлинг:

- Някои хора разбират само от насилие.

- А някои само говорят за него. Не те мислех за такъв. За какво дойдохме - за Роу и Пит или за кръв?

Последното не беше въпрос, но на Шай й се стори, че Лам се замисли, преди да отговори:

- Нещо ме кара да си мисля, че ще получа и двете.

Тя се вторачи за момент в лицето му.

- Кой си ти, мамка му? Навремето човек можеше да ти навре физиономията в лайната просто ей така, а ти щеше да му благодариш и да питаш има ли още.

- А сега, като го каза... - Лам стисна почти до болка ръката й и отскубна ръкава си от пръстите й. - Спомням си, че това хич не ми харесваше.

Той изкачи с тежки стъпки стъпалата към седалището на Кмета и остави Шай сама на улицата.

Толкова просто

Темпъл изтупа последните стърготини от прясно издяланата сглобка, кимна на Лам и двамата заедно свалиха плавно гредата. Стърчащият зъб се плъзна гладко в жлеба.

- Аха! - Лам плесна Темпъл по гърба. - Нищо не е така приятно за окото като добре свършената работа. Сръчни ръце имаш, момче. Чудни ръце, още повече за човек, довлечен от река. Такива ръце стават за всичко. - Той се загледа в своята, цялата надрана, останала само с четири пръста лапа и я стисна в юмрук. - Моите ги бива само за едно. - При тези думи той стовари юмрук върху гредата и сглобката прилепна плътно.

Темпъл беше очаквал дърводелството да се окаже също така досадно занимание като язденето зад стадото, но сега трябваше да признае, че работата определено му доставяше удоволствие и с всеки следващ ден ставаше все по-трудно да го крие. Имаше нещо в това как миризмата на прясно срязано дърво - естествено, когато планинският бриз се усилваше достатъчно, че да отнесе обичайната за Крийз смрад на лайна - успяваше да изтика от гърдите му задушаващите скръб и разкаяние и той отново дишаше свободно. Ръцете му преоткриха отдавна забравените умения с чука и длетото и вече познаваха добре местното дърво - бледо, гладко и здраво. Наетите от Маджуд работници вече бяха приели, че той си разбира от работата, и бяха започнали да изпълняват безропотно поставените им задачи. В момента работеха по скелето и макарите. Компенсираха липсата на умения с ентусиазъм и дървената конструкция на магазина растеше два пъти по-бързо и се получаваше дважди по-добре, отколкото беше очаквал.

- Къде е Шай? - попита той просто ей така, все едно не му се въртеше из главата план как да се измъкне от изплащането на поредната вноска от дълга. Напоследък това се беше превърнало в игра на котка и мишка между двамата. Игра, в която все губеше.

- Още обикаля града и разпитва за Роу и Пит. Всеки ден пристигат нови хора за питане. Сигурно вече е тръгнала по страната на Папа Ринг.

- Безопасно ли е?

- Съмнявам се.

- Не трябва ли да я спреш?

- Хм - изсумтя Лам и постави един от клиновете в протегната ръка на Темпъл. - Последния път, когато се опитах да я спра, беше на десет. Не се получи.

Темпъл натика клина в отвора:

- Веднъж набележи ли си цел, няма спиране.

- Трябва да й го признаеш това. - Темпъл долови нотка на гордост в гласа на Лам, докато той му подаваше дървения чук. - Няма страх от нищо това момиче.

- Защо тогава си тук и помагаш на мен, а не си с нея?

- Защото мисля, че вече съм намерил верния път до Роу и Пит. Сега трябва само да изчакам Шай да приеме цената.

-И тя е?

- Кмета иска услуга. - Двамата замълчаха за момент. В настъпилата тишина се чуваха само ударите на дървения чук на Темпъл и далечното тупкане от множество други чукове на множество други, но не дотам добри като техния строежи. - С Папа Ринг залагат Крийз на бой.

- Залагат Крийз? - извърна се рязко Темпъл.

- Двамата държат горе-долу точно по една половина от града. - Лам отправи поглед към въпросния град, сгъчкан в гънките на виещата се клисура - гигантско черво, от единия край на което влизаха хора, животни и стока, а от другия излизаха просяци, лайна и пари. - Но колкото повече имаш, толкова повече искаш. И всичко, което искат тези двамата, е половината на другия.

Темпъл изду бузи и изпуфтя, докато натикваше следващия клин:

- Един от двамата ще остане много разочарован.

- Поне един. Най-върлият враг е този, който живее в съседство, казваше навремето баща ми. Тези двамата се джавкат от години, но никой не може да надделее над другия и ето ги сега, организират бой. Победителят получава всичко. - Група полупитомни духове се изсипаха от вратата на един от най-долнопробните бардаци - по-квалитетните не пускаха такива като тях вътре, - извадиха ножове и започнаха да се ежат един на друг. Говореха на местния език, от който явно бяха успели да усвоят само псувните, и ги комбинираха успешно с универсалния език на насилието, но в Крийз, така или иначе, на човек не му и трябваше повече, за да се разбира с другите. - Двама мъже в кръга - промърмори Лам - с бая публика наоколо и всякакви залози. Накрая единият излиза жив, другият -не точно, а останалите се разотиват доволни от гледката.

- Мамка му! - изпъшка Темпъл.

-Папа Ринг е довел човек, Глама Златния. Северняк. Голямо име навремето. Чух, че отдавна участвал в подобни боеве в ями и клетки из цялата Близка страна. А също, че спечелил много победи. А Кмета, е... тя търсила къде ли не човек, който да се бие за нея. - Лам изгледа продължително Темпъл и на него не му трябваше повече, за да се досети за останалото.

- Мамка му! - Едно е да се биеш за живота си в равнината. Духовете връхлитат и не ти оставят много избор. Но е друго, да чакаш седмици наред да дойде денят, в който доброволно да влезеш в кръга пред тълпа зяпачи, където да млатиш, да кършиш и да избиеш с голи ръце живота от тялото на противника си. - Имаш ли някакъв опит в. подобни неща?

- За късмет, ако това моето може да мине за такъв, предостатъчно.

- Мислиш ли, че правото е на страната на Кмета? - попита Темпъл, замисляйки се за всичките пъти, в които той самият се беше озовавал на грешната страна.

Свъсил вежди, Лам се загледа в духовете отдолу, които явно бяха успели да разрешат спора помежду си без кръвопролитие и сега се прегръщаха дружески.

- Според опита ми почти не съществува такова нещо като страна на правото. А случи ли се да го има, аз сигурно съм роден с рядката дарба да избирам винаги обратната. - Погледът на Лам се насочи към Белия дом, а гласът му прозвуча така хладно и заплашително, че Темпъл моментално настръхна. - Знам само, че Грега Кантлис уби приятеля ми, запали фермата ми и отвлече две деца, които се заклех да пазя. Папа Ринг стои зад него, значи е мой враг. Кмета стои насреща му, значи е мой приятел.

- Наистина ли е толкова просто?

- Когато влизаш в кръга и знаеш, че ще трябва да убиеш другия, по-добре да е.

- Темпъл? - Слънцето беше слязло ниско, а една от гигантските колони хвърляше сянка точно на това място на улицата, така че на Темпъл му трябваше малко време да открие с поглед викащия във върволицата отдолу. - Темпъл? - Отново му трябваха още секунда-две, докато свърже име и усмихнатото лице, обърнато нагоре към него. Онзи имаше светли очи и чорлава руса брада. - Ти ли си това? - Отново секунда-две, преди да свърже света, от който познаваше това лице, и този, в който живееше в момента. И когато това най-после стана, резултатът бе като кофа леде-ностудена вода, лисната върху спящ човек.

- Берми? - изпъшка Темпъл.

- Приятел? - попита Лам.

- Познаваме се - едва успя да промълви.

Заслиза по стълбата с треперещи ръце, обзет от паника и острата нужда да хукне презглава. Но къде? Осъзнаваше, че при последното си бягство от Дружината на Милостивата ръка беше извадил щур късмет, и жестоко се съмняваше, че Божията милост се простира дотам, че да очаква повторен такъв. Запристъпя неохотно към Берми, почти пълзеше, дърпаше и сучеше подгъва на ризата си като дете в очакване на заслужен шамар.

- Добре ли си? - попита стириянецът. - Изглеждаш ми болен.

- Коска с теб ли е? - едва успя да изрече Темпъл, имаше чувството, че всеки момент ще повърне. Бог може и да го бе дарил със сръчни ръце, но наред с това го бе проклел със слаб стомах.

Берми обаче не спираше да се усмихва:

- С радост мога да заявя, че не е, нито който и да е от останалите копелета в дружината му. Предполагам, че все още се щура из Близка страна, перчи се пред оня негов проклет биограф и търси някакво древно злато, което никога няма да открие. Естествено, освен ако вече не му е писнало и не се е върнал в Старикланд, за да се напие порядъчно.

Темпъл притвори очи и въздъхна с огромно облекчение.

- Слава на небесата. - Постави длани на раменете на стириянеца, наведе замаяна от радост глава и се преви о две.

- Сигурен ли си, че си добре?

- Да, добре съм. - Той сграбчи Берми в силна прегръдка. - Повече от добре! - Беше в екстаз! За пръв път отново дишаше свободно! Лепна по една звучна целувка на двете брадясали бузи на Берми. - Какво те води на гъза на света?

- Ти ми показа пътя. След онова градче, как му беше името?

- Ейвърсток? - промърмори Темпъл.

Берми примижа сконфузен:

- Вършил съм неща, които не са за гордост, но това там? Най-обикновено клане. Коска ме прати да те търся, след като ти си тръгна.

- Ами?

- Каза, че си бил най-важният човек в цялата проклета дружина. След него, разбира се. След два дни езда се натъкнах на задруга, тръгнала на запад да търси злато. Половината хора бяха от Пуранти, от родния ми град, представяш ли си! Все едно Бог ми даваше знак!

- Почти.

- Зарязах Дружината на Шибания среден пръст и тръгнах с тях.

- И си оставил Коска далеч зад себе си. - Темпъл беше като опиянен от поредния успех в надхитрянето на смъртта. - Далеч, далеч зад себе си.

- Ти какво, сега дърводелец ли си?

- Просто начин да си изплатя дълговете.

- Майната им на дълговете ти, братко. Ние се връщаме обратно по хълмовете. Взехме парцел на един поток, Кафява вода. Хората там пресяват цели буци злато от тинята! - Той плесна Темпъл по рамото. - Ела с нас! Винаги ще се намери място за дърводелец с чувство за хумор. Имаме бунгало, но иска малко работа.

Темпъл преглътна тежко. Колко пъти по време на пътуването задавен от прахоляка зад стадото на Бъкхорм или със зачервени от подигравките на Шай уши бе мечтал за точно такова предложение? Лекият път отново се разстилаше току пред зажаднелите му да стъпят на него крака.

- Кога тръгвате?

- След пет дни, може би шест.

- И какво трябва да си носи човек?

- Само прилични дрехи и лопата, имаме всичко останало.

Темпъл се вгледа в лицето на Берми в търсене на уловка, но такава

нямаше. Може би все пак имаше Бог.

- Наистина ли е толкова просто?

Берми се засмя:

- Обикновено ти си този, който усложнява нещата. Това е нова, неп-роучена земя, приятелю. Земя на възможности. Задържа ли те нещо тук?

- Не, предполагам. - Темпъл вдигна поглед към масивния силует на Лам върху гредата от конструкцията на магазина на Маджуд. - Само дългове.

Остарели новини

- Търся две деца.

Каменни, безизразни физиономии.

- Казват се Роу и Пит.

Тъжно клатене на глави.

- Тя е на десет, а той - на шест. Не, на седем. Вече е на седем.

Състрадателно мърморене.

- Бяха отвлечени от мъж на име Грега Кантлис.

Уплаха в очите и вратата се затръшва в лицето й.

Трябваше да си признае, че започваше да й писва от всичко това. Подметките й се бяха протрили от трамбоване по кривата главна улица, която с всеки следващ ден ставаше все по-дълга и по-крива: от равнината се изсипваше все повече народ, опъваха палатки върху всяко свободно парче кална земя, сбутваха нови бараки в пролуките между съществуващите или просто зарязваха фургоните си отстрани. Раменете й бяха насинени от бутане в тълпата, краката я боляха от катеренето по стръмните склонове, за да говори с хората в схлупените бараки, накацали по тях. Гърлото й беше пресипнало от повтаряне на все същите въпроси из ко-марджийски зали, пушални за хъск и пивници - толкова много, че вече едва ги различаваше една от друга. Отскоро имаше не една, в която не я пускаха повече. Тормозела клиентите, така казаха. Може би бяха прави. Може би и Лам беше прав, като просто си седеше и чакаше Кантлис сам да дойде при него, но Шай не беше от хората, дето ги бива в чакането. Кръвта на дух в жилите ти, това е, би казала майка й. От друга страна, майка й също не беше от онези, дето могат да чакат.

- Гледай ти, Шай Саут.

- Как я караш, Хеджес? - поздрави Шай, въпреки че й беше достатъчен само поглед, за да се досети за отговора. Той по принцип нямаше вид на преуспял в живота, но по пътя насам в погледа му поне имаше искрица надежда. Сега тя беше угаснала, оставяйки го опърпан, посърнал и потънал в сивота. Крийз не беше място, където виреят мечти и избуяват надежди. Всъщност според нея тук май нищо не вирееше. - Мислех, че търсиш работа.

- Не можах да намеря нищо. Не и за човек с крак като този. Не би предположила, че водих атаката при Осранг, нали? - Прав беше, Шай не би предположила, но понеже го беше споменавал и преди, просто замълча. - Ти още ли търсиш родата си?

- Така ще е, докато ги открия. Чувал ли си нещо?

- Ти си първият човек, с когото разменям повече от две думи на кръст от седмица насам. Не би повярвала, че водих атаката, а? Не би си и помислила. - Настъпи неловко мълчание в очакване на неизбежното. И то не се забави. - Да ти се намира някоя и друга пара?

- Имам нещо. - Тя бръкна в джоба си, подаде му няколкото монети, които преди малко бе взела от Темпъл, и продължи нататък. Така де, никой не обича да се навърта около провала, нали? В случай че се окаже прилепчив.

- Няма ли да ми кажеш да не ги изпия? - провикна се той след нея.

- Не съм проповедник. Човек има право да избира как точно да се самоунищожи.

- Така е. Ти не си лош човек, Шай Саут, свястна си!

- По този въпрос май сме на различни мнения - промърмори под нос Шай и остави Хеджес да тътри крака към най-близката пивница, което в Крийз не отнемаше дълго, дори за човек с неговата окаяна походка.

- Търся две деца.

- За това не знам нищо, но имам други вести за теб! - Тази беше странен тип. Дрехите й някога със сигурност са били изящни, но оттогава бяха минали много месеци, месеци на кал и разлята храна. Тя отвори про-висналото си палто с театрална превзетост и извади свитък смачкана хартия.

- Какво са това, новинарски бюлетини? - Шай съжали, че бе подела този разговор, но вече нямаше връщане назад. Тясната кална пътека между канавката и верандите от прогнило дърво беше препречена от големия корем на жената.

- Имаш набито око за качество. Ще купиш ли нещо?

- Не мисля.

- Нима не те интересуват политика и събития от далечни земи?

- Обикновено с нищо не променят дните ми.

- А може би си в такова лошо настроение заради невежеството си по отношение на текущите събития?

- Винаги съм смятала, че е заради алчността, мързела и грубиянст-вото на хората, но предполагам, че ти няма да ми повярваш.

- Никой не би. - Жената не помръдна от пътеката.

Шай въздъхна. Знаеше за скритата си дарба да вбесява хората, затова реши този път да опита с добро.

- Добре тогава. Давай, избави ме от невежество.

Жената взе най-горния бюлетин и зачете с патос:

-Бунтовниците търпят поражение при Мулкова - разгромени от

войските под командването на генерал Бринт! Какво ще кажеш за това, а?

- Нищо, освен ако не са били разгромени за втори път. Това стана още преди да напусна Близка страна. Всеки го знае.

- Хм, дамата желае нещо по-прясно - промърмори жената и запре-листва свитъка. - Край на конфликта в Стария! Сипани отваря портите пред Змията от Талинс!

- Това беше преди поне две години. - Шай започваше да мисли, че жената беше леко перната през главата, ако това минаваше за нещо особено на място като това, където всеки беше безметежно и щастливо побъркан, посърнал в унило умопомрачение или просто луд посвоему.

- Предизвикателство, значи. - Тя наплюнчи мръсен палец и продължи да прелиства, докато не стигна до един бюлетин с неопровержимо античен вид. - Легат Сармис подрънква оръжие на границата с Близка страна? Страх от имперско нахлуване?

- Сармис дрънчи оръжие по границата от десетилетия. Той е най-аг-ресивният легат, за когото си чувала.

- Значи е самата истина!

- Новините, мила моя, са като млякото - вкисват бързо.

- Аз пък мисля, че добре отлежали, са за предпочитане, като виното.

- Радвам се, че си ценител на добрата реколта, но аз вчерашни новини не купувам.

Жената скри листовете хартия в обятията си като грижовна майка чедото си и когато се наведе към Шай, тя видя, че цилиндърът на главата й беше разпран и зееше отгоре. През дупката зърна най-натежалия от пърхот скалп, който беше виждала, а вонята на гнило, която я лъхна в лицето, почти я събори по гръб.

- Не са по-лоши от утрешните, нали? - каза жената, избута Шай от пътя си и продължи нататък, размахвайки опърпания свитък над глава. -Новини! Нося новини!

Шай пое дълбоко дъх и продължи по пътеката. Мамка му, колко само беше уморена. От друга страна, Крийз не изглеждаше като място за отмора.

- Търся две деца.

Този в средата я дари с поглед, който явно трябваше да мине за похотлив.

- Ще ги имаш от мен, момиче.

Онзи отляво избухна в смях. Стоящият отдясно се нахили и от единия край на устата му се проточи сок от дървесната гъба, която дъвчеше, и потече по брадата му. От вида й Шай се досети, че това не ставаше за пръв път. Не бяха обещаващо трио тези, но ако се беше придържала само към обещаващите, щеше да е приключила в Крийз още на първия ден.

- Бяха отвлечени от фермата ми.

- Ми, сигурно не е имало нищо друго за крадене.

- Честно да ти кажа, май си прав. Отвлече ги човек на име Грега Кантлис.

Физиономиите им моментално се промениха. Този отдясно се изправи и я погледна смръщено. Онзи отляво се изплю върху парапета. Похотливият продължи да се хили по същия начин.

- Бая нагло от твоя страна да ги говориш такива тук, момиче. Мамка му, какво нахалство.

- Не си първият, който ми го казва. В такъв случай сега по-добре да си взимам нахалството и да си го нося нататък по улицата.

Шай понечи да продължи, но онзи слезе от верандата, препречи й пътя и размаха показалец пред лицето й:

- Знаеш ли какво, нещо ми мязаш на дух ти.

- Мелез - изсумтя един от приятелите му. - Ще да е наполовина дух.

- Четвърт, като стана дума - стисна зъби Шай.

Похотливата усмивка вече напираше да скъса лицето на мъжа.

- Е, да знаеш, че ние хич не ги обичаме твоите хора от тази страна на улицата.

- По-добре четвърт дух, отколкото сто на сто задник, нали така?

Ето я и нея, скритата дарба да вбесява хората. Веждите на мъжа се

сключиха и той пристъпи към Шай:

- Ах, ти, шибана...

- По-добре спри, където си - каза тя и осъзна, че ръката й някак се беше озовала на дръжката на ножа.

Очите на онзи се присвиха. Ядосан. Явно не беше очаквал от нея да му се опълчи така явно и така директно, но вече нямаше връщане назад, не и пред очите на приятелите му.

- Момиче, ти по-добре не слагай ръка на тоя нож, освен ако не си готова да го използваш.

- Дали ще го използвам, или не, зависи от това дали ти ще спреш, където си. Не пращя от надежди, но кой знае, може да се окаже, че си по-умен, отколкото изглеждаш.

- Остави я на мира. - На вратата се беше появил едър мъж. И „едър“ за него определено не беше точната дума. Юмрукът, който беше подпрял на рамката на вратата, изглеждаше голям колкото главата на Шай.

- Ти по-добре не се бъркай в това - каза похотливият.

- По-добре, ама ето, че се набърках. Каза, че търсиш Кантлис? - погледът му се насочи към Шай.

- Точно така.

- Не й казвай нищо! - кресна намръщеният от верандата.

Погледът на едрия се извърна:

- Ти си затваряй устата... - Наложи се да наведе глава, докато излизаше навън. - Или аз ще ти я затворя. - Двамата на верандата отстъпиха да му направят място, а той имаше нужда от много пространство. Навън, на светло, изглеждаше още по-голям. Беше по-висок от Лам, а сигурно и по-широкоплещест от него. Същинско чудовище, но гласът му бе мек и спокоен. Говореше със силен северняшки акцент. - Не обръщай внимание на тия глупаци. Много им стиска да се перчат на някой по-слаб, ама иначе никакви не ги търси. - Той слезе по стъпалата на верандата и те изскърцаха жално под огромните му ботуши. Застана пред похотливеца и го изгледа отгоре.

- Кантлис е от същия дол дренки. Надут фукльо с много чернилка в душата. - Въпреки масивното телосложение лицето му бе някак посърнало. Русите му мустаци висяха унило, а посивялата набола брада отстрани му придаваше жален вид. - Горе-долу точно какъвто бях и аз някога, ако трябва да си призная. Чух, че дължал на Папа Ринг много пари. Но наскоро не се е мяркал насам. От това повече не мога да ти кажа.

- И за толкова ти благодаря.

- За мен е удоволствие. - Той извърна воднистите си сини очи към похотливеца. - Разкарай се от пътя й.

Онзи дари Шай с най-злобната физиономия, на която беше способен, но тя се беше нагледала на всякакви страховити мутри и те вече не я впечатляваха особено. Той понечи да се върне на верандата, но големият не помръдна от място.

- Разкарай се от пътя й в ей тази посока - кимна той към канавката в средата на улицата.

- Какво, в канала ли да стъпя? - каза похотливият.

- В канала ще стъпиш. Или аз ще те сложа да си легнеш в него.

Онзи изруга под нос, прекрачи каменистия бряг на потока и нагази

до колене в лайнената вода. Големият постави едната си длан на гърдите си, а другата протегна пред Шай:

-Моля.

- Хиляди благодарности - отвърна тя. - Радвам се, че открих свестен човек от тази страна на улицата.

Мъжът изсумтя натъжено:

- Не оставяй такива дреболии да те заблуждават. Каза, че търсиш деца?

- Брат ми и сестра ми. Защо?

- Може би мога да помогна.

Шай се беше научила да подхожда към предложенията за помощ, а в този ред на мисли и към всичко останало с известна доза подозрение.

- И защо ще ти е да го правиш?

- Защото знам какво е да загубиш семейство. Като да загубиш част от теб самия е, нали? - Шай се замисли над това за момент и реши, че имаше право. - Трябваше да изоставя моето в Севера. Знам, че така е най-добре за тях. Че няма друг начин. Но и до ден-днешен ме боли, че го направих. Не бих казал, че докато ги имах, ме беше много грижа за тях. Но и до сега страдам.

Така беше увесил рамене, че Шай нямаше как да не го съжали.

- Ами, добре дошъл си да дойдеш с мен тогава. Забелязала съм, че хората ме приемат някак по на сериозно, когато зад гърба ми стърчи огромен копелдак.

- Такава е тъжната истина - каза той и тръгна след нея. На всяка негова крачка Шай трябваше да прави по две. - Сама ли си тук?

- Дойдох с баща ми. Нещо като баща.

- Как е възможно някой да ти е нещо като баща?

- Той успява.

- А на тези, дето ги търсиш, и на тях ли е нещо като баща?

- Да, на тях също.

- Не трябва ли тогава да е с теб и да ти помага да ги търсиш?

- Прави го. По негов си начин. В момента строи къща от другата страна на улицата.

- Онази новата, дето видях, че вдигат?

- Работилницата на Маджуд и Кърнсбик.

- Добра постройка. А това е рядкост тук. Не разбирам обаче с какво това ще му помогне да намери малките.

- Разчита, че друг ще му помогне.

- Кой?

Шай не беше от хората, които разкриват картите си просто ей така, но нещо в държанието му й подсказа, че може да е открита с него:

- Кмета.

Мъжът пое шумно дъх през стиснатите си зъби:

- Аз по-скоро бих пъхнал топките си в устата на змия, отколкото да се доверя на тази жена.

- Така си е, тази нейна усмивка е прекалено лъчезарна.

- Да нямаш вяра на човек, който не използва истинското си име, това знам аз.

- Ти още не си ми казал твоето.

Едрият мъж въздъхна тежко:

- Надявах се, че няма да се наложи. Хората почват да ме гледат с друго око, като го чуят.

- Да не е от онези, смешните, а? Зардник например?

- Де тоз късмет. Да кажем просто, че името ми не разсмива никого. Няма да повярваш колко пот хвърлих да го направя още по-голямо. Години наред. И сега няма излизане от сянката му. Сам си ги изковах тия окови, няма спор.

- Май важи за всички ни.

- Вероятно си права. - Той спря и й подаде ръка. Нейната изгледаше като детска ръчичка в топлата му шепа, когато я стисна. - Казвам се...

- Глама Златния!

Шай видя лицето му да потръпва и раменете му да провисват още повече, докато се обръщаше назад. Зад него на улицата стоеше младеж. Беше едър, с белег през двете устни и опърпано палто. Поклащаше се леко и Шай се досети, че явно беше пил доста. За кураж сигурно, въпреки че в Крийз човек не се нуждаеше от специална причина да пие. Той насочи един потреперващ показалец към двамата, а другата му ръка се спусна към дръжката на голям нож на колана му.

- Ти си тоя, дето убил Стоклинг Мечката, а? - ухили се подигравателно младежът. - Дето спечелил всичките тия боеве? - Той се изплю току пред краката на едрия. - Не ми изглеждаш нещо особено!

- Ами, не съм нищо особено - отвърна тихо едрият.

Младият мъж примига озадачено.

- Е, сега аз те предизвиквам, копеле!

- И какво, ако това хич не ме интересува?

Онзи огледа намръщен хората по верандите, които бяха спрели кой каквото вършеше и бяха вперили погледи към него. Завъртя език из устата си, явно разколебан какво да прави оттук нататък. После погледът му спря на Шай и това му даде идея:

- А коя е кучката? Да не е шибаната ти.

- Не ме карай да те убивам, момче. - Нямаше заплаха в тона на Златния. Молба по-скоро, защото в погледа му се четеше само тъга.

Пръстите на младежа се поколебаха над дръжката на ножа, през лицето му премина тръпка, после пребледня. Проклет банкер е бутилката, лесно дава назаем кураж, но не се забавя да си поиска обратно дължимото. Той отстъпи заднешком и пак се изплю на земята:

- Не си струва, мамка му - викна сърдито.

- Така е, не си струва. - Златния изпрати с поглед оттеглящия се младеж, после се обърна и забърза напред.

Чуха се няколко въздишки на облекчение, тук-там някой сви рамене и глъчката на улицата постепенно се усили.

Шай преглътна тежко. Устата й бе пресъхнала:

- Ти си Глама Златния?

Той кимна бавно, после добави:

-Но знам много добре, че не е останало много „златно“ в мен. -Разтри длани, докато гледаше назад към изчезващия в тълпата младеж, и Шай видя, че ръцете му трепереха. - Голяма напаст е славата. Голяма напаст.

- Ти си този, който ще се бие за Папа Ринг в предстоящия бой?

- Аз съм този. Да ти кажа обаче, надявам се да не се стига до там. Чувам, че Кмета няма човек, който да се бие за нея. - Светлите му очи се присвиха. - Защо, ти какво си чула?

- Нищо - отвърна Шай. Опита с всички сили да се усмихне непринудено и се провали успешно. - Абсолютно нищо.

Ще се лее кръв

Беше точно преди зазоряване. Утрото беше ведро и мразовито, а калта - покрита с коричка скреж. Повечето газени фенери по прозорците бяха угасени, а факлите, осветяващи табелите, бяха догорели и небето беше осеяно със звезди. Стотици, хиляди искрящи като скъпоценни камъни звезди. Виещи се на спирали, пръснати и скупчени, подредени в блещукащи съзвездия. Студът щипеше бузите на Темпъл. Той отвори уста и вдигна лице към небето. Завъртя се, после пак и пак, чак докато не му се зави свят, опиянен от цялата тази красота. Странно как досега не ги беше забелязал. Може би защото очите му бяха все в земята.

- Мислиш, че има отговор там горе ли? - каза Берми, обвит в облак пара от дъха му и от дъха на коня.

- Не знам къде е отговорът - отвърна Темпъл.

- Готов ли си?

Той се обърна да погледне къщата. Конструкцията от дебели греди беше готова, повечето греди на покрива, рамките на прозорци и врати също. Силуетът й се извисяваше гордо, черен на фона на осеяното със звезди небе. Само преди ден Маджуд му каза колко добра работа е свършил и как дори Кърнсбик ще се съгласи, че това са добре похарчени пари. Почувства прилив на гордост, после се замисли дали му беше останала такава. Но Темпъл беше човек, оставящ нещата наполовина. Отдавна установен факт.

- Можеш да яздиш товарния кон. Само ден-два езда е нагоре по хълмовете.

- Че защо не? - След стотиците мили на гърба на мулето задникът му беше като от камък.

Откъм амфитеатъра се чуваше, че дърводелците вече даваха начало на поредния ден на безцелни и хаотични усилия. Вдигаха трибуна с пейки откъм отворената страна - още няколко десетки зрители щяха да се насладят на зрелището, накачулени един връз друг на нея. Отвесните пилони и напречните греди се открояваха едва на тъмния фон на склона на хълма отзад. Бяха криви и зле сглобени, някои бяха просто стволове на дървета, почти неодялани от клоните.

- Само няколко седмици до големия бой.

- Жалко, че ще го пропуснем - каза Берми. - Но по-добре да тръгваме. Останалите момчетата вече са почнали.

Темпъл тръгна да закрепи дръжката на новата си лопата под ремъците на седлото на товарния кон - всяко следващо движение беше по-бавно от предишното, - накрая спря. Бяха минали няколко дни, откакто за последно видя Шай, но не беше престанал да си напомня за дълга си към нея. Чудеше се къде е. Сигурно още обикаляше неуморно и разпитваше за децата. Нямаше как човек да не се възхити от подобна отдаденост - да продължаваш напред, без значение колко усилия ще хвърлиш и без значение от шанса да се увенчаят с успех. Особено ако си човек, който никога не е бил отдаден на каквото и да било. Въпреки желанието му да е.

Продължи да мисли за това, неподвижен до коня, нагазил до глезени в ледената кал. После отиде до Берми и сложи ръка на рамото му:

- Аз оставам. Хиляди благодарности за предложението ти, но ме чака къща за довършване. А и имам дълг за изплащане.

- Че откога си плащаш дълговете?

- Отсега, предполагам.

Берми го изгледа озадачен, сякаш се опитваше да отгатне къде е шегата във всичко това.

- Мога ли да те накарам да размислиш?

-Не.

- Обикновено си променяш мнението по-бързо от вятъра - посоката.

- Явно човек може да се промени към по-добро.

- Ами лопатата ти?

- Приеми я като подарък.

Берми присви очи:

- Има замесена жена, нали?

- Има, но не така, както си го мислиш.

- А тя какво мисли?

Темпъл изсумтя:

- Не и това, което ти.

- Ще видим. - Берми се метна на седлото. - Мисля, че ще съжаляваш, когато се върна с големи като лайна златни късове.

- Сигурно ще съжалявам много преди това. Такъв е животът.

- Тук си прав. - Берми свали шапка и я вдигна високо за поздрав. - С идиот на глава не се излиза! - В следващия момент вече препускаше сред пръски кал по улицата, разпръсквайки група залитащи пияни златотърса-чи.

Темпъл въздъхна дълбоко. Не беше сигурен дали вече не съжаляваше. Един от пияниците изглеждаше много познат: стар, с бутилка в едната ръка и лъщящи следи от потекли по бузите му сълзи.

- Йосиф Лестек? - Темпъл придърпа нагоре крачоли и прецапа калта. - Какво е станало с теб?

- Позор! - изграчи актьорът и удари с юмрук гърдите си. - Публиката... нищожна. Играта ми. жалка картинка. Културната екстраваган-ца. пълен провал. - Той се вкопчи в ризата на Темпъл. - Бях изхвърлен от сцената. Аз! Йосиф Лестек! Аз, господарят на сцената, владетелят на всеки театър в Мидърланд! - Стисна в шепа собствената си риза, лекьо-сана отпред. - Замеряха ме с говна! Свален от сцената и заменен от три момичета с разголени гърди. Посрещнати с бурни аплодисменти при това. Това ли търси публиката в днешно време? Гърди?

- Предполагам, винаги са били популярни.

- Свършено е с мен! - изви към небето Лестек.

- Млъквай, бе, мамка ти! - изрева някой от прозорците отгоре.

Темпъл подхвана актьора под мишницата:

- Дай да ти помогна обратно до странноприемницата на Камлинг.

- Камлинг! - Лестек се отскубна от ръката му и размаха бутилката. - Това гнусно нищожество! Тази подмолна кукувица! Изхвърли ме от странноприемницата! Мен! Лестек! Ще му отмъстя аз на него, така да знаеш!

- Безсъмнено.

- Ще види той! Всички ще видят! Най-добрата ми роля е все още пред мен!

- Да, да, ще им дадеш да се разберат, но на сутринта може би. Има други странноприемници.

- Нямам пукната пара! Продадох фургона си, реквизита си. Заложих костюмите си! - Лестек се свлече на колене в калта. - Нямам нищо освен парцалите на гърба си!

Темпъл въздъхна дълбоко и пак вдигна очи към осеяното със звезди небе. Очевидно му бе отреден нелек път. Странно, мисълта за това го зарадва. Протегна ръка и вдигна възрастния мъж от земята.

- Имам палатка. Достатъчно голяма за двама, ако нямаш нищо против хъркането ми.

Лестек го зяпна и се олюля:

- Не заслужавам такава милост.

- Нито пък аз - сви рамене Темпъл.

- Момчето ми - промълви актьорът, разпери ръце и очите му се наляха със сълзи.

После повърна върху ризата на Темпъл.

Шай смръщи чело. Беше повече от убедена, че Темпъл ще яхне онзи товарен кон, ще стъпче под копитата наивното й доверие и тя повече няма и да чуе за него. Вместо това обаче той даде лопата на един тип и му помаха за довиждане. А после довлече някакъв омърлян дърт пияница до недовършената къща на Маджуд. Някои хора са истинска загадка, спор няма.

Напоследък често будуваше нощем. Гледаше улицата. Надяваше се може би, че ще види Кантлис да пристига на кон в града - не че имаше някаква представа как изглежда. А може би си мислеше, че ще зърне Роу и Пит, макар че не беше сигурна, че ще ги познае след толкова време. През повечето нощи обаче просто будуваше и чоплеше всякакви тревоги. За брат си и сестра си, за Лам и предстоящия бой. А също за неща и места, които предпочиташе отдавна да е забравила.

Джег, с нахлупена над очите шапка, повтаря ли, повтаря: „Да попуша, дай да попуша, а?“. Дод, невярващ на очите си, че го е пронизала със стрела. И онзи банкер също, усмихнат и така учтив - „Съжалявам, че не мога да ви бъда от полза“, - все едно беше достопочтена дама, дошла за заем, а не разбойница, която го убива за едното нищо. Също момичето, което обесиха вместо нея, чието име дори не знаеше. Висеше там, с табела, окачена на извитата шия, и изцъклени очи, които сякаш казваха „защо аз, а не ти?“. Толкова време оттогава, а Шай все още не знаеше отговора.

През тези точещи се мудно часове главата й се пълнеше със съмнения като пробита лодка с блатна вода. Потъваше, потъваше въпреки отчаяните си опити да се спаси. В мислите й Лам вече беше мъртъв, а Роу и Пит гниеха някъде в пустошта. Чувстваше се като долен предател, че го мисли още преди да се е случило, но загнезди ли ти се мисъл в главата, как я вадиш оттам?

Смъртта е единственото сигурно нещо на този свят. Единствен факт насред вероятности, шансове, залози и възможности. Лийф, синовете на Бъкхорм и кой знае колко духове в равнината. Мъже в сбивания и побо-ища в Крийз, хора, обесени с мижави доказателства, хора, покосени от треска или погубени в глупави идиотски злополуки, като онзи коняр вчера, ритнат в главата от коня на брат си, или обущаря, когото намериха удавен в канавката. Смъртта крачи сред хората и рано или късно ще почука на всяка врата.

Чу се тропот на копита и Шай изпъна шия да огледа улицата. Видя проблясъци на факли, хора, отдръпващи се по верандите, за да се предпазят от пръските кал, вдигнати от дузина ездачи. Обърна се и погледна към Лам - увит в одеялото си, нашарено от сенки по гънките. Успя да зърне едното му ухо, това с липсващото парче от него. И чу дишането му, бавно и тихо.

- Буден ли си?

Той пое дълбоко дъх:

- Сега съм.

Ездачите привързваха конете си пред „Храма на зара“ и подскачащата светлина от факлите освети обрулените им от ветрове и побоища лица. Никакви Роу и Пит, нито пък Кантлис.

- Още главорези пристигат при Кмета.

- Главорези да искаш наоколо - изграчи Лам. - Не ти трябва четец на руни да се досетиш, че ще се лее кръв.

Чу се още конски тропот надолу по улицата, откъслечен смях, женски вик и след това отново стана тихо. От амфитеатъра се понесе тихо тупкане на чукове - постоянното напомняне за предстоящия голям спектакъл.

- И какво, ако Кантлис въобще не се появи? - попита Шай. - Как тогава ще намерим Роу и Пит?

Лам се надигна бавно, седна и зарови пръсти в посивялата си коса:

- Просто продължаваме да търсим.

- Ами ако... - При все всичкото това време, прекарано в мисли, не бе посмяла да прекрачи границата и да го каже на глас. Досега. - Ами ако са мъртви?

- Продължаваме да търсим, докато не сме сигурни.

- А какво, ако са умрели някъде из равнината и ние така и не разберем какво е станало с тях? С всеки следващ месец става все по-малко вероятно да разберем, нали така? И по-вероятно да не ги открием. - Гласът й започна да се извисява, но тя не успя да го укроти и той продължи да се извива нагоре, все по-писклив и по-див. - Сега може да са навсякъде, нали така, без значение живи или мъртви? Как се намират две деца в тая дива пустош? Кога е време да спрем да търсим, това ми е мисълта? Кога можем да спрем?

Той отметна одеялото, прекоси стаята и замижа от болка, докато кля-каше до нея. Погледна я право в очите:

- Ти може да спреш, когато решиш, Шай. Стигна до тук, а това беше дълъг и тежък път. И сигурно ни чака още толкова. Аз поех обещание пред майка ти и ще продължа да търся. Колкото дълго, толкова. Пък и не е като да имам кой знае какво друго за правене. Но ти си още млада. Имаш живот за живеене. Кой може да те вини, ако се откажеш?

- Аз самата. - После Шай се засмя и изтри с опакото на ръката си потеклата сълза от окото си. - То и аз май нямам друго за правене, нали?

- Приличаш на мен, значи - каза Лам и отметна завивката на леглото й. - Нищо, че не си ми дъщеря.

- Може би съм просто уморена.

- Кой не би бил?

- Искам само да си ги приберем обратно - каза Шай, докато лягаше отново в леглото.

- Ще си ги вземем обратно. - Лам я зави с одеялата и постави тежката си длан на рамото й. И в този момент Шай почти му повярва. - Сега си поспи, Шай.

Светлината на зората се процеждаше на сив сноп през завесите и падаше напряко през постелята на Лам на пода, но освен него в стаята беше тъмно.

- Наистина ли ще се биеш с този човек, Златния? Изглежда ми свестен - каза след известно време Шай.

Лам не отговори веднага, забави се достатъчно дълго и Шай си помисли, че беше заспал отново.

- За съжаление, убивал съм по-свестни хора и по по-маловажни причини.

Тайнственият партньор

Като цяло, нямаше как да отрече това, Темпъл беше човек, провалил се в задоволяването дори на собствените си високи изисквания. Че и на ниските, в този ред на мисли. Беше се захващал с безброй начинания. От повечето от тях всеки свестен човек би се засрамил. От останалите, дали поради лош късмет, нетърпение, или просто заради непостоянство и обсебеност от поредно ново начинание, почти не помнеше да е имало такова, което да не попада в графата разочарование, провал или същинско бедствие.

Ето защо почти завършеният магазин на Маджуд беше приятна изненада.

Един от сулджуките, който бе пътувал със задругата, се оказа същински виртуоз на покривите. Лам вложи две ръце и девет пръста в начинанието и се доказа като повече от способен зидар. Бъкхормови се изсипаха в пълен състав и помогнаха за нарязването и сковаването на дъските за стените. Дори лорд Ингълстад си взе почивка от губенето на пари срещу местните комарджии и дойде да даде съвет за боята. Лош, но все пак съвет.

Темпъл отстъпи назад до средата на улицата и огледа почти готовата фасада. Липсваха само парапетите на балкона и стъклата по прозорците. Усмихна се с най-широката и самодоволна усмивка, на която бе способен. И точно в този момент нечие прекалено сърдечно потупване по рамото почти го просна по очи на земята.

Обърна се, готов да отнесе поредното заяждане на Шай и да слуша за това колко мудно се точи изплащането на дълга му. И бе споходен от поредната изненада.

Зад него стоеше мъж. Нисък, но широкоплещест и със забележителни по размер рижи бакенбарди. Зад дебелите стъкла на очилата очите му изглеждаха миниатюрни, а усмивката му в сравнение с тях - огромна. Беше облечен в шит по поръчка костюм, но ръцете и кокалчетата на пръстите му бяха изподрани от тежка работа.

- Бях изгубил всякаква надежда да зърна прилично строителство по тия места! - Той повдигна вежда и огледа новата трибуна около амфитеатъра, извисяваща паянтова снага към небето. - Но точно когато си мислех, че съм достигнал пълно отчаяние, какво да видят очите ми? - Подхвана Темпъл под мишницата и го обърна отново с лице към фасадата на магазина. - Ето този възвръщаш вярата пример за дърводелско майсторство! Новаторски дизайн и умело изпълнение на тази смесица от стилове, която така уместно рефлектира националното многообразие на дръзките покорители на тази девствена земя. И всичко това в мое име! Господине, най-покорно благодаря!

- В... твое име?

- Точно така! - Той посочи табелата над вратата. - Аз съм Хонриг Кърнсбик, по-добрата половина от Маджуд и Кърнсбик! - Прегърна здраво Темпъл и го целуна по двете бузи, после бръкна в джобчето на жилетката си и извади монета. - Ето нещичко като благодарност за усилията ти. Щедростта винаги се отплаща, както неведнъж съм казвал!

Темпъл примига учудено при вида на сребърната монета от пет марки в шепата си:

- Нима?

-Естествено! Е, може би не в парично измерение, не и незабавно, но под формата на добронамереност и приятелство - винаги. А те нямат цена!

- Нямат ли? Имам предвид. ти смяташ така?

- Разбира се! Къде е партньорът ми, Маджуд? Къде е този кораво-сърдечен дърт скъперник?

- Не мисля, че очаква пристигането ти.

- Аз самият не го очаквах! Но как да стои човек в Адуа, когато. това - Кърнсбик разтвори ръце пред гъмжилото и шумотевицата на вонящия Крийз, - всичко това се случва без мен. Освен това имам блестяща идея, която трябва да обсъдя с него. Парата сега е голямата новост!

- Така ли?

- Демонстрацията на новия бутален апарат на Сибгард, който работи на въглища, направо разбуни духовете на инженерното общество!

- На кого. какво?

Кърнсбик повдигна очила към широкото си чело и примижа към хълмовете зад града:

- Първите минни проучвания са обещаващи. Подозирам, че златото в тези планини ще се окаже черно, момчето ми! Черно като. - Той замлъкна, вторачен в стълбите на магазина. - Не може да. възможно ли е. - Намести отново очилата си и ченето му увисна. - Знаменитият Йосиф Лестек?

Актьорът, увит в одеяло и с набола няколкодневна сива брада, замига насреща му:

- Ами да.

- Скъпи ми господине! - Кърнсбик се завтече към стълбите, подхвърли мимоходом монета на един от синовете на Бъкхорм, който почти изпусна чука си от изненада, сграбчи ръката на актьора и я разтресе със сила, на която всеки буталов апарат можеше само да завиди. - Чест е да се запозная с вас, господине, истинска чест! Превъплъщението ви в Ба-яз в едно от представленията в Адуа ме разтърси из основи. Останах без дъх!

- Ласкаете ме - смотолеви Лестек, докато така неочаквано вежливият партньор на Маджуд го повеждаше обратно към вратата на магазина. - Но съм убеден, че най-добрата ми роля е още пред мен...

Темпъл продължи да мига на парцали от улицата. Кърнсбик не беше това, което бе очаквал. От друга страна, кое в този живот беше точно такова, както го бе очаквал? Отстъпи отново назад и се загледа със задоволство във фасадата, когато за пореден път едва не падна по очи от ново шляпване по рамото.

Този път, определено ядосан, той се извърна рязко към Шай:

- Ще си получиш парите, кръвопийца такава.

Пред него стоеше чудовищно голям тип с миниатюрно личице в средата на огромна плешива глава.

- Кмета. иска. да говори. с теб - изрече бавно той, като второстепенен актьор, неспособен да запамети повече от една реплика накуп.

В това време Темпъл вече прехвърляше наум всички причини, поради които някой с властта на Кмета може да иска смъртта му.

- Сигурен ли си, че става дума за мен? - Мъжът кимна. Темпъл преглътна тежко. - Каза ли защо?

- Не каза. Не питах.

- Ами ако предпочета да си остана тук?

Миниатюрното личице се сгърчи от непосилните, почти болезнени усилия, които му костваха обмислянето на подобна ситуация.

- Тя не каза. да има такава. възможност.

Темпъл се озърна, но не видя помощ отникъде, а и Кмета беше от хората, от които не можеш се отърва просто ей така. Щом иска да говори с него, рано или късно ще постигне своето. Вдигна рамене, за пореден път напълно безпомощен като понесено от вятъра на съдбата сухо листо, и се остави в Божиите ръце. По причини, известни само нему, напоследък определено откликваше на молитвите му.

Кмета го гледа замислена иззад бюрото си в продължение на цяла вечност.

Хората с високо мнение за себе си със сигурност се наслаждаваха на подобна проява на внимание, прехвърляйки наум всички онези прелести и добродетели, от които наблюдателят им остава като зашеметен. За Тем-пъл това беше същинско мъчение. В настоятелния изучаващ поглед на Кмета видя всичките си недостатъци и саморазочарования и се размърда нервно на стола, молейки се за скорошно избавление.

- Изключително съм поласкан от поканата ви, ваше... Кмет... ство -смотолеви накрая, неспособен да понесе повече тягостното мълчание, -но.

- Защо съм тук?

Старецът до прозореца, чието присъствие до момента бе пълна загадка за Темпъл, се изкиска дрезгаво:

- Ювенс и брат му Бедеш спориха по този въпрос в продължение на седем години и колкото повече спориха, толкова повече се отдалечаваха от отговора. Аз съм Закаръс. - Той се наведе и протегна чепата длан с криви пръсти и чернилка под ноктите.

- Като магуса? - попита Темпъл и внимателно я пое в своята.

- Точно като него. - Старецът задържа ръката му, обърна я и опипа с пръст подутината на средния пръст, все още ясно видима, въпреки че не беше пипвал писалка от седмици. - Човек на писмото - каза той и някол-кото гълъба, накацали по перваза на прозореца, едновременно подскочиха и запляскаха с криле.

- Имал съм. множество професии. - Темпъл успя да измъкне ръка от изненадващо силната хватка на стареца. - Изучавах история, теология и право във Великия храм в Дагоска под ръководството на хадиш Кадия. - При споменаването на името Кмета вдигна рязко глава. - Познавала сте го?

- Преди цяла вечност. Беше човек, на когото истински се възхищавах. Живееше и постъпваше така, както проповядваше. Винаги се придържаше към онова, което смяташе за редно, независимо от трудностите.

- А аз съм негов образ и подобие - промърмори Темпъл.

- Различните задачи искат различни дарби - отбеляза Кмета. - Имаш ли опит с договори?

- Като стана дума, докато бях в Стирия, на няколко пъти лично договарях мирни споразумения, начертал съм и една-две граници. - Беше просто инструмент в безсрамно и откровено незаконно заграбване на земя, но честността е предимство на дърводелеца и проповедника, не на юриста.

- Искам да изготвиш договор - каза Кмета. - Съгласно който Крийз и значителна част от Далечна страна се присъединяват към територията и минават под покровителството на Империята.

- На Старата империя? Мнозинството заселници идват от Съюза, не би ли било логично да...

- В никакъв случай Съюзът.

- Разбирам. Не искам да си навличам неприятности - правя го по-често, отколкото ми се иска, - но. единственият закон, който хората тук уважават, е този на върха на острието.

- Днес може би. - Кмета отиде до прозореца и се загледа в гъмжилото на улицата. - Но един ден златото ще свърши и златотърсачите ще се разотидат. Дивечът също ще свърши и траперите ще се разотидат. След това ще си тръгнат комарджиите, разбойниците, а накрая и курвите. Кой ще остане? Хора като приятеля ти, Бъкхорм, който в момента строи къща и отглежда добитък на ден езда от града. Или приятелят ти, Маджуд, чи-ито прекрасни магазин и работилница ти костваха толкова пот през последните няколко седмици. Хора, които отглеждат неща. Хора, които създават неща, продават неща. - Тя се върна до бюрото и извади с грациозен жест бутилка и чаша. - А, такива хора обичат законите. Не обичат много юристите, но ги приемат като необходимото зло. Същото важи и за мен.

Кмета напълни чашата, но Темпъл я отказа:

- Двамата с пиенето имахме дълги и болезнени спорове, в които стигнахме до извода, че просто не се разбираме.

- Аз и пиенето също не се разбираме много. - Тя вдигна рамене и гаврътна чашата. - Но продължаваме със споровете.

-Нахвърлял съм нещо като чернова. - Закаръс затършува из вътрешността на палтото си, от което се разнесе лек мирис на плесен и лук. Накрая извади мърляв свитък от листове с всевъзможни размери, изписани с най-нечетливия почерк, който Темпъл беше виждал. - С основните точки, така да се каже. Целта е статут на полунезависим анклав под покровителството на Империята и фиктивни данъци. Вече има прецедент. Калкис се ползва с подобен статут. А също. това, кажи го, де. как се казваше? Това там. Кажи го, де. - Той стисна очи и се плесна по главата, но оттам отговор не изпадна.

- Имаш известен опит със законите - каза Темпъл, разлиствайки свитъка.

- Имперско право, много отдавна. - Старецът махна пренебрежително с мръсната си ръка. - Този договор трябва да има сила и по съюзническото право, а и да включва установените минни традиции.

- Ще направя каквото мога. Няма да е в сила, докато не бъде подписан, естествено, от представител на жителите на града и... императора, предполагам.

- Всеки имперски легат представлява императора.

- Да ви се намира някой подръка?

Закаръс и Кмета се спогледаха.

- Говори се, че легионите на легат Сармис са на четири седмици поход оттук.

- Доколкото знам, Сармис. не е добре дошъл никъде. Легионите му - още по-малко.

Кмета вдигна безпомощно рамене:

- Изборът не е лукс, с който разполагам. Папа Ринг иска да присъедини Крийз към Съюза. Както чувам, преговорите му в тази насока вървят повече от добре. Не можем да позволим това да се случи.

- Разбирам - каза Темпъл. „Че нестихващата ви вражда е излязла от границите на Далечна страна - продължи наум, - а също, че е на път да се задълбочи още повече.“ Но нестихващите вражди са хлябът на юриста. Трябваше да признае, че изпита известно безпокойство при мисълта за връщане към въпросната професия, но за момента това определено изглеждаше като лекия път.

- Колко ще отнеме да изготвиш документа? - попита Кмета.

- Няколко дни. Трябва да довърша магазина на Маджуд.

- Направи го основен приоритет. Заплащането ти е двеста марки.

- Две. ста?

- Не е ли достатъчно?

Определено лекият път. Темпъл се покашля:

- Достатъчно е. - каза с леко пресипнал глас. - Но първо трябва да довърша строежа. - Изненада се от себе си повече отколкото от заплащането на Кмета.

Закаръс кимна одобрително:

- Виждам, че си човек, който не оставя недовършени неща.

Темпъл не сдържа усмивката си:

- Точно обратното, но. винаги съм искал да бъда такъв.

Веселба

Всички дойдоха. Задругата беше отново заедно. Е, без Лийф, естествено, и другите, които останаха в прахоляка на безкрайната пустош. Но останалите бяха тук. Смееха се, тупаха се един друг по гърбовете и се надлъгваха колко добре вървят нещата. От време на време някой се просълзяваше при поукрасените спомени за преживяното по пътя насам. Друг отбелязваше колко добра била постройката, в която фирмата на Ма-джуд и Кърнсбик ще работи оттук насетне. Сигурно Шай трябваше да се присъедини към всеобщото веселие. В края на краищата, кога за последно се бе забавлявала? Само дето открай време смяташе, че забавленията по-лесно се обсъждат и се чакат с нетърпение, отколкото се преживяват.

Даб Суийт се оплакваше от това колко подмолни били златотърса-чите, които беше водил из планината, и как го прекарали с парите, преди той да успее тях да прекара. Плачеща скала кимаше до него и от време на време, всеки път не намясто, изръмжаваше по едно: „Ммм“. Йосиф Лес-тек се опитваше да впечатли една от курвите с разкази от времето, когато бил на върха на славата, а тя го пита дали това било преди, или след построяването на древния амфитеатър, който дори от пръв поглед изглеждаше на повече от хиляда години. Савиан и Лам стояха в ъгъла и въпреки че не разменяха повече от дума накуп, изглеждаха по-близки от братя. В другия ъгъл се спотайваше Хеджес и надигаше бутилка. Въпреки онези, които бяха загубили в равнината, Бъкхормови все още разполагаха с прилично на брой домочадие, което търчеше насам-натам покрай краката на хората.

Шай въздъхна и вдигна мълчалива наздравица за Лийф и останалите, които не успяха да стигнат до тук. В този момент май би предпочела тяхната компания.

- Ха, точно зад подобна група яздех през целия път насам!

Шай се обърна към вратата и остана като ударена от гръм. На прага стоеше по-преуспелият „близнак“ на Темпъл - в чисто нов черен костюм, наконтен като принцеса, с късо подстригана коса и брада. Беше се сдобил с нова шапка, а както изглеждаше - и с нови маниери, държеше се наперено, сякаш беше собственикът, а не просто дърводелецът, построил магазина.

Едва когато долови разочарованието си от това, че е така променен, Шай осъзна с какво нетърпение бе очаквала да го види.

- Темпъл! - понесоха се отвсякъде радостни викове и хората се скупчиха около него.

- Кой би повярвал, че река може да довлече такъв кадърен дърводелец? - попита Кърнсбик с ръка през рамото на Темпъл, сякаш се познаваха от деца.

- Истинска находка, така си е! - отвърна Маджуд, все едно не Шай, а той лично го беше измъкнал от реката и беше платил за мястото му в задругата.

Тя се замисли за това колко трудно в днешно време човек получаваше и малкото заслужено признание, наведе се да се изплюе както обикновено през пролуката в предните си зъби, но срещна укорителния поглед на Лулайн Бъкхорм, размисли и преглътна.

Сигурно трябваше да е доволна, че бе спасила човек от удавяне и го бе насочила по правилния път към по-добър живот, че вярата й в него се бе оправдала противно на всеобщите очаквания. Каква радост, бийте камбаните! Вместо това се почувства, сякаш известна досега само на нея тайна е станала обществено достояние. Улови се да мисли за това как да вгорчи живота му, моментално съжали, че реагираше като малко злобно дете, и от това се ядоса още повече. Обърна гръб на стаята и намусена отпи от бутилката. Така де, на бутилката можеш да разчиташ, че никога няма да се промени така неочаквано. Че разочарованието, което носи, ще си е точно както преди.

-Шай?

Постара се да изглежда подобаващо изненадана, все едно нямаше представа, че е в стаята.

- Я виж ти! И това ако не е любимото на всички довлечено от водата дърво, ненадминатият архитект.

- Самият той - каза Темпъл и килна назад новата си шапка.

- Ще пийнеш ли? - Шай му предложи бутилката.

- Не, благодаря.

- Прекалено ти е пораснала работата, за да пиеш с такива като мен

ли?

- Напротив, не е пораснала достатъчно. Не мога да спра на средата.

- На средата до къде?

- Обичайното направление е по очи в калта.

- Ти пийни, пък ако тръгнеш да падаш, аз ще те хвана, какво ще кажеш за това?

- Няма да е за пръв път, предполагам. - Темпъл пое бутилката, отпи и направи такава физиономия, все едно го бяха сритали в топките. - Боже мили! От какво, за бога, е направено това?

- Стигнах до извода, че това е въпрос, чийто отговор е по-добре да не търсиш. Също като този колко струва това твое излъскване.

- Пазарих се добре - отвърна Темпъл и заудря с юмрук гърдите си в опит да си върне гласа. - Щеше да се гордееш с мен, ако ме бе видяла.

- Гордостта не ми е присъща - изсумтя Шай. - И все пак сумата ще да е била доста прилична за човек с дългове.

- Дългове, казваш?

Най-после в познати води, отбеляза на ум Шай и продължи:

- Последно, когато говорихме, ми дължеше...

- Четиресет и три марки? - С триумфален поглед той протегна ръка. На показалеца й леко се поклащаше кесия.

Шай примига озадачено, грабна я от пръста му и я отвори. Съдържаше очакваното за Крийз многообразие от монети, но предимно сребърни. На пръв поглед вътре като нищо можеше да има шейсетина марки.

- Паднал си до крадец, а?

- По-долу. Юрист. Добавих десет отгоре като благодарност за услугата. Спаси ми живота все пак.

Шай знаеше, че сега трябва да се усмихва, но незнайно защо правеше точно обратното.

- Сигурен ли си, че животът ти струва толкова много?

- Само за мен. Да не би да мислеше, че никога няма да ти се издължа?

- Мислех, че ще сграбчиш първата възможност и ще се изнижеш по тъмно. Или че ще умреш преди това.

Темпъл повдигна учудено вежди:

- Аз си мислех абсолютно същото. Е, изглежда, успях да изненадам и двама ни. Приятно, надявам се.

- Разбира се - излъга Шай и прибра кесията в джоба си.

- Няма ли да ги преброиш?

- Имам ти доверие.

- Нима? - Темпъл изглеждаше искрено изненадан.

Шай също се изненада от себе си, но после осъзна, че беше самата истина. А също, че това важеше и за много от хората в стаята.

- Ако сумата не е наред, винаги мога да те открия и да те убия.

- Радвам се да го чуя.

Двамата застанаха един до друг, с гръб към стената и с лице към кънтящата от глъч стая. Тя извърна поглед настрани и го видя да отмества бавно очи, все едно въобще не беше гледал към нея, и тя на свой ред се престори, че всъщност гледаше покрай него, право в застаналия в ъгъла Хеджес. Изведнъж се почувства неловко в присъствието му. Сякаш без дълга му към нея нямаше причина да са толкова близко един до друг.

- Добра работа свърши с магазина. - Това беше най-доброто, което успя да измисли след дълго колебание с какво да разчупи мълчанието.

- Добра работа и платени дългове. Идват ми наум един-двама, които няма да оценят това.

- Не съм сигурна, че аз го оценявам.

- Това добре ли е, или зле?

- Не знам. - В стаята ставаше все по-горещо. Лицето й пламтеше. Тя подаде бутилката на Темпъл и той сви рамене и сръбна малко. После й я върна и тя отпи голяма глътка. - Сега, когато вече не ми дължиш пари, за какво ще говорим?

- Ами, за каквото всички останали, предполагам.

- А те за какво говорят?

Той събра замислено вежди и огледа стаята:

- Забележителните ми дърводелски умения, изглежда, са популярна тема...

- Още малко да се надуеш, и ще се пръснеш.

- Много хора говорят за предстоящия бой.

- Чух повече по тоя въпрос, отколкото ми се иска.

- Ами, винаги можем да говорим за времето.

- Напоследък е кално по главната улица.

- А пък аз чух, че се задава още кал. - Темпъл извърна леко поглед настрани и й се усмихна. Тя също се усмихна и отбеляза наум, че все още изпитва неудобство от това колко близо са един до друг.

- Ще кажеш ли няколко думи преди началото на веселбата? - Едва когато масивната осанка на Кърнсбик изникна изневиделица пред тях, Шай осъзна, че вече беше малко повече от подпийнала.

- За какво? - попита тя.

- Моля за извинение, миличка, говорех на ето този уважаем господин. Изглеждаш ми изненадана от нещо.

- Не знам кое е по-шокиращо, че аз съм миличка, или че той е уважаем господин.

-Заставам твърдо и зад двете описания - каза изобретателят, но Шай не разбра какво точно имаше предвид. - Като бивш духовен водач на тази бивша задруга, архитект и основен изпълнител на стоежа на тази забележителна постройка, не виждам кой друг би бил по-подходящ да се обърне към събралите се да отпразнуват завършването й?

Темпъл вдигна безпомощно рамене и се остави да бъде изтикан към средата на стаята, а Шай отпи отново от бутилката. С всяка минута ставаше по-лека. А тя - все по-малко ядосана.

Зачуди се дали нямаше връзка между двете.

- Учителят ми навремето казваше, че за човека можеш да съдиш по приятелите му! - провикна се Темпъл. - Явно съм точно такова говно, за каквото се мислех!

Разнесе се смях, после някой подвикна:

- Бъркаш, бъркаш!

- Доскоро нямаше и един човек измежду познатите ми, когото да нарека свестен. Днес мога да напълня цяла стая с тях, стая, която сам съм построил. Преди се чудех има ли причина човек да дойде в този забравен от Бога задник на света, освен ако не е притиснат от обстоятелствата. Сега знам. Хората идват, за да станат част от нещо ново. Да започнат живот в нова страна. Да станат нови хора. За малко да умра в равнината и ако бях, не мисля, че щях да липсвам на някого. Но една задруга ме прибра и ми даде шанс, който дори не заслужавах. Трябва да призная, първоначално не бяха много склонните да го направят, но... един беше и това е достатъчно. Учителят ми навремето казваше, че ще познаеш праведния по това, че ще даде на онзи, от когото не може да получи обратно. Сигурен съм, че малцина от вас, които са имали нещастието да се пазарят с нея, ще се съгласят, но аз винаги ще смятам Шай Саут за праведен човек.

В стаята се понесе одобрителен шепот, вдигнаха се чаши. Темпъл видя Корлин да потупва по гърба Шай, която се намуси още повече.

- Учителят ми навремето казваше, че няма по-благородно дело от вдигането на нова постройка. Тя дава по нещо от себе си на онези, които ще живеят в нея, на онези, които ще я посещават, дори на онези, които просто ще минават покрай нея. В живота си досега не бях влагал много усилия в каквото и да било, но в тази постройка вложих всичко от себе си. Надявам се, че ще стои по-дълго от останалите наоколо. Нека Господ се усмихва над нея както над мен, след като паднах в онази река. И нека тя даде подслон и донесе просперитет на обитателите си.

- И алкохолът е безплатен за всички! - извика Кърнсбик. Протестите на ужасения Маджуд бяха удавени във виковете и стълпотворението, което настана пред масата с бутилките. - Особено за майстора строител. -Той измъкна отнякъде чаша, натика я в ръката на Темпъл и я напълни с такава широка усмивка, че Темпъл просто не можа да откаже. Двамата с пиенето може и да не се разбираха добре, но щом бутилката бе винаги склонна да прости, кой бе той да не направи същото? Нима прошката не е най-прекият път към Бога и възвишеността? А и колко ще се напие от едно питие?

Достатъчно, както се оказа, за да премине на второ.

- Хубава къща, момче, винаги съм знаел, че имаш скрити заложби -нареждаше Суийт, докато наливаше трето питие в чашата на Темпъл. -Добре скрити, но така де, каква полза от очевидните скрити заложби?

- Каква наистина? - съгласи се Темпъл и гаврътна питието. Все още не можеше да нарече вкуса приятен, но поне вече не беше като нажежена бодлива тел в гърлото. А и колко може да се напие човек от четири питиета?

Бъкхорм беше извадил отнякъде цигулка и свиреше мелодия, на фона на която Плачеща скала се гавреше с предназначението на малък барабан. Имаше и танци. Или по-скоро целенасочен опит за думкане с крака по пода под съпровода на музиката, макар и не в синхрон с нея. Милостив съдия обаче би го нарекъл танц, а в момента Темпъл се чувстваше точно такъв. И с всяко следващо питие - вече им беше изгубил бройката - ставаше все по-милостив и все по-малко съдия и когато Лулайн Бък-хорм сложи малки, но изненадващо силни ръце на раменете му, той не се посвени да изпробва здравината на дъсчения под, който лично беше наковал само преди няколко дни.

Стаята ставаше все по-гореща, по-шумна и притъмняла. Пред очите на Темпъл изплуваха едно по едно лъснали от пот усмихнати лица. Не помнеше откога не се беше забавлявал така. От нощта, в която се присъедини към Дружината на Милостивата ръка може би, когато наемничес-кият живот още се свеждаше просто до няколко свестни момчета, които заедно се изправят пред премерени рискове, смеят се в лицето на целия свят и нямат нищо общо с грабежи, масови кланета и изнасилвания. Лес-тек извади флейта и се опита да се включи в мелодията, но се задави от кашлица и трябваше да бъде изведен навън на чист въздух. Стори му се, че видя Кмета да разговаря с Лам под зоркия поглед на няколко от главорезите си. Сега танцуваше с една от курвите и й правеше комплименти за роклята й, която беше противна и натруфена до безобразие, а тя не можеше да го чуе и само викаше: „Какво?“. В следващия момент танцуваше с един от братовчедите на Джентили и му правеше комплименти за дрехите му, които бяха целите изцапани с кал от копането за злато и миришеха на прясно отворен гроб, но това не попречи на човека да грейне от щастие. Корлин и Плачеща скала минаха покрай него в здрава прегръдка и със сериозни изражения на лицата. Всяка се опитваше да води и Темпъл едва не се задави при вида им. И тогава, изведнъж, танцуваше с Шай и според него се справяха доста добре, предвид това, че той държеше по-лупълна чаша в едната си ръка, а тя - бутилка.

- Не те мислех за танцьорка - извика в ухото й. - Прекадено корава си.

- Аз пък теб не мислех за танцьор. - Темпъл усети дъха й по бузата си. - Прекалено си мекушав.

- Напълно си права. Жена ми ме научи.

Темпъл я усети да потрепва.

- Имаш жена? - попита тя.

- Имах. Дъщеря също. Умряха. Много отдавна. Но понякога изглежда, сякаш не беше чак толкова отдавна.

Шай надигна бутилката и го изгледа косо над гърлото. Имаше нещо в този поглед, от което гърлото му се стегна. Темпъл се наведе към нея, но преди да успее да заговори, тя го сграбчи за тила и го целуна настървено по устните. Ако имаше време да поразсъждава, щеше да стигне до извода, че тя не беше типът жена, от която можеш да очакваш нежни целувки, но такова време нямаше. Нямаше време нито да отвърне на целувката, нито да отблъсне Шай от себе си, нито дори да помисли кое от двете искаше да направи в момента. Миг по-късно Шай изви главата му настрани, изчезна в тълпата и го остави да бъде разнасян насам-натам от Корлин.

- Ако си мислиш, че ще получиш една и от мен, жестоко се лъжеш -изръмжа тя в ухото му.

Темпъл се облегна на стената. Сърцето му блъскаше лудо, лицето му лъщеше от пот, а главата му се маеше, сякаш имаше треска. Странна работа, какво прави една нищо и никаква размяна на слюнка. Е, и няколко питиета след десет години трезвеност. Погледна в чашата, прецени, че е по-добре да лисне съдържанието й върху стената, после реши, че е хвърлил повече труд по стената, отколкото по себе си, и я пресуши на един дъх.

- Добре ли си?

- Тя ме целуна - промърмори Темпъл.

-Шай?

Темпъл кимна, после осъзна, че го каза на Лам, и малко след това, че може би не беше много умно от негова страна да го прави.

Едрият северняк обаче се усмихна широко:

- Е, това не е никаква изненада. Всеки в задругата знае. Цялото това джавкане и заяждане покрай дълга. Повече от очевидно е.

- Защо никой не каза нещо?

- Някои за друго почти не говореха.

- Имам предвид на мен.

- В моя случай, защото се обзаложих със Савиан кога ще стане. И двамата мислехме, че ще е по-скоро, но аз все пак спечелих. Ха, голям шегаджия е този Савиан.

- Той... какво? - Темпъл не беше сигурен кое го свари по-неподгот-вен, че това с целувката на Шай не беше изненада за никого или това, че Савиан е голям шегаджия. - Извинявай, че съм толкова предсказуем.

- Хората обикновено предпочитат очевидното. Иска се много кураж да се опълчиш на неизбежното.

- Да разбирам, че аз го нямам, а?

Лам просто сви рамене, все едно отговорът бе повече от очевиден. Пресегна се и взе шапката си.

- Къде отиваш? - попита Темпъл.

- Нямам ли и аз право на забавление? - Той сложи ръка на рамото на Темпъл. Приятелски, бащински, едновременно с това ужасяващо плашещ жест. - Внимавай с нея. Не е толкова корава, колкото изглежда.

- Ами аз? Аз дори не изглеждам корав.

- Вярно. Но ако Шай те нарани, аз няма да й строша краката.

Когато Темпъл най-после осмисли чутото, Лам беше изчезнал. Даб

Суийт беше взел цигулката и дърпаше лъка с такова настървение, сякаш животът на любимата му зависеше от това.

- Мислех, че танцуваме.

Бузите на Шай бяха поруменели, а тъмните й очи искряха и по причини, които в момента Темпъл не би си направил труда да търси, пък било то очевидни, я намираше за ужасно привлекателна. Затова, мамка му и каквото ще да става, той надигна чашата по най-мъжествения начин, на който бе способен, установи, че е празна, и я захвърли настрани, дръпна бутилката от ръката й, тя го хвана за другата и двамата, залитайки, се понесоха напред.

Беше минало доста време, откакто за последно беше успяла да се напие така порядъчно, но Шай установи, че умението не беше забравено. Простото поставяне на единия крак пред другия се оказа сериозно предизвикателство, но тя установи, че ако държи очите си широко отворени и вперени в земята и се съсредоточи достатъчно, не падаше чак толкова често. В странноприемницата беше прекалено светло. Камлинг каза нещо за политика по отношение на воденето на гости в стаите, а Шай се изсмя в лицето му и каза, че в шибаните му стаи има повече курви отколкото гости, и Темпъл прихна така, че сополите му потекоха по брадата. После я погна нагоре по стълбите с една ръка на задника й, което първоначално беше забавно, но после леко я ядоса и тя го зашлеви. Темпъл така се стресна, че почти падна назад по стълбите, но Шай го хвана за ризата и го повлече нагоре. На площадката спря и каза, че съжалява за шамара, а той попита: „Какъв шамар“, и започна да я целува. Целувките му имаха вкус на алкохол, което според Шай беше доста добър вкус.

- Лам не е ли тук?

- Остава да преспива при Кмета.

Мамка му, всичко се въртеше. Тя ровеше в панталона си за ключа и се смееше, после ровеше в неговия панталон. Двамата се облегнаха на стената. Целуваха се отново. Устата й беше пълна с дъха му, с езика му, с косата й. Изведнъж вратата поддаде с трясък и двамата залитнаха и се запрепъваха по тъмния дъсчен под на стаята. Тя се покатери отгоре му. И двамата пъшкаха, стаята се въртеше. Шай усети алкохолът да се надига с парене в гърлото й, но го преглътна обратно, без много да му мисли. Не я беше грижа, вкусът беше не по-лош отпреди, а и Темпъл или не забелязваше, или не го беше грижа. Беше прекалено погълнат в борба с копчетата на ризата й, които, ако бяха ситни като глави на топлийки, пак нямаше да му се опънат толкова.

Забеляза, че вратата зее отворена и замахна с крак. Прецени грешно разстоянието, ритникът й попадна встрани от дървената рамка. Ботушът й проби дупка в преградната стена и тя избухна в смях. Следващият ритник попадна в целта, вратата се затръшна, а Темпъл най-после беше успял да разтвори ризата й и целуваше гърдите й. Гъделичкаше малко, но иначе беше приятно. Бледото й тяло й изглеждаше странно и непознато. Замисли се откога не беше правила нещо подобно и стигна до извода, че беше много отдавна. Темпъл спря, вдигна глава и Шай видя едва проблясващите му очи в тъмното над нея.

- Правилно ли постъпваме? - попита той и изглеждаше така смехотворно сериозен, че Шай едва не се разкикоти.

- Откъде, мамка му, да знам. Сваляй панталона.

Тя започна да се бори със своя, но не беше събула ботушите си и кол-кото повече риташе, толкова повече се оплиташе в тях. Знаеше, че първо трябваше да свали проклетите ботуши, но вече беше късно, за това продължи да пъшка и да рита. Коланът й се мяташе като разсечена на две змия, ножът й висеше на единия му край и се блъскаше в стената, но накрая успя да освободи единия си крак и това беше предостатъчно.

Разсъблечени, оплели горещите си голи тела, двамата успяха някак да се доберат до леглото. Ръката му беше между краката й и тя се притисна в нея. Пъшкането им, дълбоко и гърлено, постепенно измести смеха. Зад стиснатите клепачи на Шай заплуваха ярки светли петна и тя трябваше да отвори очи, за да спре усещането, че пада от леглото и полита нагоре към тавана. С отворени очи беше по-зле. Стаята се завъртя около нея, ушите й кънтяха от запъхтяното й дишане, от ударите на сърцето й, от съскането на триещите се едно в друго голи тела и жалното скърцане на пружините на леглото - за възраженията на последните не я беше грижа.

Нещо продължаваше да я човърка отвътре, нещо за брат й и сестра й, за Гъли, полюшващ се на въжето, за Лам и предстоящ бой, но Шай пропусна мислите покрай себе си, те се извиха като дим нагоре и започнаха да се въртят заедно с тавана.

В края на краищата, кога за последно се беше забавлявала?

- Ооо - простена Темпъл. - О, не!

Изпъшка жално като грешник на прага на ада, изправен пред цяла вечност на страдания, горчиво разкайващ се за греховния живот, довел го дотук.

Господ да ми е на помощ.

Но Бог имаше други грижи на главата, праведните, над които да бди, и Темпъл не се заблуждаваше, че е един от тях. Не и след събитията от предишната вечер.

Болеше го навсякъде. Одеялото беше усукано около голите му крака. Откъм тавана се чуваше тихото жужене на муха. Слънцето се прокрадваше иззад завесите на прозореца, а отвъд него - шумът на пробуждащия се Крийз. Сега си спомни защо беше спрял пиенето. Това, което не можеше да си спомни обаче, беше откъде му хрумна идеята, че си струва да започне отново.

Гърленото насечено хъркане, което го беше събудило, го накара да примижи като от болка. Успя да надигне леко глава и видя Шай коленичила на пода, превита над нощното гърне. Като изключим един ботуш и надиплен над него панталон, беше чисто гола. При всеки напън за повръщане ребрата й изпъкваха рязко. Сноп светлина от прозореца падаше върху едната й плешка и тя се белееше ослепително ярка. На нея имаше белег от изгорено, който приличаше на обърната наопаки буква.

Тя се изправи, извърна вкопани насред тъмни кръгове очи и изтри с опакото на ръката си една проточила се от устата й лига:

- Целувка?

Звукът, който се изтръгна от гърлото на Темпъл, беше неописуем с думи прости. Смях, оригване и стон в едно. И след сто опита нямаше да го докара отново същия. Всъщност защо му бе да го прави?

- Трябва ми въздух. - Шай вдигна панталона си, но не закопча колана и докато тътреше крака към прозореца, той се смъкна отново под задника й.

- Недей - изхленчи Темпъл, но това не беше достатъчно да я спре. Налагаше се да стане от леглото, а това за момента изглеждаше немислимо.

Тя дръпна рязко завесите и отвори прозореца, а Темпъл направи вял опит да засенчи очите си от безмилостната светлина.

Шай започна да тършува под другото легло, като не спираше да ругае. Когато се изправи, Темпъл не можа да повярва на очите си. Тя държеше бутилка алкохол с четвърт от съдържанието й все още в нея. Измъкна със зъби тапата и седна на леглото, събирайки кураж, все едно й предстоеше гмуркане в леденостудена вода.

-Няма да...

Шай надигна бутилката, отпи и запуши устата си с опакото на ръката. Стомахът й се сгърчи и тя се оригна, потрепери с изкривено в гримаса лице и му предложи бутилката.

- Искаш ли? - попита с пресипнал глас.

На Темпъл му се доповръща само при вида на бутилката.

- За бога, не.

- Друго не помага.

- Значи, лечението за наръгване с нож е ново наръгване?

- Веднъж почнеш ли да ръгаш, няма спиране.

Тя навлече ризата си и след като закопча няколко копчета, установи, че бяха накриво и ризата й виси отпред, отказа се и се свлече в леглото. Темпъл не беше сигурен дали някога е виждал по-изтерзан и смазан човек дори в огледалото.

Замисли се дали да не се облече. Някои от калните парцали на пода подозрително наподобяваха частите от новия му костюм, но не можеше да е сигурен. Вече за нищо не беше сигурен. Насили се да седне в леглото и спусна едва-едва крака на пода, сякаш бяха пълни с олово. Когато се убеди, че стомахът му няма да се разбунтува, вдигна глава към Шай:

- Ще ги намериш, знаеш това, нали?

- Как да знам?

- Защото никой не заслужава повече сполука от теб.

- Не знаеш какво заслужавам аз. - Тя се изтегна на лакти с потънала между кльощавите си рамене глава. - Не знаеш какво съм правила.

- Не си представям нещо по-лошо от това, което направи с мен вчера вечерта.

Тя не се засмя. Гледаше покрай него с вперени в нищото очи.

- Когато бях на седемнайсет, убих едно момче.

Темпъл преглътна тежко:

- Е, добре, може да е по-лошо.

- Избягах от фермата. Мразех я. Мразех онази кучка, майка ми. Мразех това копеле, доведения ми баща.

- Лам?

-Не, този преди него. Майка ми смени няколко. Имах глупавата идея да отворя магазин. Нещата се объркаха още от самото начало. Не исках да убивам момчето, но се изплаших и го рязнах. - Тя прокара замислено пръст под брадичката си. - Не спря да кърви.

- Заслужаваше ли си го?

- Да, предполагам. Е, получи си го, нали така? Но той имаше семейство. И те ме погнаха, а аз хукнах да бягам. Огладнях, започнах да крада. - Тя продължи да нарежда монотонно. - След време започнах да мисля, че така и така никой не ти дава шанс в този живот, че взимането на неща е къде по-лесно от създаването им. Събрах се с много пропаднали хора и успях да ги завлека още по-ниско. Започнаха грабежи, още убийства. Едни може би си го заслужаваха, други може би не. В крайна сметка, получава ли някой каквото заслужава?

Темпъл се замисли за Кадия.

- Признавам - каза той, - в това отношение Бог е голямо копеле.

- Накрая из половин Близка страна висяха афиши за залавянето ми. Дим, така ме наричаха, все едно бях някакво страшилище. Обявиха и награда за главата ми. - Устните й се извиха назад. - Хванаха някаква жена и я обесиха вместо мен. Дори не приличаше на мен, но тя умря, а аз се отървах безнаказано и дори не знам защо стана така.

В стаята настъпи тягостно мълчание. Шай надигна бутилката и отпи няколко големи глътки. Преглъщаше трудно. Изправи се задъхана, с насълзени очи. Сега беше моментът Темпъл да измънка някакво извинение и да си плюе на петите. Навремето в този момент вратата вече щеше да се затръшва зад гърба му. В края на краищата дългът му към нея беше изплатен, а това беше много повече, отколкото бе постигал при кое да е от предишните бягства. Но той осъзна, че този път не искаше да тръгва.

- Ако очакваш да споделя ниското ти мнение за себе си, боя се, че не мога да го направя. Явно си правила грешки.

- Наричаш това грешки?

- Много глупави, но да, грешки. Ти не си избрала злото сама.

- Кой въобще избира злото?

- Аз. Подай бутилката.

- Какво е това сега? - попита тя и му подхвърли бутилката. - Надпревара на кого му е по-кофти миналото?

- Да. И аз печеля. - Темпъл затвори очи и надигна бутилката. Пареше, задави се, но успя да преглътне. - След като жена ми умря, в продължение на година бях най-окаяният пияница, който можеш да си представиш.

- Виждала съм много окаяни типове.

- Тогава си представи някой още по-изпаднал. Мислех, че не мога да падна по-ниско, но когато станах юрист на наемническа дружина, открих, че съм сбъркал. - Той вдигна бутилката за наздравица. - Дружината на Милостивата ръка, под командването на генерал Никомо Коска! О, славно братство! - Темпъл отпи отново. Почувства се приятно, по неестествено отвратителен начин, като при чопленето на коричката на рана.

- Звучи примамливо.

- И аз така си мислех.

- Не беше ли?

- Най-противната сбирщина от човешка измет, която си виждала.

- О, виждала съм доста противни типове.

- Тогава си представи още по-противни. В началото вярвах, че има основателни причини за това, което правеха. Правехме. После си казах, че има просто причини. След това знаех, че това не са дори нищожни причини, но продължих да го правя, защото бях прекалено голям страхливец, за да спра. Бяхме изпратени в Близка страна да търсим бунтовници. Един приятел се опита да спаси някакви хорица. Беше убит. Те също. Избиха се един друг. Но както винаги аз успях да се изнижа. И какъвто съм страхливец, побягнах. После паднах в една река и по причини известни само нему, Бог изпрати една добра жена да измъкне безполезния ми труп от водата.

- Държа да те поправя, Бог изпрати престъпница и убийца да го направи.

- Е, мамка му, колко неведоми са пътищата му понякога. Не мога да кажа, че ми допадна от самото начало наистина, но започвам да мисля, че Бог изпрати точно каквото ми трябваше. - Темпъл се изправи. Не беше лесно, но успя. - Имам чувството, че цял живот бягам. Може би е време да спра. Или поне да опитам. - Седна до нея и изскърцването на пружините го преряза като нож. - Не ме интересува какво си правила. Длъжник съм ти. Вече само за живота си, но все пак. Позволи ми да остана. - Остави празната бутилка, облиза палец и показалец и приглади брадата си.

- Бог да ми е на помощ, но сега ще приема онази целувка.

Тя го изгледа изпод премрежени клепачи. Всеки цвят по лицето й не беше както трябва - кожата леко прежълтяла, очите леко кървясали, устните посинели.

- Сериозно?

- Наречи ме глупак, но не мога да пропусна жена, способна да напълни цяло гърне с повръщане, без да изпръска и капка отстрани. Избърши си устата и ела насам.

Той се примъкна към нея. Отвън в коридора нещо изтропа. Устните й потрепнаха във вяла усмивка. Тя се наведе към него и косата й погъде-личка раменете му. Дъхът й миришеше лошо, но на Темпъл му беше все едно. Топката на вратата се завъртя и изтрака и Шай изрева с пълно гърло

- толкова отблизо и така пресипнало, че Темпъл имаше чувството, че му разцепват главата с брадва:

- Сбъркал си шибаната стая, кретен такъв!

Противно на очакваното, вратата се отвори и в стаята влезе мъж. Висок, с късо подстригана коса и добре облечен. Проницателните му очи обходиха бавно стаята, сякаш влизаше у дома си, и суровото изражение на лицето му се смени със смесица от раздразнение и учудване от факта, че някой я е използвал с такова предназначение.

- Мисля, че съм уцелил точната стая - каза той и от двете му страни се появиха други двама мъже. Нямаха вида на хора, които човек с радост би посрещнал където и да е, най-малко неканени в стаята му. - Чувам, че ме търсиш.

- Кой си ти, бе, мамка му? - изръмжа Шай и погледът й се стрелна към ъгъла, където на пода, прибран в канията, лежеше ножът й.

Новодошлият се усмихна като фокусник, преди да направи най-не-вероятния трик на света.

- Грега Кантлис.

Няколко неща се случиха едновременно. Шай хвърли бутилката към вратата и скочи към ножа на пода. Кантлис се хвърли към нея, а двамата зад него се сбутаха в рамката на вратата.

Темпъл се хвърли към прозореца.

Край на бягането ли? Как не. Преди да осъзнае какво точно ставаше, вече беше навън. Стовари се с панически писък в студената кал и миг по-късно беше на крака и препускаше чисто гол по главната улица. В по-вечето градове това щеше да е крайно неприемливо, но в Крийз дори не минаваше за нещо особено. Чу някой да крещи зад него и ускори темп. Краката му се хлъзгаха, главата му кънтеше с такава сила, че се замисли дали за всеки случай да не я стисне с ръце. Отпред изплува фасадата на „Храма на зара“.

Когато го видяха, биячите на входа се ухилиха, после свъсиха вежди и накрая, когато изкачи тичешком стълбите, го сграбчиха от двете страни.

- Кмета има политика по отношение на панталоните...

- Трябва да видя Лам. Лам!

Единият го фрасна с юмрук в устата. Главата му се лашна назад и той залитна към рамката на вратата. Уж знаеш какво предстои, но юмрукът в лицето някак винаги успява да те свари неподготвен.

- Лам! - изкрещя отново и прикри главата си с ръце. - Ла. оуу.

Юмрукът на другия бияч се заби в корема му и го преви на две. С

изкаран въздух Темпъл се свлече на колене и от устата му заизлизаха кървави балончета слюнка. Докато се наслаждаваше безмълвно на камъните под носа си, един от биячите го сграбчи за косата и започна да го изправя, като същевременно вдигаше юмрук, готов да го стовари отново в лицето му.

- Остави го на мира. - За най-голямо облекчение на Темпъл жилестата ръка на Савиан сграбчи юмрука на бияча във въздуха. - Той е с мен. - Той подхвана Темпъл под мишницата, изправи го на крака и го повлече към вратата. Докато влизаха, свали палтото си и го наметна през раменете на Темпъл. - Какво става, по дяволите?

- Кантлис - изграчи Темпъл, докато куцаше през игралната зала и размахваше немощно ръка назад към вратата. Успяваше да си поеме въздух само за по една дума накуп. - Шай.

- Какво става? - Лам се зададе надолу по стълбите откъм стаята на Кмета. Беше бос, с наполовина закопчана риза и за момент Темпъл се зачуди защо идва оттам, но после видя меча в ръката му и се изплаши, а малко след това видя изражението на лицето му и то го изплаши още повече.

- Кантлис... при Камлинг... - успя да изпелтечи.

Лам остана за момент на място с широко облещени очи, после тръгна към вратата, разбутвайки биячите от пътя си. Савиан го последва.

- Всичко наред ли е? - Кмета стоеше на балкона пред стаята си. Беше облечена в гуркулски халат. Шията й беше оголена и Темпъл видя блед белег, точно над ключиците й. Примига неразбиращо, замисли се дали Лам не е бил там горе с нея, после, без да отговори, придърпа палтото на Савиан около себе си и на свой ред забърза към вратата. - Сложи си панталон! - провикна се зад него Кмета.

Когато най-после изкачи с мъка стълбите към странноприемницата на Камлинг, Лам вече стоеше пред бара, държеше с една ръка съдържателя й почти преметнат отгоре, а в другата стискаше меча.

- Те просто я извлякоха навън! Белия дом, може би, нямам представа, не е моя работа! - изквича отчаяно Камлинг.

Лам изблъска съдържателя настрани и застана задъхан пред бара. После постави внимателно меча на плота, подпря бавно длани пред него и пролуката, оставена от липсващия му пръст, зейна върху лъскавото дърво. Савиан обиколи от другата страна, изблъска безцеремонно Камлинг от пътя си, взе една прашна чаша от най-горния рафт, после бутилка, издуха прахта от чашата и издърпа тапата.

- Ако имаш нужда от още едно рамо, имаш моето - изръмжа, докато наливаше.

Лам кимна, после добави:

- Да знаеш обаче, че това може да се окаже вредно за здравето.

Савиан се разкашля и побутна чашата към него:

- Аз и бездруго съм развалина.

- Какво ще правиш? - попита Темпъл.

- Ще изпия едно. - Лам вдигна чашата и я пресуши на един дъх. Обраслата му с побеляла брада адамова ябълка подскочи рязко. Савиан кил-на бутилката и напълни отново чашата му.

- Лам! - Лорд Ингълстад влезе с леко олюляваща се походка. Беше пребледнял, а жилетката над ризата му - лекьосана. - Той каза, че ще те открия тук!

- Кой каза?

Ингълстад се изкикоти нервно и подхвърли шапката си на плота. Няколко кичурчета щръкнаха право нагоре от главата му.

- Странна работа. След веселбата при Маджуд отидох да поиграя карти при Папа Ринг. Съвсем изгубих представа за време и в един момент, да си призная, бях малко притеснен финансово, някакъв господин дойде да говори с Папа Ринг, а той идва при мен и ми казва, че мога да забравя за дължимото, ако ти предам съобщение.

- Какво съобщение? - Лам пресуши втората чаша и Савиан я напълни отново.

Ингълстад присви замислено очи и се загледа в стената:

- Каза, че твой приятел му е на гости... и че той много иска да се представи като добър домакин. но за целта ти ще трябва утре вечер да целунеш калта. Каза също, че ще падаш, така или иначе, затова по-добре да го направиш доброволно и така двамата с приятеля ти ще може да си тръгнете от Крийз по живо по здраво. Каза, че ти дава думата си. Настоя изрично да ти предам това. Така че имаш думата му.

- Хм, какъв късметлия съм само - отвърна Лам.

Лорд Ингълстад примижа към Темпъл, сякаш току-що бе забелязал странното му облекло:

- Май някои хора са имали по-тежка нощ и от мен.

- Можеш ли да отнесеш обратно моето съобщение? - попита Лам.

- Смея да твърдя, че няколко минути повече с нищо няма да се отразят на гнева на лейди Ингълстад. Мъртъв съм, така или иначе.

- В такъв случай предай на Папа Ринг, че ще се погрижа думата му да е на сигурно място, чиста и непокътната. А също, че се надявам той да направи същото с госта си.

Благородникът се прозя и нахлупи шапка:

- Загадки, загадки. Е, време е за лягане! - Той излезе с бодра крачка.

- Какво ще правиш? - прошепна Темпъл.

- Някога щях да връхлетя там, без дори да се замисля за последствията, и щях да се омажа до лактите в кръв. - Лам взе чашата и се загледа в нея. - Но баща ми винаги казваше, че търпението е най-голямата добродетел. Човек трябва да е реалист за тези неща. Трябва.

- Е, какво тогава ще направиш?

- Ще изчакам. Ще помисля. Ще се приготвя. - Лам гаврътна поредната чаша и оголи зъби. - После ще се омажа до лактите в кръв.

Високи залози

- Подстригване? - попита Фоукин и вдигна добре отработената си подправена усмивка към огледалото. - Или нещо по-радикално?

- Махни всичко, коса, брада, колкото късо можеш.

Фоукин кимна, сякаш това от самото начало беше и неговата идея. В края на краищата клиентът винаги знае най-добре.

- Значи, мокро бръснене навсякъде.

- Не искам да оставям на копелето нищо, за което да се хване. Пък и май е малко късно да се притеснявам, че ще ме загрози, прав ли съм?

Фоукин се изсмя с престорен смях и се зае с работа. Гребенът с трудност си запровира път през оплетената четина на Лам, а кълцането на ножиците започна да накъсва тишината на малки равни интервали. Отвън разрастващата се тълпа ставаше все по-екзалтирана, шумът й - все по-силен, а с него настроението в стаята - все по-напрегнато. Сивите кичури се изтърколваха по чаршафа и падаха на пода, рисувайки интригуващи форми с очевиден и едновременно с това скрит и неразгадаем смисъл.

Лам ги разбута с крак.

- Къде отива всичко?

- Времето или косата ни?

- И двете.

- За времето аз бих попитал философ, не бръснар. За косата - бива изметена и изхвърлена на боклука. С изключение на някоя и друга къдрица, в случай че човек има близка до сърцето си дама, желаеща да притежава такава...

Лам хвърли поглед към тънкия силует на Кмета, застанала пред прозореца. С едно око следеше приготовленията на Лам, а с другото - ставащото на улицата.

Лам прихна звучно:

- Ами, в един момент е част от теб, в следващия - просто боклук.

- Отнасяме се с хората като с боклуци, защо не и с косата им?

- Май си прав за това - въздъхна дълбоко Лам.

Фоукин започна старателно да точи бръснача в ремъка. Обикновено клиентите обичаха подобни представления - проблясък от лампата в стоманеното острие, малко напрежение и драма преди предстоящото.

- Не прекалявай - каза Кмета.

Очевидно нямаше нужда от повече драма в ден като днешния. Фо-укин трябваше да си признае, че се страхуваше много повече от нея, от-колкото от Лам. Севернякът имаше вид на безмилостен убиец, но за него поне подозираше, че има някакви скрити принципи. За Кмета дори не се заблуждаваше, че може да има такива. Затова направи добре отработения си престорен поклон, прекрати точенето на бръснача, разбърка пяната в купичката, нанесе я по главата и брадата на Лам и започна да го бръсне с внимателни, добре премерени движения.

-Не те ли гложди отвътре, че винаги пораства отново? - попита Лам. - Не можеш я надви, нали?

- Нима същото не важи за всяка професия? Търговецът продава една стока и купува друга. Фермерът ожънва една реколта, за да засади нова. Ковачът...

- Убиваш човек, остава си мъртъв - прекъсна го Лам.

-Но. ако позволите да отбележа, без да се обиждате. убиецът рядко спира след първото убийство. Веднъж започнеш ли, винаги има още някой, когото трябва да убиеш.

Очите на Лам се извърнаха към тези на Фоукин в огледалото:

- Значи си философ все пак.

- На чисто аматьорски начала. - Фоукин отметна с енергично движение топлата кърпа от главата на Лам, разкривайки прясно обръснатата му, всяваща страхопочитание колекция от белези. През цялата си кариера на бръснар, включително трите години в наемническата дружина, не се беше натъквал на толкова млатена, кълцана или по друг начин малтретирана човешка глава.

- Хм. - Лам се наведе към огледалото, размърда кривата си челюст, после сбърчи изгърбения си нос, сякаш да се убеди, че именно неговият образ го гледа оттам. - На това му се казва лице на зло копеле, а?

- Ако позволите да отбележа, лицето е като палтото. Човекът под него и действията му го правят каквото е.

- Самата истина. - Лам вдигна очи към Фоукин, после отново се взря в огледалото. - И ето това е лицето на зло копеле. Направи каквото можа, спор няма. Не е твоя вината. Работиш с каквото ти се даде.

- Просто се опитвам да си свърша работата така, както бих искал друг да я свърши за мен.

- Дръж се с хората така, както искаш те да се държат с теб, и няма къде да сбъркаш. Така казваше навремето баща ми. Май ние с теб наистина имаме различни професии. Моята работа е да направя с другия точно онова, което най-малко искам да ми се случи.

- Готов ли си? - Кмета се беше приближила незабелязано и гледаше двамата в огледалото.

Лам сви рамене:

- За тая работа човек или винаги е готов, или никога няма да бъде.

- Така да бъде. - Тя пристъпи напред и взе ръката на Фоукин. Той почувства острата нужда да се дръпне назад, но се насили за още една добре отработена престорена усмивка. - Последен клиент за днес?

Фоукин преглътна тежко:

- Само още един.

- От другата страна на улицата?

Той кимна.

Кмета притисна монетата в дланта му и се приведе към ухото му:

- Наближава моментът, в който всеки в Крийз ще трябва да избира от коя страна на улицата да застане. Надявам се да направиш мъдър избор.

Залезът придаваше на града карнавална атмосфера. Тълпата от пияни и алчни се стичаше като река към древния амфитеатър. Подминавайки, Фоукин видя кръга, очертан върху каменната настилка в средата - шест стъпки широк, осветен от факли върху побитите около него къси колове. Древните каменни тераси и прясно скованите паянтови трибуни вече гъмжаха от невиждана досега публика. Чуваха се изкрещени залози, тебеширите скърцаха, изписвайки ги по черните дъски. Амбулантните търговци продаваха бутилки и пържена сланина на цени, безбожни дори за това средище на безбожните цени.

Фоукин изгледа мимоходом всичките тези хора, накачулени един връз друг, и за стотен път днес, хиляден тази седмица и сигурно милионен, откакто пристигна за пръв път, си каза наум, че въобще не трябваше да идва, стисна решително чантата си и отмина.

Папа Ринг беше от хората, които колкото повече пари имаха, толкова по-малко обичаха да ги харчат. Седалището му беше повече от скромно в сравнение с това на Кмета - с нисък, напъпил от влага таван и събрана оттук-оттам вехта мебелировка. Глама Златния седеше пред напуканото огледало, осветен от димящи свещи. Огромното му телосложение, натъпкано в стола, представляваше абсурдна гледка. Беше увит в протрит чаршаф, над който главата му стърчеше като лепната накриво върху торта черешка.

Ринг стоеше пред прозореца, също както Кмета допреди малко, със стиснати на гърба дебели юмруци.

- Обръсни всичко - нареди той.

- Освен мустака. - Златния повдигна чаршафа и прокара дебел палец и показалец по горната си устна. - Стои тук, откак се помня, и там ще си остане.

- Такъв удивителен пример за лицево окосмение - отвърна Фоукин. В действителност въпреки оскъдното осветление забеляза не един или два бели косъма. - Да го премахна, ще е огромно съжаление за мен.

Независимо от факта, че беше неоспорим фаворит в предстоящия двубой, в погледа на Златния витаеше мрачно безпокойство, когато влажните му очи срещнаха тези на Фоукин в огледалото:

- Имаш съжаления?

Фалшивата усмивка на Фоукин се изплъзна за момент:

- Нима има човек без такива, господине? - Той започна да реже. -Но ако не друго, те поне ни предпазват от повтарянето на същите грешки.

Златния се вторачи съсредоточено в образа си в огледалото:

- При мен съжаленията се трупат, а аз правя същите грешки, отново и отново.

Фоукин нямаше отговор за това, но в подобни ситуации бръснарят винаги имаше предимство: може да разчита на ножиците си да запълнят неловкото мълчание. Клъц, клъц, клъц. Русите кичури се изтърколваха по чаршафа и падаха на пода, рисувайки интригуващи форми с очевиден и едновременно с това скрит и неразгадаем смисъл.

- Беше ли вече оттатък, при Кмета? - обади се Папа Ринг от прозореца.

- Да, господине, бях.

- Как ти се стори тя?

Фоукин се замисли отчасти върху поведението на Кмета, но най-вече за това какво Папа Ринг очакваше да чуе. Добрият бръснар никога не позволява истината да помрачи очакванията на клиента.

- Изглеждаше много напрегната.

Папа Ринг погледна отново към прозореца и дебелите пръсти заиграха нервно зад гърба му:

- Предполагам, така и трябва.

- Ами другият? - попита Златния. - Онзи, с когото ще се бия?

Фоукин спря да кълца за момент:

- Умислен. Посърнал. Но непоколебим. Право да ви кажа... изглеждаше точно като вас, господине. - Той запази за себе си мисълта, която го споходи.

Току-що един от двамата беше получил последната си подстрижка.

Бий миеше пода, когато той мина покрай вратата. Нямаше нужда да поглежда, позна го по шума на стъпките.

-Грега? - Тя се втурна навън в коридора. Сърцето й щеше да се пръсне от вълнение. - Грега!

Той се извърна с изкривено в гримаса лице, сякаш от това, че чува името си от устата й, му се гадеше. Изглеждаше изморен, повече от под-пийнал и в лошо настроение. Бий винаги отгатваше настроението му.

- Какво?

Беше си представяла срещата им по какъв ли не начин. Веднъж той я сграбчва в обятията си и й казва, че сега най-после могат да се оженят. Друг път се връща ранен и тя се грижи за раните му, докато оздравее. В една от фантазиите й се караха, в друга се смееха от сърце, в трета той даже се разплаква и й казва колко много съжалява, че се е държал лошо с нея.

Но такава, в която дори не я забелязва, нямаше.

- Само това ли имаш да ми кажеш?

- Че какво друго? - Кантлис дори не си направи труда да я погледне в очите. - Трябва да говоря с Папа Ринг. - Той тръгна отново по коридора, но Бий го хвана за ръката.

- Къде са децата? - Гласът й беше изтънял и тонът й беше изпълнен с разочарование от самата нея.

- Гледай си твоята работа.

- Това правя. Накара ме да ти помогна, нали? Поиска от мен да ги докарам!

- Можеше да откажеш - отвърна той и Бий знаеше, че беше прав. Беше готова на всичко за него, една негова дума и скачаше в огъня. Тогава той се подсмихна лукаво, сякаш нещо забавно му дойде наум. - Но щом толкова се интересуваш, продадох ги.

Бий усети стомахът й да се свива на ледена топка:

- На кого?

- На ония духове в планината. На шибаните драконови хора.

- Какво ще правят с тях? - Гърлото й се беше стегнало така, че едва успяваше да говори.

- Знам ли? Ще ги чукат? Ще ги ядат? Какво ме интересува? Абе, ти какво си мислеше, че ще правя, че ще отварям сиропиталище ли? - Лицето на Бий пламна, все едно я беше зашлевил. - Ама и ти си една тъпа свиня. Не знам дали някога съм срещал някой по-тъп от тебе. По-тъпа си от...

Бий се нахвърли върху него и започна да дере лицето му и сигурно щеше да го захапе, ако той не я беше ударил с юмрук. Уцели я точно над окото. Тя полетя към ъгъла и заби физиономията си в пода.

- Ненормална кучка! - изрева той, докато Бий се надигаше замаяна от пода с така познатото тръпнене в лицето. Видя го да докосва бузата си с такова учудено изражение, все едно не можеше да повярва какво се беше случило. - Какво правиш, бе? - Разтърси длан с разперени пръсти. -И виж какво ми направи на ръката! - Засили се и я срита в ребрата, а тя се преви на пода, останала без дъх.

- Мразя те - успя да изхрипти Бий, след като кашлицата й стихна достатъчно.

- Е, и? - Той я изгледа с такова презрение, все едно беше противна буболечка.

Бий си спомни деня, в който измежду пълна стая избра точно с нея да танцува. Спомни си как никога преди не се бе чувствала така добре. И изведнъж видя всичко отново, но сякаш през други очи. Каква грозна, суетна и себична мижитурка бе Грега Кантлис. Използваше хората около себе си и когато приключеше с тях, оставяше пътека от останките им зад гърба си. Как е могла да го обича? Просто защото за момент я е накарал да се почувства нещо повече от пълен боклук? А през останалото време - за нещо по-долно и от това.

- Такова мижаво създание си - прошепна тя. - Как не съм го видяла досега?

Това жегна гордостта му и той отново се засили към нея, но тя докопа ножа си и го измъкна с рязко движение. Той видя острието и за момент на лицето му се изписа изненада. Тя бързо се смени с гняв, но миг по-късно той се смееше с пълно гърло, сякаш по-забавна шега не беше чувал.

- Все едно ти стиска! - Тръгна покрай нея, с бавна, лежерна походка, предоставяйки й всяка възможност да го наръга, ако поиска. Но тя не помръдна, остана на колене, а кръвта от носа й покапа по роклята й. Най-хубавата й рокля, която не беше свалила през последните три дни, защо-то знаеше, че той ще се върне всеки момент.

Когато замайването отмина, Бий се надигна от пода и се върна в кухнята. Цялата трепереше, но беше отнасяла и по-здрав бой, а също така беше преживяла и по-големи разочарования. Никой дори не обърна внимание на разкървавения й нос. Белият дом беше такова място.

- Папа Ринг каза да нахраня жената.

- Супата е в тенджерата - изръмжа през рамо помощникът на готвача. Беше се покатерил на един сандък, застанал на пръсти, и надничаше навън през малкото прозорче с надеждата да зърне нещо от боя през множеството ботуши отпред.

Тя сложи купичката на един поднос, добави чаша вода и тръгна по миришещото на влага стълбище към тъмната, пълна с бъчви и рафтове с блещукащи на светлината на факлата бутилки изба.

Жената в клетката седеше на пода, кръстосала крака, със завързани зад гърба китки, но когато я видя да идва, изпъна крака и се изправи, плъзгайки въжето нагоре по пръта на решетката. Сплъстената й коса висеше пред лицето й, но Бий видя едното й око да я следи зорко, докато приближаваше. Уорп седеше на масата. Беше оставил халката с ключовете на нея и се преструваше, че чете книга. Обичаше да го прави, мислеше си, че така изглежда нещо по-особено, но дори Бий, скарана с буквите, видя, че книгата е обърната обратно.

- Какво искаш? - Той извърна презрителната си физиономия към нея, все едно беше червей в закуската му.

- Папа Ринг каза да я нахраня.

Бий видя сериозните затруднения, които мисленето причиняваше на дебелата му глава.

- Защо? Няма да е тук задълго.

- Мислиш си, че ми дава обяснения ли? - сопна се Бий. - Но както кажеш, връщам се да кажа на Папа, че не ме пускаш...

- Добре, добре, приключвай по-бързо. И да знаеш, че те държа под око. - Той се наведе към нея и я блъсна с вонящ дъх. - Под две очи.

Отключи клетката, отвори скърцащата врата и Бий се наведе и се мушна вътре с подноса в ръце. Жената продължаваше да я гледа. Не можеше да мърда много напред заради вързаните за решетката ръце, но тя, така или иначе, беше избрала да залепи гръб за нея. Вътре миришеше на пот, пикня и страх, тези на жената и на многото други преди нея, до един с мрачни перспективи за бъдещето. Това място не вещаеше добро бъдеще за никого.

Бий остави подноса и взе чашата в ръка. Жената засмука жадно. Ако някога е имала гордост в себе си, от нея не беше останало нищо. В Белия дом гордостта не трае дълго, особено тук долу. Бий се приближи до нея и прошепна:

- Ти ме пита за Кантлис. За Кантлис и децата.

Жената спря да преглъща и очите й, святкащи, диви, се извърнаха към Бий.

- Продал ги е на драконовите хора. Така каза. - Бий погледна крадешком през рамо, но Уорп си седеше на масата, отпиваше от халбата и не обръщаше никакво внимание. Не би очаквал, че Бий е способна на каквото и да е значимо в този живот, и това за момента работеше в нейна полза. Пристъпи още по-близо, извади ножа и започна да реже въжето покрай една от разранените китки на жената.

- Защо? - прошепна тя.

- Защото Кантлис трябва да си го получи. - Дори в този момент не намери сили да го каже, това, че го иска мъртъв, но нямаше и нужда. И двете знаеха какво имаше предвид. - Аз не мога да го направя. - Тя сложи дръжката на ножа в току-що освободената ръка на жената. - Но си мисля, че ти ще можеш.

Папа Ринг въртеше нервно халката на ухото си - стар навик още от разбойническите му години в Лошите земи. С усилването на шума нервите му все повече се обтягаха, а буцата в гърлото му ставаше все по-болез-нена. Беше изиграл безброй ръце, хвърлил хиляди зарове, въртял не едно колело на късмета. Да, шансът може и да беше изцяло на негова страна, но залогът никога не беше толкова голям. Замисли се дали и тя, Кмета, е толкова напрегната. Не личеше. Стоеше на балкона, вирнала брадичка, а тази нейна гордост, дори от това разстояние и със светлината зад гърба й, пак беше очевидна. Но нямаше как да не е изплашена. Ще трябва да е.

Колко пъти бяха стояли така, вперили свирепи погледи един в друг от двете страни на улицата, планиращи падението на другия с всички възможни средства, било то честни, или подмолни, хората, на които плащаха да се бият за тях - все повече и повече, а залозите - все по-високи. Стотици убийства, стратегии и ходове, цели мрежи от дребни съглашения с този или онзи, нарушени, подновени, и всичко това, за да се стигне дотук.

Отнесе се в една от любимите си фантазии - какво да направи с Кмета, когато най-после победи. Да я обеси за назидание? Да я прекара гола през целия град, бита, откъдето мине, като свиня? Да я задържи като лична курва? Като всеобща такава? Не, знаеше, че това са просто фантазии. Беше дал дума, че тя ще си тръгне жива и здрава, и щеше да я удържи. Хората от нейната страна на улицата може и да го смятаха за долен ко-пелдак, може би дори с право, но през целия си живот досега той бе удържал думата си.

Понякога ти навлича големи неприятности тя, думата. Откарва те на места, където по-добре да не си. И в такива главоблъсканици те завлича, където верният път не е никак лесен за намиране. Но работата не е в намирането на лесния, а на верния, правилния път. И бездруго повечето хора винаги избират лесния.

Вземи Грега Кантлис например.

Папа Ринг извърна начумерен поглед настрани. Ето го и него, проснал се на парапета на балкона като някое влечуго, три дни закъснял, както винаги, чопли зъби с отчупена от дървото треска. Беше се сдобил с пресни драскотини по лицето и с нов костюм, но под него имаше болнав и състарен вид и миришеше на застояла пот. Някои хора бързо се износват. Но беше донесъл дължимото, че и прилична сума отгоре като благодарност за услугата. Само заради това още дишаше. Папа Ринг му беше дал дума все пак.

Двамата бойци излизаха в този момент, съпроводени от очаквания подем в настроението на тълпата. Голямата обръсната глава на Златния се поклащаше над всички. Беше заобиколен от хората на Папа Ринг, които му разчистваха пътя към амфитеатъра, чиито древни камъни грееха в оранжево под угасващата светлина на залязващото слънце. Папа Ринг беше пропуснал да му спомене за жената. Вярно, беше същински магьосник с юмруците, но човекът имаше лошия навик да се разсейва. Затова му каза само ако може да остави стареца жив и да смята работата за свършена. Човек трябва да държи на думата си, но не даваш ли нищо, няма как да получиш нещо.

Видя Лам да излиза. Слизаше по стълбите между древните колони на седалището на Кмета, заобиколен от своя антураж от биячи. Започна отново да върти халката на ухото. Налегнаха го тревогите, че старият се-верняк не беше от хората, от които да очакваш, че ще постъпят разумно. Обърната карта, а Папа Ринг обичаше да знае какво има в тестето. Особено при такива високи залози.

- Не ми харесва това дърто копеле - обади се Кантлис.

Папа Ринг го изгледа намръщено:

- Не думай? На мен също.

- Сигурен ли си, че Златния ще го оправи?

- Досега оправи всеки, който му се изпречи, нали?

- Така е. Ама, нещо много унил вид има за победител.

Последното, от което Папа Ринг имаше нужда в момента, е този глупак да дълбае в раната.

- Ето защо отвлякох жената, нали така? За всеки случай.

Кантлис почеса наболата си брада:

- И все пак голям риск е.

- Риск, който нямаше да се налага да поемам, ако ти не беше отвлякъл децата на дъртото копеле и не ги беше продал на ония диваци.

Кантлис подскочи от изненада и извърна рязко глава.

- Мога да събера две и две - изръмжа Папа Ринг и потрепери. Имаше чувството, че е мръсен и от тази мръсотия нямаше очистване. - Колко ниско може да падне човек? Да продава деца?

Кантлис изглеждаше откровено засегнат:

- Колко нечестно, мамка му! Каза да намеря парите до идването на зимата, иначе да се смятам за мъртъв. Не каза, че те е грижа откъде ще ги взема. Искаш ли да ми ги върнеш и да се отървеш от долния им произход?

Папа Ринг погледна към кутията на масата, замисли се за яркия блясък на старото злато в нея и погледна начумерено към улицата. Не беше стигнал дотук с връщане на пари.

- Така си и мислех. - Кантлис поклати глава със самодоволно изражение на лицето, сякаш отвличането на деца беше гениална идея за печелене на пари, за която заслужаваше само поздравления. - Откъде да знам, че дъртото копеле ще извърви целия път през високата трева и ще се нат-ресе тук?

- Защото - заговори Папа Ринг бавно и сдържано - досега трябваше да си научил, че всяка твоя шибана постъпка има последствия. Че човек не може да се носи по течението на живота, без да се замисля по-надалеч от края на оная си работа!

Кантлис направи кисела физиономия и смотолеви: „Колко нечестно, мамка му“, а Папа Ринг се замисли откога не беше удрял човек в лицето. В този момент истински, ама истински се изкушаваше да го направи. Но знаеше, че това не беше решение. Затова беше спрял да го прави и плащаше на други да го правят от негово име.

- Ти дете ли си, че се вайкаш кое е честно и кое - не? - попита той. - А мислиш ли, че е честно да трябва да се застъпвам за човек, който не знае какво е добра ръка, но въпреки това залага една камара пари на нея, пари, които няма? Мислиш ли, че е честно да се налага да заплашвам живота на жени, за да съм сигурен в изхода от този бой? Какво, мислиш, говори това за мен, а? Какво начало за новата ера, която поставям, а? А, честно ли е според теб да удържам на дума, която съм дал на хора, които хич не ги е еня за тяхната? А? Къде е честното в това? Върви доведи жената.

-Аз?

- Твоите шибани каши оправям, нали така? Върви я доведи, за да види Лам, че Папа Ринг е човек, който държи на думата си.

- Може да изпусна началото - изропта Кантлис така, все едно пропускането на гледката на нечия смърт беше най-голямото разочарование на света.

- Продължавай да стоиш тук и да плямпаш, и ще пропуснеш остатъка от шибания си живот, момче. Доведи жената.

Кантлис тръгна навъсен към вратата и на Папа Ринг му се стори, че го чу да мърмори: „Не е честно“.

Изскърца със зъби, докато се извръщаше към улицата. Това копеле създаваше само неприятности където и да отидеше. Чакаше го лош край, рано или късно, и Папа Ринг започваше да се надява, че ще е първото. Изпъна ръкавелите на ризата си и се утеши с мисълта, че след падането на Кмета пазарът за главорези и биячи ще се обнови и повече няма да му се налага да наема подобни отрепки. Тълпата отдолу притихна и той посегна към ухото си, но спря на средата и преглътна поредната болезнена топка в гърлото. Беше направил всичко възможно да наклони везните в своя полза, но залогът никога досега не е бил толкова висок.

- Добре дошли! - извика Камлинг, видимо наслаждаващ се на това как кънти гласът му. - Тук, в историческия театър на Крийз! От векове това място не е ставало арена на такова знаменателно събитие, на каквото само след минути ще имат щастието да се насладят очите ви!

Възможно ли е очите да имат щастието без собствениците си? Въпросът накара Камлинг да спре и да се замисли, но само за миг. Не, не може да си позволи подобно разсейване. Неговият момент най-после настъпи. Издълбаният като купа, осветен от факли амфитеатър е претъпкан с публика, улицата отвъд него - като жива от надигащите се на пръсти, дори дърветата по склона на долината бяха понесли своя товар от престрашили се да се покатерят по най-високите клони. И всички са притаили дъх в очакване на всяка негова дума. Да, беше прочут хотелиер, но такава загуба за театралната сцена.

- Двубой, приятели мои, съседи, при това какъв! Надпревара на сила и остър ум между двама достойни първенци под скромното съдийство на моя милост, Ленарт Камлинг, всепризнат с неутралитета си и виден член на нашата общност!

Стори му се, че чу някой да вика: „И с малка пишка!“, но не му обърна внимание.

- Двубой за разрешаването на спора върху парцел по силата на древната минна традиция...

- Айде свършвай, бе, мамка ти! - провикна се някой.

Тук-там някой се изсмя, чуха се освирквания и подигравки. Камлинг просто вдигна гордо брадичка и изчака публиката да утихне, демонстрирайки им що е то култура и възпитание. Урок, който се бе надявал Йосиф Лестек да даде. Какъв фарс се оказа това обаче.

- От името на Папа Ринг, мъж, който не се нуждае от представяне.

- Що се мъчиш тогава? - чу се вик, последван от нов смях.

- . извоювал си страховито име в кръгове, ями и клетки из Близка и Далечна страна. Мъж без нито една загуба в двайсет и два двубоя. Гла-ма... Златния!

Златния си проправи път през тълпата и влезе в кръга. Беше гол до кръста и целият намазан с мас с цел да затрудни хватката на противника. Масивните му като каменни плочи мускули лъщяха бели на светлината на факлите и това напомни на Камлинг за огромните бели голи охлюви, които понякога намираше в избата си и от които по незнайно каква причина изпитваше огромен страх. На фона на обръснатата му глава буйният мустак на северняка изглеждаше още по-абсурден и отпреди придатък, но независимо от това тълпата го приветства с мощен рев. Беше екзалтирана до степен, в която и гол охлюв албинос би приветствала по същия начин, стига да е готов да кърви за нейно развлечение.

- От името на Кмета неговият противник. Лам. - Влизането в кръга на втория боец бе приветствано със значително по-скромен ентусиазъм от тълпата и съпроводено с по-малки и от него залози. Подобно на противника си, той също беше с обръсната глава и намазан с мас. Дори и без славата на боец, количеството белези по тялото му не оставяше съмнение за предишни срещи с насилие и битки.

Камлинг се доближи до него:

- Лам, само толкова? - прошепна.

- Име като всяко друго - отвърна възрастният северняк, без да откъсва поглед от противника си, безсъмнено всеобщ фаворит. Той беше по-старият от двамата, по-дребен и по-слаб - естествено, че залозите нямаше да са в негова полза. Самият Камлинг го беше отписал напълно. До момента. До момента, когато видя нещо в очите му. Нещо, което го стъписа. Жадният поглед. Като на прегладнял пред пълна чиния. И Златния беше яденето в нея.

По-едрият северняк, от друга страна, имаше леко разколебан вид, до-като Камлинг приканваше двамата противници да приближат средата на кръга.

- Познавам ли те? - надвика той шума на тълпата. - Как е истинското ти име?

Лам само изпъна врат на една страна, после на другата:

- Може би по-късно ще се сетиш.

Камлинг вдигна ръка:

- Нека по-добрият победи! - провикна се той.

Ревът на тълпата се извиси, но той все пак чу Лам да казва: „В тая работа побеждава по-лошият“.

Това беше последният бой на Златния. Със сигурност.

С другия започнаха да се обикалят, стъпка напред, отдръпване, отново и отново, опит да се прецени противникът. Дивият рев на тълпата, размаханите юмруци и размазаните им лица сякаш го притискаха отстрани. Със сигурност нямаха търпение да започне истинският бой. Само дето не знаеха, че боевете често се печелиха или губеха именно в тези безинтересни моменти, преди да е нанесен и един удар.

Мъртвите му бяха свидетели, беше толкова уморен. Провалите и съжаленията от миналото го теглеха надолу като вериги, които с всеки следващ ден и всеки дъх ставаха по-тежки. Това трябва да е последният му бой. Беше чул, че Далечна страна е място, където се сбъдват мечти. И дойде да търси щастието си, да спечели отново всичко, което беше изгубил, но намери само това. Глама Златния, могъщият главатар, героят от песните и бойните полета, човек, на когото се възхищават и от когото се страхуват, търкаля се в калта за развлечение на тези идиоти.

Наклон от кръста, свали рамото и направи един-два лениви замаха, само колкото да види как ще реагира другият. Добре се движеше той, този Лам, колкото и стар да беше. Не му беше за пръв път - добри рефлекси и стабилни движения, - не пилееше сили. Златния се замисли какви ли бяха неговите провали и съжаления. Преследването на какви мечти го беше довело в кръга.

„Ако можеш, остави го жив“, каза Папа Ринг, поредното доказателство колко заблуден беше, при все вечното си перчене за това колко си държал на думата. В такъв двубой човек няма избор, животът и смъртта са от двете страни във везните на Големия изравнител. В кръга няма място за милост, нито за колебания. От погледа на Лам разбра, че и той го знаеше. Веднъж влезеш ли в кръга, нищо отвъд очертанията му няма значение, ни минало, ни бъдеще. И нещата стават така, както стават.

Златния реши, че вече е видял предостатъчно.

Стисна зъби и се втурна през кръга. Старецът се измъкна добре, но той все пак успя да го закачи с юмрук в ухото и веднага след това стовари другия в ребрата му. Глухият удар разтърси ръката му чак до рамото, усети го във всяка става. Лам отвърна на удара, но той го изби с лекота. Следващата секунда двамата отново обикаляха по края на кръга, без да откъсват очи един от друг. През кръга премина остър порив на вятъра и обрули пламъците на факлите.

Старецът носеше на бой, движеше се спокойно, стабилно, не му личеше да изпитва болка. Явно ще трябва да го пречупи постепенно, парче по парче, да използва предимството на по-дългите си ръце. Никакъв проблем. Тепърва загряваше. Дъхът му се учести и започна да излиза с ръмжене, лицето му се изкриви в гневна гримаса. Всеки дъх наливаше сила, а всяко издишване изхвърляше колебания и несигурност. Целият срам, всичките разочарования се превърнаха в подпалка за пламъците на гнева му.

Той плесна рязко длани, направи лъжливо движение надясно и се втурна отново напред, този път още по-рязко, и успя да стовари два последователни удара в лицето на стария северняк. От кривия му нос бликна кръв и той залитна силно назад. Преди да успее дори да си помисли да отвърне, Златния вече отскачаше заднешком, а амфитеатърът кънтеше от овации, ругатни, смях и подновени залози на дузина различни езици.

Захвана се за работа. Имаше предимството на по-дългите ръце, на теглото и младостта, но те нямаше да са успокоение. Ще внимава. Ще играе на сигурно.

В края на краищата това е последният му бой.

- Идвам бе, копеле, идвам! - провикна се Пейн, докато вървеше към вратата, накуцвайки с болния си крак.

Дъното на камарата, това е той. От друга страна, всяка камара има нужда от дъно и може би той не заслужаваше по-горно място. Вратата се тресеше на пантите от ударите на онзи от другата страна. Трябваше да имат от онези малки прозорчета, през които да надзърне. Беше го казвал много пъти, но кой го слушаше него, най-отдолу на камарата. Сигурно не го чуваха от всичкия народ върху него. Ето защо в такива ситуации трябваше да дърпа резето докрай, да открехва едва вратата и да надзърта през процепа, за да види кой чука.

Оказа се някакъв стар пияница. Висок, кльощав, с посивяла коса, залепнала от едната страна на темето. Масивните му ръце трепереха силно. От едната страна на протритото му палто имаше голямо засъхнало петно от повръщано, а от другата - прясно.

- Искам да чукам - изграчи той и гласът му прозвуча като разцепването на гнило дърво.

- Желая ти успех - отвърна троснато Пейн и затръшна вратата.

Или по-скоро щеше, ако дъртакът не беше пъхнал ботуш между нея

и рамката и тя не отскочи назад.

- Казах, че искам да чукам!

- Затворено е.

- Какво? - Старецът изпъна шия и наведе глава към него. Явно освен пиян беше и глух.

Пейн отвори широко вратата и извика насреща му:

- Отвън се бият, в случай че не си забелязал. Затворено е!

- Забелязах и хич не ми дреме. Искам чукане, и то сега. Имам златен прах и чувам, че Белият дом никога не затваря. Никога.

- Мамка му - изсъска през зъби Пейн. Вярно беше. „Винаги отворено“, казваше Папа Ринг. Да, ама също така каза днес много да внимават, да си отварят очите на четири. „Отваряйте си очите на четири - така каза на всички. - Няма да търпя хората ми да не внимават.“ Странно, предвид това, че тук никой не внимаваше за нищо.

- Искам да чукам - изръмжа старецът. Беше толкова пиян, че едва се държеше на крака.

На Пейн му дожаля за момичето, на което щеше да се падне късметът - този вонеше на всичките лайна в Крийз накуп. По принцип на вратата стояха по трима биячи, но нали е на дъното на проклетата камара, всичките се бяха изнизали навън да гледат и го бяха оставили сам.

Пейн изпъшка сърдито и се обърна да извика някой от по-горните слоеве на камарата, но за негова най-голяма и изобщо неприятна изненада нечия ръка се плъзна под брадичката му, стегна здраво гърлото му и той усети допира на нещо остро и хладно. Вратата зад гърба му се затвори.

- Къде е жената? - дъхът на стареца вонеше както преди, но ръцете му вече не трепереха и бяха корави като желязо. - Шай Саут, кльощава и перната в устата. Къде е?

- Не знам нищо за никаква жена - изпелтечи Пейн, колкото силно можа, с надеждата някой да чуе, но натискът в гърлото му почти напълно заглуши думите му.

- В такъв случай няма значение, че ще ти разпоря гръкляна. - Пейн усети върха на ножа да се впива под брадичката му.

- Мамка му! Стой! В избата е!

- Води. - Старецът го избута напред. Една крачка, втора и изведнъж Пейн се замисли над това какво унижение бе за него настоящата ситуация, сякаш всичко останало не му беше достатъчно, ами сега и това. Без дори да се замисля, започна да се дърпа и извива, да ръга с лакти назад, бореше се така, сякаш това беше така дълго чаканата възможност да се измъкне от дъното на камарата и най-после да бъде някой. Достоен за уважение човек, ако не за другите, то поне за собственото си аз.

Но старецът се оказа корав като камък. Жилестата ръка беше стегнала гърлото на Пейн и от него не излизаше нищо повече от тихо хъркане. Усети острието на ножа да се плъзва нагоре по бузата му, после пареща болка.

- Продължавай да се дърпаш и това око си заминава. - Студенината в гласа на стареца изби всякакви мисли за съпротива от главата му. - Ти си просто глупакът, който отваря вратата. Не мисля, че дължиш кой знае какво на Папа Ринг. А и с него, така или иначе, е свършено. Заведи ме при жената, не прави глупости и ще доживееш да бъдеш глупакът, който отваря нечия друга врата. Как ти звучи?

Ръката отслаби хватката достатъчно, че да може да изхърка:

- Добре. - И наистина звучеше добре. През целия си живот Пейн на никого не се бе опълчвал и докъде го беше докарало това? Беше просто глупакът, който отваря вратата.

Дъното на камарата.

Златния беше успял да разкървави порядъчно физиономията на стария северняк. Беше започнало да ръми, виждаше ситните струйки в светлините на факлите, усещаше ги хладни по лицето си, но отвътре гореше, нямаше следа от колебания и неувереност. Беше преценил добре противника си и дори кръвта в устата му имаше вкус на победа.

Това е последният му бой. После с парите на Папа Ринг - обратно в Севера. Ще си върне изгубената слава, децата си, най-после ще си отмъсти на Керм Желязната глава и Калдер Черния. Само мисълта за тези двамата, за омразните им имена и физиономии стигаше да разпали гнева му.

Златния изрева с пълно гърло. Тълпата пое рева му и той сякаш се понесе по него над кръга като по гребена на вълна. Старецът успя да избие първия му удар, приклекна под втория и някак съумя да докопа ръката му. Двамата се вкопчиха един в друг, пръстите им се гърчеха в търсене на по-добра хватка, дланите пляскаха и се хлъзгаха по намазаните с мас тела, краката търсеха опора. Златния напрегна сили, извика и успя да отлепи Лам от земята, но старият северняк оплете в последния момент крак в неговия и двамата полетяха с гърбовете си към земята. Стовариха се едновременно на каменните плочи и тълпата скочи на крака.

Златния беше отгоре. Опита да провре ръка през шията на стареца, заопипва и докопа едното му ухо, но не успя да го сграбчи - беше прека-лено хлъзгаво. Пръстите му пропълзяха нагоре по лицето на Лам, искаше да забие палци в очите му, както направи с онзи едър златотърсач през пролетта, но преди да успее, главата му бе извита надолу, усети дърпане и пареща болка в устата си. Изкрещя, изви се настрани, изръмжа и впи нокти в китката на Лам. Ужасяваща болка го преряза през горната устна, чак до венците, но той се отскубна и скочи тромаво на крака.

Докато Лам се претъркулваше на земя, видя в единия му юмрук руси косми и осъзна какво беше станало - беше отскубнал половината му мустак. Тълпата избухна в смях, но Златния чуваше не техния, а онзи от миналото, който кънтеше в тронната зала на Скарлинг, докато той, изпратен в изгнание, тътреше крака към вратата.

Усети в гърдите си да се надига изпепеляващ гняв. Нададе крясък и скочи към Лам. В главата му беше останала само една мисъл - как да го разкъса на парчета с голи ръце. Улучи стареца право в лицето и го видя да полита заднешком извън кръга, разпръсквайки насядалите по първия ред като пилци. Връхлетя го с порой от удари и ругатни. Юмруците му започнаха да мятат възрастния северняк наляво-надясно като парцалена кукла. Видя ръцете му да се отпускат надолу, лицето му провисна безизразно, очите му се изцъклиха и Златния разбра, че моментът е настъпил. Засили се, замахна с всичка сила и стовари мощен удар право в брадичката на Лам.

Старецът се олюля, юмруците му се отпуснаха покрай тялото и Златния зачака коленете му да омекнат и той да се свлече на земята, където да скочи отгоре му и да го довърши.

Но Лам не падна. Направи залитащи крачка-две назад в кръга и спря. Поклащаше се с наведено надолу, потънало в сянка лице и проточила се от устата му кървава лига. Златния чу нещо през рева на тълпата. Тих, едва доловим, но непогрешим звук.

Старият северняк се смееше.

Златния не помръдна от място. Беше запъхтян, гърдите му се вдигаха и спускаха тежко. Ръцете му бяха натежали от умора. Обля го студена вълна. Не знаеше дали може да удари по-силно. Юмруците го боляха така, все едно беше блъскал ствола на дърво.

- Кой си ти? - изрева той.

Устните на Лам се разтегнаха в широка усмивка и устата му зейна зловещо като отворен гроб. Изплези почервенял език и облиза бузата си, размазвайки кръвта по нея. Вдигна лявата си ръка, разпери бавно пръсти пред лицето на Златния и той видя през дупката от липсващия среден пръст да го гледат две влажни, облещени и черни като катранени ями очи.

Тълпата замлъкна и стана зловещо тихо. Златния не изпитваше повече колебания и неувереност, те се бяха сменили с парализиращ ужас, защото вече знаеше истинското име на стария северняк.

- Мъртвите са ми свидетели - промърмори той, - не е възможно.

Но знаеше, че е. Колкото и бърз, силен или страховит да си, винаги

има някой, който е по-бърз, по-силен и по-страховит от теб, и колкото повече се биеш, толкова по-скоро ще го срещнеш. Никой не може да залъгва вечно Големия изравнител. Сега потта по лицето на Златния беше студена, огънят в гърдите му беше напълно угаснал и на негово място беше останала само пепел.

Наистина знаеше, че това е последният му бой.

- Толкова нечестно, мамка му - мърмореше Кантлис.

Толкова усилия да влачи тия мрънкащи пикльовци през Далечна страна, толкова рискове, докато ги закара на драконовите хора, платен дълг, че и лихва отгоре, а като благодарност какво? Безкрайното хленчене на Папа Ринг и поредната скапана работа за вършене. Колкото и здраво да работеше, нещата никога не ставаха както искаше.

- Няма справедливост на този свят! - кресна той и от това лицето го заболя. Докосна внимателно драскотините и от това пък го заболя ръката. Замисли се над глупостта на жените.

- След всичко, което направих за тая курва...

Онзи идиот Уорп се преструваше, че чете, когато Кантлис се появи иззад ъгъла.

- Ставай, глупако! - Жената беше в клетката, вързана и безпомощна, но го изгледа по начин, от който още повече се ядоса - спокойно, невъзмутимо, без никакъв страх, все едно си беше наумила нещо. - Какво гледаш, кучко! - кресна й той.

- Един шибан страхливец - отвърна невъзмутимо тя.

Кантлис се закова намясто, примига неразбиращо, не можеше да повярва на ушите си. Това кльощаво създание му се присмиваше? Тя, която трябваше да хленчи и проси за милост? Ако не можеш да научиш жена на уважение, като я пребиеш и вържеш, как тогава, мамка му?

- Какво? - прошепна той, целият настръхнал.

Тя се наведе напред и без да откъсва подигравателния си поглед от него, оголи зъби и с рязко вирване на брадичка се изплю през дупката в предните си зъби. Плюнката й прелетя клетката, мина през решетката и плясна на новата риза на Кантлис.

- Шибан пъзльо - каза тя.

Хокането от Папа Ринг е едно, но това е съвсем друга работа.

- Отвори клетката! - изсъска озъбен Кантлис, почти задавен от ярост.

- Дадено. - Уорп се засуети с халката с ключовете. Бяха само три, но той така и не успяваше да намери верния. Кантлис я изтръгна от ръката му, заби яростно ключа в ключалката, отвори рязко вратата и ръбът й изтрещя в стената, откъртвайки парчета мазилка.

- Сега ще ти дам аз на теб един шибан урок! - изкрещя той, но жената продължи да го гледа втренчено. Беше оголила зъби и дишаше така тежко, че от устата й пръскаше слюнка. Сграбчи я за ризата и шевовете й изпращяха, когато почти я отлепи от пода. С другата ръка сграбчи лицето й и започна да стиска колкото сила имаше, размаза устата й между пръстите си, мачка, мачка...

Ужасяваща болка прониза бедрото му и той извика пронизително. Усети нов удар, болката се стрелна нагоре, кракът му поддаде и той залитна към стената.

- Какво. - обади се отнякъде Уорп и Кантлис чу шум от крака по пода и пъшкане. Едва успяваше да се задържи прав, болката беше непоносима, стигаше нагоре чак до чатала, но той успя да се обърне.

Уорп беше залепен с гръб за решетката с глуповато стъписано изражение на лицето. Жената го държеше с едната ръка, а с другата го мла-теше с юмрук в корема и пъшкаше тежко при всеки удар. В следващия момент очите на Уорп се изцъклиха и той изхърка. Едва тогава Кантлис забеляза ножа в ръката на жената и кървавите пръски, които летяха от острието и капеха на земята. Осъзна, че беше наръгала и него и мисълта за цялата тази несправедливост го накара да изскимти от яд. Подскочи криво-ляво на ранения си крак, хвърли се към нея и я сграбчи през гърба. Двамата прелетяха през вратата, строполиха се едновременно на отъпкания кален под пред клетката и той видя ножа да изхвърча от ръката на жената.

Оказа се хлъзгава като змиорка, измъкна се от хватката му, метна се отгоре му и му нанесе няколко здрави удара с юмрук в устата. Преди да се осъзнае, главата му изтропа на няколко пъти в калния под. После тя скочи към ножа, но той успя да я сграбчи за ризата и проклетият парцал почти се разпра в ръката му. Двамата запълзяха един през друг към крака на масата, като не спираха да пъшкат и да съскат от напрежение. Тя за-махна и го удари отново, но юмрукът й пропусна лицето му, като закачи едва главата му, и Кантлис успя да докопа косата й. Сграбчи я и изви рязко главата й настрани.

Тя изпищя и започна да се мята, но той я беше спипал здраво. Удари главата й в крака на масата и пак, и пак, докато не усети тялото й да се отпуска. Измъкна се изпод него, пъшкайки от болката в наръгания крак, който вече беше целият мокър и топъл от кръвта.

Чу я да диша запъхтяно, докато се надвесваше отгоре й. Тя се опита да го ритне с коляно, но сега цялата му тежест беше върху нея, а едната му ръка най-после беше напряко през гърлото й, притискайки я към пода. Кантлис се протегна, изпъна пръсти и заопипва за ножа и когато те докопаха дръжката, той се изкиска доволно. Беше победил, знаеше го.

- Шега ша видим ние тая ябота - изфъфли заради разбитата си уста. Вдигна ножа пред лицето й, за да го види добре. Лицето й беше почервеняло от душенето, а сплъстената й от кръв коса беше залепнала за него. Тя не откъсваше облещени очи от върха на острието и не спираше да се бори да избута ръката му, но силите й отслабваха бързо. Кантлис вдигна ножа и направи няколко лъжливи замаха надолу. Доставяше му истинско удоволствие да гледа как замижава при всяко приближаване на стоманата. - Ей шега ша видим! - Вдигна ножа високо над главата си, този път нямаше да е само подигравка.

Изведнъж китката му се усука и той зяпна от изненада. В следващия миг някой го повлече настрани и той отвори уста, но преди да каже как-вото и да било, нещо го фрасна право в нея и всичко се завъртя шеметно пред очите му. Разтърси глава, чуваше жената да кашля, но от много, много далеч. Видя ножа на земята и се пресегна.

Един ботуш се стовари върху ръката му и я смаза на пода. Друг изрита острието надалеч. Кантлис изпъшка и се опита да размърда ръката си, но не можа.

- Искаш ли да го убия? - попита някакъв дъртак и го погледна отгоре.

- Не - изграчи момичето и се наведе да вземе ножа. - Аз искам да го убия.

Тя пристъпи към Кантлис и изплю една кървава плюнка в лицето му.

- Не! - проскимтя той и опита да се надигне, но със съсипания крак и премазаната под ботуша на стареца ръка това се оказа невъзможно. -Нужен съм ти! Искаш си обратно децата, нали? Нали? - Видя промяната на лицето й и разбра, че беше намерил правилния път. - Не е лесно да стигнеш там! Аз знам пътя! Нужен съм ти! Ще ти помогна! Ще оправя нещата! Не беше моя вината, Ринг беше. Каза, че ще ме убие! Нямах избор! Нужен съм ти! - Той продължи да плямпа, да хленчи и да проси милост, без да изпитва никакъв срам. Когато няма друг избор, разумният човек винаги проси и моли колкото сили има.

- Ама че образ е тоя - промърмори дъртакът с изкривена от презрение уста.

Момичето влезе в клетката и взе въжето, с което беше вързана.

- Повече избор никога не вреди.

- Ще го вземем с нас?

Тя клекна пред Кантлис и го дари с кървава усмивка:

- Винаги можем да го убием по-късно.

Абрам Маджуд беше силно разтревожен. Не за резултата от боя, той вече не беше тайна за никого. Тревожеше се за това, което щеше да стане след края му.

С всеки следващ удар силите на Златния го напускаха. Лицето му, или поне това, което се виждаше от него под кръвта, беше сковано от ужас. Усмивката на Лам - в стряскащ контраст с него - се разтегляше все повече и повече с всеки следващ удар, било то нанесен или получен. Налудничава, гротескна гримаса, лицето на пиян, на умопомрачен, на демон, от човека, с когото Маджуд се смя от сърце по пътя през равнината, не беше останал и помен. Физиономията му имаше толкова чудовищен вид, че при всяко негово приближаване хората от първия ред побягваха нагоре по пейките.

Положението в публиката беше достигнало грозотата на това в кръга. Маджуд не смееше да си помисли докъде се бяха качили залозите, а с тях и напрежението, но вече беше видял няколко сбивания сред публиката. Усещането за колективно умопомрачение започваше да му напомня прекалено много за битка - място, на което силно се беше надявал да не се озовава отново, - а той знаеше, че има ли битка, винаги има жертви.

С мощен удар отдясно Лам запрати Златния, залитайки назад, хвана го, преди да е паднал, пъхна показалец в устата му и с рязък замах разпра бузата му на две, като опръска с кръв най-близко стоящите около кръга.

- Майко мила - Кърнсбик беше скрил лицето си с ръце и надзърташе боязливо през пръсти.

- Трябва да тръгваме - каза Маджуд и се огледа, но не видя лесен начин за осъществяване на намерението си.

Лам беше хванал едната ръка на Златния, преплел своята в нея, и извивайки я назад, го беше свалил на колене. Той чу пронизителния вик на Златния, после острото изпукване, с което лакътят му се огъна наопаки, и видя кожата на ръката му да се издува под натиска на счупените кости в ставата.

Отнякъде долетя писък, имаше раздвижване сред публиката и Маджуд видя какво ставаше - двама ръгаха с ножове трети. Изведнъж небето се озари в оранжево от надигналата се огнена топка, толкова ярка, че почти можеше да почувства топлината й. В следващия миг гръмотевичен трясък разтърси амфитеатъра и хората се хвърлиха ужасени по очи, прикривайки глави с ръце. Допреди малко кръвожадните им крясъци се смениха с писъци на изненада.

Някакъв мъж запреплита крака и стиснал с две ръце корема си, залитна в кръга и падна почти до Лам, който в този момент продължаваше да размазва физиономията на Златния. От страната на Папа Ринг над главната улица се извисиха огромни пламъци. Някакъв човек, само на крачка-две от Маджуд, бе ударен по главата от летяща отломка и се строполи на място.

- Експлодиращ прах - промърмори Кърнсбик. Стъклата на очилата му грееха от отразените в тях пламъци.

Маджуд го сграбчи за ръката и го помъкна след себе си. През плетеницата от човешки тела зърна широката усмивка на Лам, обагрена в жълто от огъня на една от факлите. Беше хванал някакъв нещастник за врата и блъскаше ритмично главата му в една от колоните - фрас, фрас, фрас, -а черното петно на камъка ставаше все по-голямо. Маджуд подозираше, че злощастната му жертва беше Камлинг. Явно времето за съдийство в този бой отдавна беше отминало.

- Оле, майко - мърмореше Кърнсбик, - оле, майко.

Маджуд изтегли сабята си. Същата, която получи от генерал Мал-загурт като благодарност за това, че беше спасил живота му. Мразеше проклетото парче стомана, но сега се радваше, че го беше взел. Човешката изобретателност все още не беше измислила по-добро средство, с което да накараш човек да се разкара от пътя ти, от парче добре наточената стомана.

Само за секунди вълнението на публиката се беше сменило с паника. От другата страна на кръга новопостроената трибуна започваше да се накланя заплашително под напора на нетърпеливите да я напуснат хора, които се блъскаха и газеха в бързината. Цялата конструкция се лашна настрани с протяжно скърцане, пропадна, подпорните греди се пречупиха като кибритени клечки и хората се запремятаха през зле скованите парапети и изчезваха в тъмнината отдолу.

Маджуд помъкна Кърнсбик през цялото това безумие, пренебрегвайки боя, ранените и една подпряна на лакът жена, вторачена в изскочилата от счупения й крак кост. Беше настъпило времето, в което всеки беше сам за себе си. С малко късмет и за този до тях, но останалите трябваше да разчитат на Божията милост.

- Майко мила - изпелтечи Кърнсбик.

Положението на улицата вече не напомняше за битка - беше битка. Хората се лутаха насам-натам и пелтечеха несвързано, огрени от разрастващите се огньове от страната на Папа Ринг. Проблясваха остриета, сблъскваха се тела, падаха, търкаляха се, валяха се в потока, нямаше ясно обозначени страни. Някой хвърли запалена бутилка, която се разби на един от покривите и огнените й езици погълнаха жадно тръстиката, въпреки че беше влажна.

Маджуд зърна Кмета на балкона си. Наблюдаваше спокойно какофонията под себе си, сочеше с пръст и даваше нареждания на един от хората си до нея. Той остана с впечатлението, че намеренията й са били далеч от това да изчака със скръстени ръце края на боя и покорно да се примири с изхода му.

Полетяха горящи стрели. Една се заби в калта само на крачка от тях. Ушите на Маджуд кънтяха от крясъците на множество непознати езици. Чу се нов оглушителен трясък и той се сниши, покрил глава с ръце при вида на полетелите отломки от натрошено дърво и кълба дим.

Някакъв тип влачеше за косата жена и тя риташе като луда във въздуха.

- Оле, майко - не спираше да повтаря Кърнсбик.

Нечия ръка сграбчи Маджуд за глезена, но той я фрасна с плоската част на острието и продължи, без да поглежда надолу. Стараеше се да се придържа близо до верандите на къщите от страната на Кмета. Високо горе, на върха на една от колоните, забеляза три силуета. Двама държаха лъкове, а третият палеше натопените в катран стрели, които те спокойно и невъзмутимо запращаха към постройките от другата страна на улицата. Къщата с табела „Чукане“ вече гореше буйно. Жена се хвърли от балкона и се сгромоляса с писък в калта. Наблизо лежаха два трупа. Малко по-нататък четирима мъже стояха с извадени мечове и наблюдаваха улицата. Един от тях пушеше лула. Маджуд го позна, беше едно от крупиетата в „Храма на зара“.

Кърнсбик дръпна ръката си:

- Не трябва ли да...

- Не! - отсече Маджуд и го повлече напред. - Не трябва.

Милосърдието, наред с всички останали атрибути на цивилизацията,

беше лукс, който не можеха да си позволят. Измъкна ключа от магазина и без да откъсва очи от улицата, го натика в треперещата ръка на Кърнсбик.

- Оле, майко - изхлипа за пореден път изобретателят, докато се бореше с ключалката.

Двамата връхлетяха в магазина и тихият му, предвещаващ сигурност сумрак ги обгърна. Стъклените повърхности блещукаха в оранжево, жълто и червено от пламъците навън. Маджуд затръшна с рамо вратата и въздъхна от облекчение при шума на спускащото се резе. Усети ръка на рамото си, извърна се рязко и почти отнесе главата на Темпъл с меча си.

- Какво става, за бога? - през напрегнатото лице на Темпъл пробяга сноп светлина от прозореца. - Кой спечели?

Маджуд свали меча, опря върха му на пода и се облегна тежко на дръжката, превит на две и запъхтян:

- Лам размаза Златния от бой. В буквалния смисъл.

- Майко мила - простена Кърнсбик, свлече се с гръб по стената и седна тежко на пода.

- Ами Шай? - попита Темпъл.

- Нямам представа. Нямам никаква представа какво става. - Маджуд открехна леко вратата и надникна навън. - Но предполагам, че Кмета е започнала разчистване на града.

Огньовете от страната на Папа Ринг осветяваха целия град в ярки цветове. Белият дом беше целият в пламъци. Огнените езици - убийствени и ненаситни - се издигаха високо над последния етаж. Дърветата по склона зад постройката също горяха и във въздуха летяха пепел и искри.

- Не трябва ли да излезем да помогнем? - попита Темпъл.

- Добрият търговец винаги пази неутралитет.

- Със сигурност в даден момент човек трябва да престане да бъде добър търговец и да бъде просто добър човек.

- Може би. - Маджуд затвори вратата. - Но този момент не е сега.

Стари приятели

- Така, значи! - извика Папа Ринг. Преглътна тежко и примижа към яркото слънце. - Така ще свърши всичко, а! - Челото му лъщеше от пот, според Темпъл напълно разбираемо. - Невинаги съм постъпвал както трябва! - Някой беше отскубнал халката от ухото му и разкъсаната месеста част се подмяташе отдолу при всяко завъртане на главата му. - Смея да твърдя, че няма да липсвам на много от вас! Но аз поне винаги се стараех да си държа на думата, това поне правех! Не можете да отречете, че винаги държах...

Темпъл чу Кмета да щраква с пръсти, един от хората й изрита Папа Ринг в гърба и той полетя надолу. Примката се стегна рязко и той започна да рита с крака, а въжето изскърцваше при всяко усукване на тялото му

- танцът на обесения. От единия му мърляв крачол потече пикня. Голям човек или малък, смел или страхливец, велика личност или нищожество

- всички увисваха еднакво. С това станаха единайсет. Папа Ринг, девет от най-приближените му главорези и жената, която отговаряше за курвите му. От тълпата се чуха половинчато скандиране и ръкопляскане по-скоро по навик, отколкото от ентусиазъм. Събитията от миналата вечер бяха успели да утолят жаждата за кръв дори на град като Крийз.

- Ето го края на всичко това - прошепна Кмета.

- И на много други неща - добави Темпъл. Една от древните колони, между които беше стоял Белият дом, беше паднала от горещината на пожара. Втората все още стърчеше някак унило и самотно насред пепелището, гола, напукана и почерняла от сажди - руините на настоящето лежаха на почерняла камара в подножието на тези от миналото. Повече от половината постройки от страната на Папа Ринг бяха сполетени от същата участ. От мешавицата от бараки и колиби бяха останали само зеещи празнини и камари овъглено дърво, сред които вече бяха плъзнали маро-дери.

- Ще застроим наново - каза Кмета. - Това ще направим. Готов ли е договорът?

- Почти - едва намери сили да отвърне Темпъл.

- Чудесно. Това парче хартия може да спаси много човешки живот.

- Виждам, че спасяването на човешкия живот е основен приоритет тук. - Не дочака отговор, обърна се и заизкачва бавно стълбите. Беше му все тая за Папа Ринг, но нямаше желание да го гледа как рита под бесилката.

С немалка част от жителите на града мъртви вследствие на насилие, пожар или обесване, с избягалите, за да се спасят, с още по-голяма част готвещи се да го направят и онези, които бяха навън, наблюдавайки развръзката на дългогодишната вражда в града, в „Храма на зара“ беше зловещо тихо и стъпките на Темпъл отекваха в опушените греди на тавана. На една от масите, под мълчаливата стража от наредените в нишите на стените брони, седяха Даб Суийт, Плачеща скала и Корлин и играеха карти.

- Не гледате обесването, а? - попита Темпъл.

Корлин го изгледа косо, без да си прави труда да извръща глава, и го дари с едно презрително сумтене. Най-вероятно беше чула историята за това как бе пробягал цялата улица чисто гол.

- Почти ме обесиха някога, там, близо до Хоуп - каза Суийт. - Разбра се, че е недоразумение, но все пак. - Възрастният скаут пъхна пръст в яката си и я разтегна. - Това ми уби всякакъв ентусиазъм за такива зрелища.

- Лош късмет - отбеляза Плачеща скала, без да откъсва очи от картите си. Държеше половината обърнати към себе си, другата - напред, и сякаш не гледаше тях, а през тях. Дали имаше предвид убития ентусиазъм на Суийт, факта, че почти е бил обесен, или обесването като цяло, тя не уточни. Не беше от хората, от които да очакваш уточнения.

- Смъртта отвън е единственото време, в което можеш да намериш малко спокойствие вътре. - Суийт люшна стола си назад и стовари един мръсен ботуш на масата. - Това място вече ми е прекалено потискащо. Скоро ще има повече пари да извеждаш хора от града, отколкото да ги довеждаш тук. Трябва просто да намеря няколко неудачници, закопнели за цивилизация, и потегляме обратно към Близка страна.

- Може би ще се присъединя към вас - каза Темпъл. Тълпа от неудачници звучеше като идеалната компания за него.

- Винаги добре дошъл. - Плачеща скала свали една карта и започна да прибира заложената купчина в средата на масата, а лицето й дори не помръдна, все едно беше загубила, а не спечелила. Суийт хвърли ядосано картите си на масата. - Двайсет години вече губя от този проклет дух, а тя още се преструва, че не знае как да играе!

Савиан и Лам стояха в ъгъла и си поделяха бутилка. Без брада и коса севернякът изглеждаше по-млад, някак още по-масивен и със сигурност - по-зъл. Изглеждаше така, сякаш се беше опитал да отсече дърво с главата си. Цялото му лице беше една огромна синина, имаше дълга, крива и зле съшита рана на едната скула, а двете му ръце бяха увити в мърляви бинтове с избили по тях кървави петна.

- Без значение - боботеше той през подутите си устни. - Длъжник съм ти.

- Май ще намеря начин да ми се отплатиш - каза Савиан. - Къде стоиш по отношение на политиката?

- В днешно време колкото мога по-далеч...

Двамата млъкнаха, когато видяха Темпъл да приближава.

- Къде е Шай? - попита той.

Лам вдигна очи - едното почти затворено от оток, а другото пълно с умора:

- Горе, в стаята на Кмета.

- Ще иска ли да ме види?

- Нея питай.

Темпъл кимна:

- Имаш и моите благодарности - каза на Савиан. - Ако искаш да ги приемеш.

- Всеки прави каквото може.

Темпъл не беше сигурен дали това беше казано с цел да го засегне. Напоследък всичко му звучеше така. Остави двамата възрастни мъже и тръгна към стълбите. Зад гърба си чу Савиан да казва:

- Говоря за бунта в Старикланд.

- Този, който наскоро свърши.

- Да, а също за следващия.

Вдигна ръка пред вратата, но спря. Нищо не го спираше да яхне коня и да напусне града. Да отиде при Берми или на място, където никой не знаеше що за неудачник е. Замисли се дали беше останало такова място на този свят. Вдигна отново ръка и почука, преди изкушението на лекия път да го е надвило.

Физиономията на Шай изглеждаше малко по-добре от тази на Лам. Беше насинена и подута, носът й беше разцепен през горната си част, имаше синини и по шията. Само при вида й го заболя. Тя не изглеждаше ядосана, че го вижда. Нито пък се радваше. Остави вратата отворена, тръгна обратно, като леко накуцваше, и примижа от болка, докато сядаше на пейката под прозореца. Босите й стъпала изглеждаха толкова бледи на фона на дъсчения под.

- Как беше обесването? - попита.

Темпъл пристъпи в стаята и затвори внимателно вратата.

- Като всяко друго.

- Така и не разбрах какво толкова му харесват хората.

- Може би гледката на нечия загуба ги кара да се чувстват като победители.

- Аз освен загуба друго не знам.

- Добре ли си?

Тя вдигна глава, но Темпъл не намери сили да я погледне в очите.

- Малко боли.

- Ядосана ли си ми? - Осъзна, че звучи като малко дете.

- Не. Просто ме боли.

- Какво можех да направя, ако бях останал?

Шай облиза напуканите си устни:

- Мисля, че просто щеше да си изпросиш смъртта.

- Именно. Вместо това хукнах да доведа помощ.

- Хукна, това си го спомням.

- Намерих Савиан.

- И Савиан намери мен. Точно навреме.

- Точно така.

- Точно така. - Тя сложи ръка на ребрата си, докато придърпваше единия ботуш, и започна бавно да го обува. - Та, предполагам, това, което искаш да кажеш, е, че ти дължа живота си. Благодаря, Темпъл. Мамка му, какъв герой си. Следващия път, като видя един гол задник да излита през прозореца, ще знам, че няма страшно, и просто ще си седя и ще чакам някой да дойде да ме спаси.

Двамата се спогледаха мълчаливо. Отвън тълпата започваше да се разотива. Темпъл се свлече на един стол.

- Срам ме е от себе си.

- Олеква ми да го чуя. Ще използвам срама ти като мехлем за раните си.

- Нямам извинение.

- При все това си мисля, че ще чуем едно.

Лицето на Темпъл се изкриви в мъчителна гримаса:

- Аз съм страхливец и това е то. Бягам от толкова отдавна, че ми е станало втора природа. Старите навици умират трудно. Колкото и да му се иска...

- Не си прави труда. - Шай изпусна дълга въздишка. - По принцип нямам високи очаквания. И право да ти кажа, ти успя да ги надминеш, когато си изплати дълга. Е, падаш малко страхливец. Че кой не е? Ти не си доблестният рицар с лъскава броня, аз не съм плаха девица и това не е приказка за деца. Прощавам ти. Можеш да си ходиш. - Тя махна вяло с опакото на надраната си ръка към вратата.

Това беше повече от прошката, на която се беше надявал, но въпреки това той осъзна, че не помръдва от стола.

- Не искам да го правя.

- Не ти казвам да скачаш отново през прозореца, използвай стълбите.

- Позволи ми да оправя нещата.

Тя го погледна изпод вежди:

- Отиваме в планината, Темпъл. Онова копеле, Кантлис, ще ни отведе до тези драконови хора. Ще се опитаме да си върнем брат ми и сестра ми и не мога да ти обещая, че ще има какво да оправяш. Единственото, което мога да ти обещая, е, че ще бъде трудно, студено и опасно. И че няма да има прозорци, през които да избягаш. Ще си ми толкова от полза там, колкото изгоряла кибритена клечка. И нека не се преструваме, че не е така.

- Моля те. - Темпъл пристъпи към нея. - Дай ми само още един...

- Остави ме на мира. - Тя присви насреща му очи. - Искам просто да ме оставиш на мира.

Това беше всичко? Може би трябваше да се бори, но той не беше борец по природа. Затова просто кимна, забил поглед в пода, затвори внимателно вратата зад гърба си, слезе долу и застана пред бара.

- Получи ли каквото искаше? - попита Лам.

- Не - отвърна Темпъл и изсипа една шепа монети на бара. - Каквото заслужавам. - Започна да пие.

Имаше бегла представа за глух тропот на копита, дрънчене на сбруи и викове отвън на улицата. Просто нова задруга, пристигаща в града. Свежи попълнения с предстоящите разочарования и неудачи. Но Темпъл беше прекалено зает със своите, за да обърне внимание. Беше казал на мъжа зад бара да остави бутилката.

Този път нямаше кого да вини. Не Бог, нито Коска, със сигурност не Шай. Лам се оказа прав. Където и да избягаш, ти пак си там. Проблемът на Темпъл се казваше Темпъл. Чу тежки стъпки и звън на шпори. Някой викаше за пиене, друг - за жени, но той дори не се обърна. Изсипа поредната пареща чаша в гърлото си и с насълзени очи посегна отново към бутилката.

Но нечия ръка стигна до нея преди неговата.

- Ти по-добре не пипай това - изръмжа Темпъл.

- Е, как да я изпия тогава?

Този глас накара по гърба му да пробяга ледена тръпка. Очите му се плъзнаха към ръката - кожа на старец, оцвъкана с тъмни петънца, нащърбени нокти с черно под тях и безвкусен пръстен на показалеца. Продължиха нагоре през мърлявата бродерия на ръкавела, лекьосания плат, нагръдника с лющеща се позлата, кльощавия изринат врат и спряха на лицето. Това до болка познато хлътнало лице - остър нос, влажни очи и засукан с помада посивял мустак.

- О, боже - изпъшка Темпъл.

- Не съвсем, но си близко - отвърна Коска и на сбръчканото му лице грейна дежурната лъчезарна усмивка, на която само той бе способен - самата дружелюбност. - Вижте кой е това, момчета!

Темпъл видя поне две дузини добре познати и дълбоко омразни физиономии.

- Кой би повярвал? - усмихна се Бракио, разкривайки два реда пожълтели зъби. Беше се сдобил с няколко нови ножа от последната им среща, но иначе си беше все същият.

- Ликувайте, вий, праведни - избоботи Джубаир, цитирайки едно от кантикските писания, - за завръщането на блудния син.

- Беше тръгнал да поразузнаеш напред, а? - ухили се подигравателно Димбик, приглаждайки назад коса и опъвайки парадния пояс, който беше придобил вида на мазен парцал с неопределен цвят. - Да поведеш дружината по пътя на славата.

- Ах, питие, питие, питие... - Коска надигна бутилката на Темпъл. - Не ви ли казах на всички? Има ли човек търпението да изчака достатъчно дълго, всичко си идва на мястото. След като загубих дружината си, в продължение на години се скитах без пукната пара в джоба, брулен от ветровете и съдбата, брутално брулен, Суорбрек, това си го запиши. -Писателят също се беше променил от последната им среща. Косата му беше избуяла доста, дрехите му бяха овехтели, ноздрите - зачервени и разранени, а ръцете му трепереха още повече, когато затърси молива из джобовете си. - Но ето ме днес тук, отново командир на дружина славни бойци! Няма да повярвате, но сержант Дружелюбния някога се е числял към престъпното братство. - Безвратият сержант повдигна едва доловимо вежда. - Но днес той стои до мен, моят верен съратник, какъвто му е било писано да бъде. И накрая ти, Темпъл? Има ли по-подходяща роля за човек с твоите ненадминати таланти и долен характер от тази на мой юридически съветник?

Темпъл сви безпомощно рамене.

- Аз поне не се сещам.

- Тогава да празнуваме тази съдбовна среща! Едно за мен. - Старецът отпи мощна глътка и ливна с усмивка на уста няколко капки в чашата на Темпъл. - Едно за теб. Мислех, че спря да пиеш?

- Реших, че е дошъл идеалният момент да започна отново - изграчи пресипнало Темпъл. Беше очаквал Коска да заповяда да го убият, но вместо това, както изглеждаше, дружината просто щеше да го приобщи, все едно нищо не е станало. Ако имаше Бог, той явно беше намразил сериозно Темпъл през последните няколко години. Но можеше ли да го вини за това? Започваше да споделя чувствата му към себе си.

- Господа, добре дошли в Крийз! - Кмета влезе с бърза стъпка. - Моля да ни извините за бъркотията, но... - Тя забеляза Стареца и лицето й пребледня. Темпъл за пръв път я виждаше да губи самообладание. - Ни-комо Коска - прошепна тя.

- Самият той. А вие трябва да сте Кмета. - Той се поклони сковано, погледна лукаво изпод вежди и добави: - По тези земи. Очевидно днес е ден на подновените познанства.

- Познавате ли се? - попита Темпъл.

- Ами - смотолеви Кмета. - Какъв. невероятен късмет.

- Казват, че късметът е жена. - Старецът смушка Темпъл с гърлото на бутилката и той изпъшка. - Усмихва се на онези, които най-малко я заслужават!

Темпъл видя с периферното си зрение Шай да слиза по стълбите и да отива при Лам и Савиан, които до момента бяха наблюдавали мълчаливо новодошлите. Коска в това време вече препускаше чевръсто към прозореца, подрънквайки с шпори. Пое дълбоко дъх, очевидно наслаждавайки се на мириса на изгоряло дърво, и започна да поклаща глава в такт с полюшващите се на бесилката тела.

- Харесва ми как сте украсила града - подметна през рамо на Кмета.

- Много. апокалиптично. Май ви е станало навик да оставяте градове под командването ви в руини.

И по това си приличаха със Стареца, отбеляза наум Темпъл. Осъзна, че чопли конеца, с който беше зашито едно от копчетата на ризата му, и спря.

- Тези господа ли са целият ви контингент? - попита Кмета, оглеждайки мърлявите, чешещи се, плюещи или просто мотаещи се из игралната й зала наемници.

- О, не, ни най-малко! Изгубихме хора по пътя през Далечна страна

- неизбежните дезертьорства, треската и малко неприятности с духовете,

- но тези юнаци са просто представителната група на дружината. Оставих останалите извън пределите на града, защото, ако бях довел всичките триста...

- Двеста и шейсет - прекъсна го Дружелюбния.

При споменаването на бройката лицето на Кмета пребледня още повече.

- Броиш ли инквизитор Лорсен и практиците му?

- Двеста шейсет и осем.

При споменаването на инквизицията лицето на Кмета придоби мъртвешки цвят.

- Ако бях довел двеста шейсет и осем съсипани от път бойци на място като това, честно казано, щеше да настъпи истинска касапница.

- Но не от хубавите - вметна Бракио и изтри насълзеното си око.

- Има хубави касапници? - промърмори под нос Кмета.

Коска засука замислено мустак:

- Е, има. различни степени, ако не друго. А ето го и него!

Черното му палто беше поизносено от дългия път и времето, бузите

му бяха обрасли с рехава русолява брада, беше по-изпит отпреди, но очите на инквизитор Лорсен горяха със същата решителност и целеустреме-ност както при Мулкова. Всъщност дори повече.

- Това е инквизитор Лорсен. - Коска се почеса замислено по пъпча-салия врат. - Настоящият ми работодател.

- За мен е удоволствие. - На Темпъл му се стори, че долови напрежение в гласа на Кмета. - Ако позволите да попитам, по каква работа е инквизицията на Негово Величество в Крийз?

-Издирваме избягали бунтовници! - обяви на всеослушание Лорсен. - Предатели на Съюза!

- Тук сме много далеч от Съюза.

Усмивката на Лорсен, изглежда, успя да смрази кръвта на всички присъстващи.

- Ръката на Негово Високопреосвещенство стига по-далеч с всяка изминала година. Обявени са високи възнаграждения за залавянето на определени личности. Из града ще бъдат разлепени афиши със списък от имена, предвождани от това на предателя, убиеца и главен подбудител на въстанието Контъс.

Савиан се задави от кашлица и Лам започна да го тупа по гърба, но Лорсен беше прекалено зает да гледа отвисоко Темпъл, за да забележи.

- Виждам, че си се събрал отново с този безскрупулен мошеник.

- О, хайде, де. - Коска стисна бащински рамото на Темпъл. - Известна доза безскрупулност, а също и мошеничество са много положителна черта за всеки юрист. Но отдолу се крият невиждани съвест и морал. Мога да доверя живота си на този човек. Или поне шапката си. - Той я свали и я сложи върху чашата на Темпъл.

- Твоя работа, стига да не му доверяваш моята. - Лорсен махна на практиците. - Да вървим. Имаме да задаваме въпроси.

- Очарователен човек - каза Кмета, изпровождайки го с поглед.

Коска задрапа пъпчасалия си врат, после вдигна ръка и огледа внимателно резултата под ноктите си.

- Инквизицията се слави с това, че наема най-възпитаните измежду всички фанатизирани мъчители.

- И най-големите грубияни измежду наемниците, както изглежда.

- Работата си е работа. Но аз имам и свои мотиви да бъда тук. Търся мъж на име Грега Кантлис.

Тишината се спусна над стаята като мокър сняг.

- Мамка му - прошепна Шай.

Коска я погледна очаквателно:

- Виждам, че името не е непознато?

- Преминава от време на време през града - подбра внимателно думите си Кмета. - И ако го намерите, тогава какво?

- Тогава аз, моят юрист - няма нужда да споменавам моя доблестен работодател инквизитор Лорсен - ще си тръгнем от града. Наемниците, осъзнавам това, имат лоша репутация, но ви уверявам, че не сме дошли да търсим неприятности. - Той разклати небрежно бутилката, вторачен в плискащия се на дъното алкохол. - Защо, имате представа относно местонахождението на Кантлис ли?

Настъпи продължително мълчание, придружено от размяна на погледи. Лам вдигна глава. Лицето на Шай се изпъна. Кмета ги удостои с извинителен поглед и леко повдигне на рамене:

- Окован е в избата ми.

- Кучка - издиша тежко Шай.

- Кантлис е наш. - Лам се надигна от бара, изправи се в цял ръст и облегна една бинтова длан на дръжката на меча.

Част от наемниците изпъчиха гърди и заеха заплашителни пози -приличаха на котараци в огряна от лунна светлина задна уличка. Дружелюбния не помръдна. Погледът му си остана все така безизразен, продължи да върти потракващите зарове в ръката си.

- Ваш? - попита Коска.

- Изгори фермата ми, отвлече децата ми и ги продаде на някакви диваци. Проследихме го дотук чак от Близка страна. Ще ни отведе през планината до драконовите хора.

Годините бяха лишили тялото на Стареца от подвижност, но явно не бяха оказали влияние на веждите му, които подскочиха и достигнаха достойни за възхищение височини.

- Драконовите хора, казваш? Може би ще сме си от полза един на друг?

Лам хвърли бегъл поглед на мръсните белязани и брадясали физиономии.

- Предполагам, един съюзник в повече никога не е излишен.

- Самата истина! Човек, загубил се в пустинята, приема толкова вода, колкото му предложат и от когото му я предложи, нали така, Темпъл?

- Аз май бих предпочела жаждата - промърмори Шай.

- Аз съм Лам. Това е Шай. - Севернякът вдигна чаша и дупката на мястото на липсващия му пръст беше ясно забележима въпреки бинтовете.

- Деветопръст северняк - каза замислено Коска. - Един приятел на име Тръпката те търси из Близка страна.

- Не съм го срещал.

- Ааа. - Коска размаха бутилката към Лам. - Аз пък помислих, че това е негова работа.

-Не.

- Изглежда, имаш много врагове, господарю Лам.

- Напоследък не мога да се изсера, без да си навлека нови.

- Предполагам, зависи от това на чия глава сереш. Страховит тип е Коул Тръпката и не мисля, че годините са го размекнали. Познаваме се с него от Стирия. Понякога започвам да мисля, че вече съм срещнал всички хора на света и на всяко ново място, на което отида, виждам само познати лица. - Изпитателният му поглед спря на Савиан. - Но ето че не познавам този господин.

- Казвам се Савиан. - Той се изкашля в юмрука си.

- И какво те води в Далечна страна? Лековитият климат?

Савиан понечи да отговори, но застина с отворена уста и наоколо настана неловко мълчание. Неколцина от наемниците все още бяха с ръце на оръжията си.

- Кантлис отвлече и неговото дете - каза изведнъж Шай. - Казва се Колем. Той дойде с нас да го търси.

След още малко мълчание почти с неохота Савиан каза:

- Момчето ми, Колем. - Изкашля се, прочисти гърло и продължи: -Надявах се Кантлис да ме отведе до него.

Темпъл изпита почти истинско облекчение, когато двама от биячите на Кмета довлякоха въпросния разбойник в игралната зала. Ръцете му бяха в окови, лицето му беше подуто и насинено също като това на Лам, а някога хубавите му дрехи бяха станали на парцали. Едната му ръка висеше като безчувствена и влачеше леко единия си крак, докато ходеше.

- Неуловимият Грега Кантлис! - извика Коска, когато хората на Кмета го хвърлиха в краката му. - Няма страшно, момче. Аз съм Никомо Кос-ка, известен наемник и така нататък и така нататък, и имам няколко въпроса за теб. Съветвам те да се замислиш много внимателно върху отговорите си, защото животът ти може да зависи от тях, и така нататък.

Кантлис обходи с поглед Шай, Савиан, Лам и повече от дузината наемници и с инстинкта на страхливец, така добре познат на Темпъл, веднага забеляза смяната на силите. Той закима енергично.

- Преди няколко месеца си купил коне в град на име Грейър. Използвал си ето такива монети. - С жеста на обигран фокусник, Коска извади една от златните монети. - Антична имперска монета.

Погледът на Кантлис прескочи от златото в ръката на Коска към лицето му и зашариха по него, все едно се опитваше да го разчете.

- Да. Самата истина.

- Купил си конете от бунтовници, които се бият за независимостта на Старикланд от Съюза.

-Да.

-Да?

-Да!

Коска се надвеси над него:

- Откъде са монетите?

- Драконовите хора ми платиха с тях. Диваците от планините, оттатък Бийкън.

- Платили са ти за какво?

Той облиза разцепените си устни:

- За децата.

- Грозна работа - промърмори Суорбрек.

- Важи за почти всяка работа. - Коска се приведе още по-ниско. -Имат ли още от тях?

- Повече, отколкото мога да си представя, така каза той.

- Кой?

- Уердинур. Водачът им.

- Повече, отколкото мога да си представя. - Погледът на Коска светна като златото, за което мислеше. - Значи ми казваш, че драконовите хора са в съюз с бунтовниците?

- Какво?

- Че тези диваци финансират и може би дори укриват бунтовническия водач Контъс.

Кантлис замига на парцали.

- Ъъъ... да?

- Да - усмихна се широко Коска. - И когато моят работодател, инквизитор Лорсен, те попита същото, ти какво ще отговориш?

Сега и Кантлис се усмихна, осъзнал, че шансовете му за оцеляване се бяха подобрили в пъти.

- Да! Този Контъс е там, при тях, сигурен съм! Ами че как, сигурно се готви с парите им да започне нова война!

- Знаех си! - Коска сипа едно питие в чашата на Лам. - Ние ще ви придружим нагоре в планината и ще изтръгнем като корен този бунтовник! Този злощастник ще бъде нашият водач и така ще си извоюва отново свободата.

- Да, разбира се! - викна Кантлис и се ухили на Шай, Лам и Савиан, после изписка от болка, когато Бракио го вдигна от пода и го повлече към вратата.

- Копелета - прошепна Шай.

- Реалист, Шай - изсъска й Лам и сложи ръка на рамото й.

- Какъв късмет за всички ни - продължаваше да нарежда Коска, - да пристигна точно когато се готвите да тръгвате!

- О, аз открай време съм късметлия - промърмори Темпъл.

- Аз също - каза Шай.

- Реалист - изсъска отново Лам.

- Група от четирима винаги може да остане незабелязана - обясни на всички Коска. - Група от триста - много по-трудно!

- Двеста седемдесет и двама - каза Дружелюбния.

- Ако позволите да се намеся - Даб Суийт приближи бара. - Ако ще тръгвате към планините, ще ви трябва по-добър водач от този полумъртъв разбойник. Готов съм да ви предложа услугите си.

- Колко щедро - отвърна Коска. - А ти си?

- Даб Суийт. - Известният скаут свали шапка, разкривайки своите побелели коси. Явно беше надушил по-печеливша възможност от тази да играе ролята на пастир на стадо от неудачници на път за Старикланд.

- Известният скаут? - Суорбрек вдигна глава от записките си. - Мислех, че си по-млад.

Суийт въздъхна:

-Бях.

- Чувал ли си за него? - попита Коска.

Биографът му вирна брадичка:

- Мъж на име Мейрин Гланхор - казвам мъж, защото отказвам да използвам думата писател пред името му - публикува едно откровено долнопробно и силно преувеличено писание, основаващо се на предполагаемото му странстване.

- За това не съм давал съгласие - каза Суийт. - Но съм странствал достатъчно, в това не се съмнявайте. Стъпвал съм по всяко парче земя от тази Далечна страна, достатъчно голямо, че да побере подметката на ботуш, а това включва и планините, където отивате. - Той подкани Коска да се приближи и продължи заговорнически: - Стигал съм почти до Аш-ранк, където живеят драконовите хора. Това са светите им земи. Спътницата ми, Плачеща скала, тя е ходила дори по-нагоре, защото, видите ли... - Той замълча, за да подсили напрежението. - Тя е била една от тях.

- Вярно - обади се Плачеща скала от масата. Не беше помръднала оттам, но Корлин беше изчезнала.

- Израсла е там - каза Суийт. - Живяла е там.

- Родена там? - попита Коска.

Плачеща скала поклати тържествено глава:

- Никой не се ражда в Ашранк. - Тя захапа лулата си, давайки да се разбере, че това беше последната й дума.

- Но тя знае таен път нагоре и вие ще имате нужда от него, защото стъпите ли на свещената им земя, тези драконови копелета няма да ви приветстват с отворени обятия. Странна, жълта от сярата земя е тя, но я пазят по-ревниво от мечка - леговището си, това да знаете.

- В такъв случай двамата ще бъдете ценна придобивка за експедицията ни - каза Коска. - Какви са условията ви?

- Ще се съгласим на една двайсета част от всички намерените ценности.

- Нашата цел е търсенето на бунтовници, не на ценности.

Суийт се усмихна:

- Всяко начинание крие риск от разочарование.

- В такъв случай добре дошли в дружината! Моят юрист ще изготви споразумението.

- Двеста седемдесет и четири - каза замислено Дружелюбния. Празният му поглед спря на Темпъл. - И ти.

Коска започна да разлива питиета по чашите.

- Защо всички наистина интересни хора са в напреднала възраст? -Той сръчка Темпъл с лакът в ребрата. - Твоето поколение никакво го няма.

- Растем в сянката на гиганти, където осъзнаваме недостатъците си още по-остро.

- Ооо, така ми липсваше, Темпъл! Едно съм научил за четиресет години битки и война и това е, че трябва да гледаш на нещата откъм веселата им страна. Какъв език има това момче! От разговорна гледна точка имам предвид, не от сексуална, за това не мога да гарантирам. Това не го пиши, Суорбрек! - Биографът намусено задраска нещо в записките си. -Тръгваме в момента, в който хората са отпочинали и продоволствието е попълнено!

- Ще е добре да изчакаме да мине зимата - каза Суийт.

Коска се наведе към него:

- Имаш ли представа какво ще стане, ако разпусна дружината на лагер тук в продължение на четири месеца? Сегашното състояние на града е нищо в сравнение с това.

- Имаш ли представа какво ще стане, ако триста души бъдат застигнати от истинска зимна буря там горе? - изръмжа Суийт и прокара пръсти през брадата си.

- Никаква - отвърна невъзмутимо Коска, - но нямам търпение да разбера. Сграбчи момента! Това е моето мото открай време. Запиши това, Суорбрек.

Суийт повдигна вежди:

- Май скоро мотото ти ще стане: „Не си усещам шибаните крака“.

Но както обикновено, славният командир на дружината вече не го

слушаше.

- Имам предчувствието, че в тези планини ще открием каквото търсим! - Той преметна едната си ръка през раменете на Савиан, а с другата прегърна Лам. - Лорсен - неговите бунтовници, аз - златото, а тези свестни хорица - изгубените си деца. Да вдигнем наздравица за новия съюз! - Той вдигна почти празната бутилка на Темпъл.

- Майната му на тоя съюз - изсъска през зъби Шай.

Темпъл беше напълно съгласен с нея. Но с това приключваше всичко, което имаше да каже по въпроса.

Наникъде

Роу свали верижката с драконовата люспа от шията си и я положи внимателно върху кожата. Шай казваше, че човек може да пропилее целия си живот в чакане на точния момент. Сега, по-късно, все едно.

Тя докосна бузата на Пит, от което той се размърда и се усмихна в съня си. Беше щастлив тук. Достатъчно малък, за да забрави. Тук щеше да е в безопасност, доколкото е възможно някой да е в безопасност. Нищо сигурно няма на този свят. Искаше й се да се сбогува с него, но се страхуваше, че той ще се разплаче. Затова просто взе приготвения вързоп и изчезна в тъмнината.

Студът щипеше бузите й. Падаха снежинки, но в момента, в който докосваха горещата земя, се топяха, дори мокри петна не оставяха задълго. В прозорците на някои от къщите имаше светлина. Тук прозорците нямаха нито стъкла, нито капаци. Бяха издълбани в скалите или в стените - толкова стари и загладени от времето, че Роу дори не ги различаваше едни от други. Придържаше се в сенките, а увитите й в платно стъпала не издаваха никакъв звук по древната каменна настилка. Мина покрай голямата каменна плоча, на която готвеха - гладка и лъскава от годините, обвита в пара от топящия по нея сняг.

Вратата на Дългата къща изскърца. Роу залепи гръб за грубата стена и зачака. Чу гласовете на Съвета на старейшините през прозореца. Три месеца тук и вече разбираше езика им.

- Шанка се множат в най-долните галерии. - Говореше Юто. Тя винаги призоваваше за предпазливост.

- Значи трябва да ги пропъдим оттам. - Акош. Дръзка както винаги.

- Ако изпратим достатъчно хора там, ще останат прекалено малко тук. Външноземците могат да влязат в земите ни всеки ден.

- На мястото, което наричат Бийкън, им дадохме добър урок, отказахме ги от подобни намерения.

- А може би само изострихме любопитството им.

- Веднъж пробудим ли Дракона, това вече няма да е от значение.

- На мен е отредено да взимам решенията. - Роу разпозна плътния глас на Уердинур. - Създателя не остави тук нашите предци, за да изпаднат учението и трудът му в забвение. Трябва да действаме решително. Акош, ще поведеш триста от хората ни на север. Ще прочистите галериите от шанка, за да продължи копаенето през зимата. След като се разтопят снеговете, ще се върнете.

- Тревожа се - каза Юто. - Виденията.

- Ти винаги се тревожиш...

Гласовете им заглъхнаха, когато Роу продължи напред покрай огромните матови бронзови плочи, на които бяха изписани имената - хиляди, десетки хиляди, издълбани в метала със ситни букви, чезнещи в мъглата на отминалите векове. Роу знаеше, че тази вечер на пост е Икарей, а също, че както винаги ще е пиян. Видя го седнал под арката на входа, с клюмнала на гърдите глава, с подпряно на стената до него копие и стисната между стъпалата празна бутилка. Драконовите хора в края на краищата бяха хора като всички други и като всички други имаха недостатъци.

Тя хвърли последен поглед назад и се замисли колко хубаво беше това място - светещи в жълто прозорци по черната отвесна скала, тъмните издялани в камъка форми по стръмните покриви и обсипаното със звезди небе над тях. Но това място не беше неин дом. И тя нямаше да позволи да стане. Роу забърза покрай Икарей и тръгна надолу по стъпалата. И дока-то бързаше, не откъсна ръка от топлата скала отстрани. Отдясно, защото знаеше, че отляво беше дълбоката сто крачки пропаст.

Стигна до острата като игла колона и намери скритото стръмно стълбище, което се спускаше надолу по склона на планината. Въобще не изглеждаше скрито, но Уердинур каза, че било омагьосано и никой не може да го види, ако не му бъде показано. Шай винаги казваше, че такова нещо като магуси и демони няма, че са просто приказки. Но тук, толкова далеч, на самия край на света, имаше магия. Да го отрича, беше толкова глупаво, като да отрича, че има небе.

Заслиза надолу по криволичещите стъпала - първо наляво, после надясно, все по-далеч от Ашранк. Скоро камъкът под стъпалата й стана студен. Тръгна през огромните дървета по голия склон и корените им започнаха да я спъват. Притича покрай един миризлив поток, чиято вода клокочеше през скали, покрити с жълтеникава кора. Спря, когато видя дъхът й да излиза на пара от устата и усети бодежи в гърлото си. Пренави платното около стъпалата си, после извади кожата, наметна я на гърба си и се уви с нея. Седна, яде, пи, завърза вързопа и отново забърза напред. Спомни си как Лам вървеше неуморно зад ралото, как Шай размахваше косата, потта капеше от челото й, но тя не спираше да повтаря през стиснати зъби: „Продължавай напред. Не мисли за спиране. Просто продължавай напред“. И Роу продължи напред.

На това място снегът се беше задържал тук-там на мокри купчини, от клоните капеше вода и на Роу й се прииска да имаше истински обувки. Чу далечен протяжен вой на вълци и побягна с всички сили надолу по склона. Стъпалата й вече бяха подгизнали и краката я боляха, но продължи да тича, да прескача острите камъни, да се пързаля по сипеите, като през цялото време не забравяше да проверява посоката по звездите, както я беше учил Гъли вечерите зад хамбара, когато тя не можеше да заспи.

Снегът беше спрял, но тук долу беше натрупан и навят на дълбоки преспи. Искреше на първите лъчи на зората и скърцаше под краката й. Отпред дърветата оредяха и тя забърза натам с надеждата пред очите й да се разкрият полета и нивя, покрити с цветя поляни или може би китно градче, сгушено в хълмовете.

Закова се намясто пред ширналата се току пред краката й пропаст. Отвъд нея видя само пуста земя - черни гори и скали, прорязани и про-бодени от бялото на снега, слети в обща сивота в далечината. Нито помен от света, който познаваше. Никаква надежда за избавление. Топлината на земята също я нямаше и Роу беше премръзнала отвън, но усещаше и студа в гърдите си. Започна да духа в треперещите си шепи и се замисли дали това не беше краят на света.

- Добра среща, дъще. - Уердинур седеше кръстосал крака на земята, облегнат на един пън зад нея. Жезълът или копието му - Роу още не знаеше кое от двете - лежеше напряко в сгъвката на лакътя му. - Имаш ли месо в този вързоп? Не бях подготвен за дълъг път, а ми струваше доста тичане да те догоня.

Без да продума, тя му подаде едно парче сушено месо и седна до него. Двамата започнаха да ядат и Роу с изненада откри, че се радваше, че я беше последвал.

- Трудно е да забравиш - каза той, след като се нахрани. - Но трябва да разбереш, че с миналото е свършено. - Извади драконовата люспа, която беше оставила, и я сложи обратно на врата й, а Роу дори не опита да го спре.

- Шай ще дойде... - каза тя, но гласът й беше станал толкова тих, толкова треперещ от студа, заглушен от снега и немощен сред огромната пустош.

- Може би. Но знаеш ли колко деца съм видял да идват през живота си?

Роу замълча.

- Стотици. А знаеш ли колко семейства дойдоха да си ги търсят?

Тя преглътна и отново не отговори.

- Нито едно. - Уердинур преметна огромната си ръка през раменете й и я прегърна силно и топло. - Сега си една от нас. Някои хора избират да ни напуснат. Други ние пропъждаме. Така стана със сестра ми. Ако наистина искаш да си вървиш, никой няма да те спре. Но те чака дълъг и тежък път. И накъде? Светът извън Ашранк е една кървавочервена страна, в която няма справедливост, нито смисъл.

Роу кимна. Беше го видяла с очите си.

- Тук животът има смисъл. Тук ние се нуждаем от теб. - Той се изправи и й подаде ръка. - Може ли да ти покажа нещо чудно и прекрасно?

- Какво нещо?

- Причината Създателя да ни доведе тук. И причината ние да останем.

Тя хвана ръката му и той я качи с лекота на раменете си. Роу постави нежно ръка на обръснатата му глава и каза:

- Може ли утре да обръснем и моята глава?

- Когато си готова - отвърна той и тръгна нагоре по склона, откъдето беше дошла, следвайки следите й в снега.

ЧАСТ IV

ДРАКОНИ

Има много смехотворни неща на този свят и едно от тях е представата на белия човек, че той е по-малко дивак от останалите диваци. Марк Твен

По трима

- Какъв студ, мамка му - прошепна Шай.

Бяха намерили нещо като заслон - дупка в замръзналите корени на голямо дърво, - но когато вятърът се обърнеше, усещането беше като при леден шамар в лицето. Въпреки омотаното два пъти около главата одеяло, така че само очите й се виждаха, лицето й беше почервеняло и щипеше така, все едно беше отнесла истински шамар. Лежеше на една страна и й се пикаеше, но не смееше и да си помисли дори за сваляне на панталона - само жълта ледена висулка на задника й липсваше в момента. Придърпа палтото около раменете си, после и покритата със скреж вълча кожа, която й беше дал Суийт, размърда премръзналите си пръсти в коравите от студа ботуши и долепи безчувствените си пръсти до устата, за да използва колкото топъл дъх й беше останал и докато все още го имаше.

- Мамка му, какъв студ.

- Хм, това е нищо - изръмжа Суийт. - Навремето ни застигна виелица в планината при Хайтауър, два месеца изкарахме затрупани в преспите. Такъв студ беше, че алкохолът замръзна в бутилките. Трябваше да ги чупим и да си го делим на парчета.

- Шшш - промърмори Плачеща скала и от посинелите й устни излезе едва забележимо облаче пара.

Досега Шай се чудеше дали не беше замръзнала още преди часове с лулата в зъбите. В продължение на цялата сутрин не беше мигнала повече от три пъти, взираше се в Бийкън през шубрака, който бяха избрали за скривалище миналата вечер.

Не че там имаше какво да се види. Лагерът беше мъртвило. Снегът по единствената улица беше навят пред вратите, а по натежалите от ледени висулки покриви беше натрупан на високи преспи и като цяло беше непокътнат, с изключение на виещите се следи на самотен вълк. Нямаше дим от комините, нито светлина зад вкочанените чергила на почти погребаните под снега палатки. Древните гробници бяха станали просто бели могили. На върха на порутената кула, на която в далечни времена е горял сигналният огън, дал името на лагера^5, сега имаше само сняг. Ако не бяха жалостивият вой на вятъра в окаяните борове и ели и потупването на капак на прозорец, мястото щеше да е по-тихо от гробницата на Ювенс.

Шай не беше от хората, които ги биваше в чакането, и това не беше тайна за никого, но лежането в шубрака й напомняше прекалено много за бандитските години. По корем в прахоляка и Джег до нея дъвче ли, дъвче, после плюе и пак дъвче в ухото й, а Нийри лее нечовешки количества пот - лежат и чакат някой пътник да извади лошия късмет да мине по пътя отдолу. Отвън закоравялата разбойница, Дим, зла до мозъка на костите си, а отвътре малко момиченце с невероятно лош късмет, на крачка да полудее от постоянния страх. Страх от онези, които я преследват, от онези с нея, но най-вече - от самата себе си. Никога не знаеше какво ще направи в следващия момент. Имаше чувството, че е марионетка в ръцете на злобен лунатик, без никакъв контрол над ръцете и устата си и само мисълта за това я караше да потреперва и да иска да се измъкне от кожата си.

- Не мърдай - прошепна Лам, той самият неподвижен като пън.

- Защо? Няма никой наоколо, мястото е по-мъртво от...

Плачеща скала вдигна един чепат показалец пред лицето на Шай и

бавно го наклони към края на гората от другата страна на лагера.

- Виждаш ли двата големи бора ей там? - прошепна Суийт. - И трите скали между тях, дето приличат на пръсти? Там им е скривалището.

Шай вторачи поглед в безцветната плетеница от сняг, скала и дърво, докато не я заболяха очите. И най-накрая успя да зърне едва доловимо за окото движение.

- Един от тях? - прошепна тя.

Плачеща скала вдигна два пръста.

- Те се движат по двама - обясни Суийт.

- Ооо, бива си я - прошепна Шай и се почувства като пълен аматьор в компанията им.

- Най-добрата.

- Как ще ги накараме да излязат оттам?

- Сами ще си излязат. Стига онова ненормално пиянде, Коска, да удържи на думата си и си свърши работата.

- Никаква гаранция за това - промърмори Шай.

При все цялото бръщолевене на Коска за бързи действия, дружината му се мота из Крийз като рояк мухи около лайно в продължение на цели две седмици, преди да попълнят продоволствието си, разбирай да са обърнали града нагоре с краката и да са причинили куп различни неприятности. А после им отне дори повече да изминат няколкото дузини мили по високото плато между Крийз и Бийкън в постоянно влошаващо се време и следвани от тълпа от най-амбициозните курви, комарджии и амбулантни търговци от Крийз, които все още таяха надежди да изкоп-чат от наемниците каквито пари не бяха успели да похарчат в града. И през цялото това време Стареца се любуваше с огромна усмивка на уста на мудния им безпорядък, все едно си беше съвсем в реда на нещата, и не спираше да раздува измислените истории от славното си минало, за да може онзи идиот, биографът му, да ги запише.

- Според мен дъртото копеле го бива на думи, но не и на дела...

- Шшт! - изсъска Лам.

Ято възмутени врани се вдигнаха с крясъци в студеното небе и Шай се притисна към земята. Вятърът донесе приглушения шум от викове, тропот и дрънчене и в далечината се появиха ездачи. Бяха двайсетина и препускаха през заснежената долина, пришпорвайки запотените и обвити в пара коне с всички сили.

- Ненормалното пиянде си удържа на думата - промърмори той.

- Този път. - Шай жестоко се съмняваше, че това му е навик.

Наемниците слязоха от конете и се пръснаха из лагера. Започнаха да

отварят врати, да разпарят вкочанените като дърво платнища на палатките, крещяха и вдигаха такъв шум, че в това мъртвило човек можеше да си помисли, че е настъпил краят на света. Гледайки тази паплач, която беше на нейна страна, Шай се замисли дали беше направила правилния избор. Не че имаше много възможности. Целият й живот беше поредица от моменти като този - правиш каквото можеш, с каквито лайна разполагаш.

Лам докосна ръката й и тя проследи с поглед показалеца му, който сочеше към скривалището. Забеляза една тъмна фигура да се стрелва между дърветата и да изчезва в храсталака.

- Един е на път - изръмжа Суийт. При цялата какофония на наемниците вече не си правеше труда да говори тихо. - Сега с малко късмет ще изтича право в потайните им земи. Право в Ашранк и ще каже на драко-новите хора, че двайсетина конници са пристигнали в Бийкън.

- Престори се на слаб, когато си силен - промърмори Лам. - И на силен, когато си слаб.

- Ами другият? - попита Шай.

Плачеща скала прибра лулата си и издърпа от колана си късата дървена сопа, закривена в горния край като клюн - по-красноречив отговор на въпроса си Шай не можеше да очаква от нея, - и се промъкна ловко и чевръсто като змия зад дървото, на което седеше облегната досега.

- На работа - каза Суийт и запълзя след нея, много по-бързо откол-кото Шай някога го беше виждала да ходи изправен. Тя проследи двамата възрастни скаути, които се запромъкваха между черните дървета към скривалището на драконовите хора.

Шай остана да чака до Лам, трепереща върху замръзналата земя.

Той беше решил да продължи да бръсне главата си и явно освен от коса и брада беше успял да се освободи от всякакво чувство - всяка дълбока бръчка, изпъкнала кост или следа от тежкото му минало бяха на показ. Савиан беше извадил с върха на ножа си конците от раната на бузата му, а останалите рани от боя с Глама Златния бяха почти зараснали, готови да се изгубят сред плетеницата от стари белези. Историята на един живот на насилие и битки, изписана така ясно на това очукано като наковалня лице, как досега не я беше разчела?

Не можеше да повярва колко лесно беше някога да говори с него. Или по-скоро да му нарежда. Лам, добрият стар страхливец, така предсказуем. Безопасно и удобно, като да говориш сам на себе си. Сега помежду им лежеше пропаст, по-дълбока и по-опасна с всеки следващ ден. Толкова въпроси се въртяха из главата й, но когато най-после се реши да отвори уста, оттам изпадна точно онзи, на който вече знаеше отговора.

- Значи, изчука Кмета, а?

Лам мълча достатъчно дълго, за да си помисли, че въобще не смята да й отговаря.

- По какъвто начин си го представяш и никак не съжалявам.

- Е, явно чукането е хубаво дори и за хора, минали определена възраст.

- Не се съмнявай. Особено ако не са имали много от него дотогава.

- Но това не я спря да ти забие нож в гърба при първия удобен случай.

- А ти много обещания за вярност ли получи от Темпъл, преди да изскочи от прозореца ти?

Сега Шай замълча, преди да отговори.

- Не бих казала.

- Хм. Значи това, че чукаш някого, не му пречи да се обърне и на свой ред да те изчука отзад.

Тя въздъхна дълбоко:

- За някои от нас това само засилва шанса...

Суийт излезе с тромава походка заради огромното си палто от дърветата при скривалището и им махна с ръка. Плачеща скала се появи след него, приклекна и започна да трие сопата в снега, оставяйки бледи розови следи по снежнобялата земя.

- Предполагам, работата е свършена - каза Лам и се надигна с мъка от земята, но остана клекнал до нея.

- Предполагам, да. - Шай се уви в палтото. Беше прекалено студено, за да промени нещо с това. Обърна глава за пръв път, откакто започнаха да говорят, и го погледна. - Може ли да те питам нещо?

Видя слепоочията му да помръдват, когато стисна здраво зъби:

- Понякога невежеството е най-доброто лекарство. - Извърна поглед към нея - странен, измъчен, виновен като на убиец, хванат на местопрестъплението, на когото вече е ясно, че няма мърдане назад. - Но не знам как да те спра да не питаш. - Шай почувства стомахът й да се свива на топка от напрежение, нямаше сили да проговори, но същевременно не можеше да понесе мълчанието.

- Кой си ти? - прошепна. - Имам предвид... кой си бил? Искам да кажа... мамка му!

Забеляза движение - някой тичаше между дърветата към Суийт и Плачеща скала.

- Мамка му! - Миг по-късно тя също тичаше. Препъва се, залита, заби един премръзнал крак в нещо и полетя напред през храсталака, но се изправи и хукна надолу по голия склон. Краката й затъваха толкова на-дълбоко в непокътнатия сняг, че имаше чувството, че ботушите й са от камък.

- Суийт! - извика запъхтяно.

Тъмната фигура изскочи от дърветата и се понесе надолу по снега към стария скаут. Тя успя да зърне озъбена физиономия и блясък на острие. Не можеше да стигне там навреме. Нито да направи каквото и да е.

- Суийт! - извика отново и той вдигна очи към нея и се усмихна, после се обърна настрани и се ококори. В следващия момент тъмната фигура полетя към него и той приклекна. Но тя не го достигна, усука се във въздуха, строполи се пред него и се запремята в снега. Плачеща скала скочи отгоре й и довърши започнатото с добре премерен удар в главата. Глухият удар на дървото достигна до Шай със секунда закъснение.

Савиан разгърна храсталака и заслиза към тях по склона. Огледа навъсено дърветата по края на гората и започна да опъва арбалета си.

- Добър изстрел - провикна се към него Плачеща скала, втъкна со-пата в колана си и захапа отново лулата.

- Добър изстрел, чуй я само! - Суийт побутна нагоре шапка. - Почти се насрах в гащите.

Шай спря превита на две, запъхтяна, с изгарящи от студа дробове.

Лам я настигна, прибирайки меча в ножницата:

- Явно понякога се движат по трима.

Сред диваците

- Въобще не прилича на демон. - Коска побутна с върха на ботуша си лицето на жената дракон и проследи с поглед как обръснатата й глава се килна на една страна. - Няма люспи. Няма раздвоен език. Нито огнен дъх. Леко съм разочарован.

- Обикновени диваци - избоботи Джубаир.

- Също като онези в равнината. - Бракио отпи глътка вино и се загледа замислено в бутилката. - Една стъпка над животните, но не много голяма стъпка.

Темпъл се покашля:

- Това не е дивашки меч. - Клекна и взе оръжието в ръце. Идеално право острие, безупречно балансирано и добре наточено.

- Те не са обикновени духове - каза Суийт. - Въобще не са духове. Знаят как да убиват и не се колебаят да го направят. Познават всеки камък по тези места и не знаят страх от нищо. Оправили са до един златотърса-чите в Бийкън и явно не им е коствало много усилия.

- Но очевидно кървят. - Коска пъхна пръст в дупката от стрелата на Савиан и когато го извади, върхът му беше аленочервен. - И повече от очевидно, умират.

Бракио сви рамене:

- Всички кървят. Всички умират.

- Единственото сигурно нещо в този живот - избоботи Джубаир и извърна очи към небесата или в този случай - към ниския таван.

- Какъв е този метал? - попита Суорбрек, изваждайки амулета от пазвата на жената. Представляваше тъмносиво парче метал, с матов блясък и формата на листо на дърво. - Много тънко, но... - той го захапа и натисна с всичка сила. - Не мога да го огъна. Не, не мога. Изработката е впечатляваща.

- Стоманата и златото са единствените метали, които ме интересуват. - Коска обърна гръб. - Заровете телата далеч от лагера. Ако има едно нещо, което съм научил за четиресет години в занаята, Суорбрек, това е, че телата се заравят далеч от лагера. - Той се загърна в наметалото си при резкия порив на студен вятър, съпроводил отварянето на вратата. - Проклет студ. - Така прегърбен над огъня, с изтънели кичури коса, провесени покрай лицето му, и криви като ноктите на граблива птица пръсти над пламъците, приличаше на вещица, надвесена над котела си. - Напомня ми на Севера, а това не е на добре, нали така, Темпъл?

- Не, генерале. - Напомнянето за каквото и да било от последните десет години не беше на добре за Темпъл. В тях нямаше нищо освен пустош, насилие, пропилян човешки живот и вина. Освен може би гледката на равнината, видяна от седлото на мулето. Или Крийз - от конструкцията на магазина на Маджуд. Или заяждането с Шай за дълга му. До-като танцуваше с нея, притиснати силно един в друг. Или как се наведе да я целуне. И усмивката й, когато отвърна на целувката му... Темпъл се отърси от спомените. Бяха необратимо изгубени, до един. Човек не цени онова, което има, до момента, в който не изскочи през прозореца. Самата истина.

- Онова проклето убежище в планината. - Коска явно беше зает със собствените си провали. И те не бяха малко. - Проклетият сняг. И онова коварно копеле, Калдер Черния. Колко добри мъже загубихме, а, Тем-пъл? Свестни мъже, като. е. забравил съм имената, но въпреки това съм прав. Когато каза „форт“ - провикна се той раздразнено през рамо, -очаквах нещо по-. съществено.

Централната и най-голяма постройка в Бийкън представляваше сковано от цели дънери бунгало на етаж и половина. Беше разделено на стаи, но нямаше преградни стени. За целта служеха окачени животински кожи. Прозорците бяха тесни, а в единия му край се издигаше порутената кула за сигналния огън. Имаше толкова пролуки между дънерите, че вътрешността му беше свърталище на всевъзможни течения.

Суийт вдигна рамене:

- Стандартите в Далечна страна не са високи, генерале. Тук три пръчки накуп минават за форт.

- Е, сигурно си прав, трябва да сме благодарни за каквото имаме. Още една нощ на открито и ще трябва да чакате пролетта, за да се разтопя. Ех, как бленувам за кулите на красивия Висерин! За топлите нощи край реката! Някога градът беше мой, Суорбрек, казвал ли съм ти?

- Мисля, че сте го споменавали - примижа измъчено писателят.

- Никомо Коска, Върховен херцог на Висерин! - Старецът замълча, колкото да сръбне от малката плоска бутилка. - Но един ден всичко това ще бъде отново мое. Кулите, дворецът, уважението. Много разочарования съм преживял, така е. Гърбът ми е нашарен от белези, картина, изрисувана с бича на този зъл художник, живота. Но имам още време, нали така?

- Разбира се. - Суорбрек се изсмя престорено. - Убеден съм, че имате още много успешни години пред себе си!

- Да, само още малко време да сложа нещата в ред... - Коска се загледа в набръчканата си ръка и примижа като от болка, докато мърдаше разкривените си пръсти. - Знаеш ли, Суорбрек, едно време бях ненадминат в хвърлянето на нож. От двайсет крачки улучвах муха във въздуха. Сега? - Той прихна развеселен. - Сега не виждам на двайсет крачки в ясен ден. И от това предателство ме боли най-много. Предателството на собствената ти плът. Живееш ли достатъчно дълго, виждаш всичко в руини.

Последвалият порив на вятъра през вратата възвести пристигането на сержант Дружелюбния. Сплесканият му нос и прилепналите за главата му уши бяха леко зачервени, но по друго не личеше студът да го е притеснил с нещо. Слънце, дъжд, буря - за него беше все едно.

- Последните от колоната, както и обозът на дружината са в лагера -обяви монотонно той.

- Както и всичките хрантутници, които са ни налазили като червеи труп. - Бракио си наля ново питие.

- Не съм убеден, че ми харесва оприличаването на славното ни братство със загнояващ труп - отвърна Коска.

- Колкото и уместно да е сравнението - промърмори под нос Тем-

пъл.

- Кои успяха да стигнат дотук?

- Деветнайсет курви - започна преброяването Дружелюбния - и четирима сводници.

- Чака ги много работа - отбеляза Коска.

- . двайсет и двама каруцари и носачи, в това число сакатият Хе-джес, който продължава да настоява да говори с теб.

- Всеки иска парченце от мен! Човек ще си каже, че съм празнична торта!

- . тринайсет амбулантни търговци и калайджии, шестима от които се оплакват, че са били обрани от наемници от дружината.

- Събрал съм се с престъпници! Аз, някогашният Върховен херцог. Толкова разочарования.

- . двама ковачи, търговец на коне, търговец на кожи, гробар, един бръснар, който твърди, че имал опит като военнополеви хирург, две перачки, винар без никаква стока и седемнайсет души с необявени професии.

- Скитници и лентяи, които искат да напълнят гуши с трохите от масата ми! Не останаха ли чест и доблест на този свят, Темпъл?

- Почти никакви - отвърна Темпъл. Собственият му запас от тях беше почти на привършване.

- А... - Коска се доближи до Дружелюбния и след поредната глътка от бутилката прошепна заговорнически, но на почти пълно всеослушание: - строго секретният фургон на началник Пайк?

- В лагера е.

- Постави го под стража.

- Всъщност какво има в него? - попита Бракио, бършейки една потекла сълза с върха на палеца си.

- Ако споделя с теб тази информация, той ще престане да бъде строго секретният фургон и ще стане просто. фургон. Мисля, ще съгласиш с мен, че така му се губи цялата загадъчност.

- Къде ще се подслони цялата тази измет? - попита Джубаир. - Няма достатъчно място дори за бойците.

- Какво е положението с гробниците? - попита Старецът.

- Празни са - отвърна Суийт. - Ограбени още преди векове.

- Бих казал, че с огън в средата ще станат достатъчно топли и уютни. Каква ирония, а, Темпъл? Героите от миналото са изритани от гробовете си, за да направят място на курви!

- Тръпна при мисълта - промърмори Темпъл и наистина потрепери при мисълта за човека, който би успял да заспи в усойната вътрешност на нечий гроб, камо ли да отиде там с курва.

- Не искам да прекъсвам приготовленията, генерале - каза Суийт, -но по-добре да тръгвам.

- Разбира се! Славата е като хляба, бързо се разваля с времето! Кой го беше казал, Фаранс или Столикус? Какъв е планът ти?

- Надявам се този съгледвач да изтича право при драконовите си приятелчета и да им каже, че не повече от двайсет души са дошли в Бий-кън.

- Най-добрият враг е обърканият враг, заблуденият! А това Фаранс ли беше? Или Бяловелд? - Коска хвърли пълен с презрение поглед на погълнатия в записките си Суорбрек. - Писатели, видял ли си един - видял си ги всичките. Какво казваше?

- Мисля, че ще започнат да се чудят дали да си останат тихо и кротко в Ашранк, без да ни обръщат внимание, или да слязат и да ни изметат оттук.

-Чака ги неприятна изненада, ако опитат - изкиска се Бракио и двойната му брадичка се разтресе.

- Ние точно това искаме - продължи Суийт. - Но те не са от хората, дето ще слязат така лесно от планината без причина. Навлезем ли обаче в земите им, това ще ги амбицира. Много са ревниви по отношение на земята си. Плачеща скала знае пътя. Знае и таен вход към Ашранк, но рискът е огромен. Вместо това ще се промъкнем там горе и ще оставим няколко хубави следи, които няма как да пропуснат. Угаснал огън, стъпки по пътя им...

- Лайно. - Джубаир произнесе думата така тържествено, все едно изричаше името на пророка.

Коска вдигна бутилката за наздравица:

-Великолепно! Да ги подмамим с лайно! Мога да се обзаложа, че Столикус не е писал за това в никоя от книгите си, а, Темпъл?

Бракио стисна с два пръста дебелата си долна устна и се замисли:

- Сигурен ли си, че ще паднат в лайнения ти капан?

- От векове са тарторите по тези земи - отвърна Суийт. - Свикнали са да избиват духове и да прогонват златотърсачи. Всичките им малки победи са ги направили арогантни. Почиват на стара слава. Независимо от това са опасни. Трябва да сте добре подготвени за тях. Не дърпайте влакното, преди да са захапали червея на куката.

Коска кимна одобрително:

- Повярвай ми, бил съм и от двете страни на засадата и съм наясно как работи. Какво е твоето мнение за плана, господарю Кантлис?

Окаяният бандит беше натъпкал слама под прокъсаните си по шевовете дрехи в отчаян опит да ги направи по-топли и до този момент беше седял мълчаливо в ъгъла, подсмърчайки тихо и разтривайки счупената си ръка, но когато чу името си, това видимо го ободри и той закима енергично, все едно одобрението му беше гаранция за успеха на всяко начинание.

- Звучи добре. Мислят си, че всичко тук им принадлежи, за това мога да гарантирам. А и този Уердинур, той уби приятеля ми, Черното. Очисти го просто ей така, без да му мигне окото. Може ли. - той облиза напуканите си устни и посочи към малката плоска бутилка в ръката на Коска.

- Разбира се. - Старецът пресуши на един дъх бутилката, обърна я с гърлото надолу, за да му покаже, че е празна, и повдигна извинително рамене. - Капитан Джубаир е подбрал осем от най-опитните си мъже, които ще ви придружат.

Суийт изгледа косо огромния кантик и от погледа му стана ясно, че не беше очарован от идеята.

- Предпочитам да работя с хора, на които знам, че мога да разчитам.

- Ние също, но нима наистина има такива в днешно време, как мислиш, Темпъл?

- Едва неколцина. - И Темпъл не броеше себе си в това число, нито пък който и да е от присъстващите.

- Нямате ми доверие? - Суийт изглеждаше истински засегнат.

- Човешката природа често ме е разочаровала - отвърна Коска. -След деня, в който Върховната херцогиня Сафелайн се обърна срещу мен и отрови любимата ми метреса, си поставих за цел никога да не обременявам работните си взаимоотношения с неща като доверие.

Бракио се оригна шумно:

- Най-добре да се държим един другиго под око. Да сме винаги нащрек, добре въоръжени и взаимно подозрителни и да дадем приоритет на личните си интереси.

- Добре казано! - Коска се плесна по бедрото. - По този начин доверието става скрит в ботуша нож - тайно оръжие, на което да се позовеш в отчаяни моменти.

- Опитах нож в ботуша - промърмори Бракио и потупа накичените по гърдите си. - Убиваше ужасно.

- Да вървим - избоботи Джубаир. - Времето лети, а Божията работа стои несвършена.

- Че има работа за вършене, има - каза Суийт, вдигна яката на огромното си кожено палто до ушите и излезе навън.

Коска надигна бутилката, осъзна, че беше празна, и протегна очаквателно ръка:

- Някой да донесе пиене! Темпъл, ела, говори ми както преди! Дай ми утеха, Темпъл, дай ми съвет!

Темпъл пое дълбоко дъх:

- Не знам какъв съвет мога да ти дам. Прекалено далеч сме от всякакви закони.

- Не говоря за закони, човече, за праведния път говоря! Благодаря -обърна се към Дружелюбния, който започна да прелива от току-що отворена бутилка в по-малката в треперещата ръка на Коска с учудваща прецизност. - Чувствам се така, сякаш се нося по теченията в непознато море, а моралният ми компас се върти като побъркан! Намери ми звездата, по която да се водя, Темпъл! Бог, човече, говори ми за Бог!

- Боя се, че сме прекалено далеч и от него - промърмори Темпъл, до-като вървеше към вратата.

Когато я отвори, на прага й стоеше Хеджес. Стискаше в ръце опърпаната си шапка и ако това беше възможно, изглеждаше по-болнав от всякога.

- Кой е този? - присви очи Коска.

-Казвам се Хеджес, генерале, господине, един от каруцарите от Крийз. Ветеран от Осранг, господине, ранен, докато водех атаката.

- Ето защо е най-добре да оставиш друг да я води.

Хеджес се примъкна напред, като не спираше да шари с поглед.

- Напълно съм съгласен, господине. Ще ми отделите ли минутка?

Благодарен за възможността, Темпъл се изниза навън.

В лагера цареше оживление - нито следа от опит за потайност. Мъжете, увити в палта, кожи и мешавица от различни брони, с омотани около главите парчета от нарязани одеяла и обгърнати в облаци пара от дъха си, превръщаха снега в черна киша. Разнасяха вдигнати над главите си факли, дърпаха съпротивляващи се коне и разтоварваха сандъци и бъчви от колоната фургони и каруци.

- Може ли да се присъединя? - Суорбрек беше последвал Темпъл навън и тръгна по петите му през оживлението на лагера.

- Ако не се страхуваш, че може да прихванеш лошия ми късмет.

- Няма как да е по-лош от моя - отвърна жално писателят.

Минаха покрай една колиба с липсваща стена. Вътре се бяха скупчили няколко души и разиграваха на зарове единствената спална постелка, с която разполагаха. Отстрани някой въртеше пищящо точиларско колело и пръскаше облаци искри в тъмнината. Три жени спореха как е най-добре да се запали огън за готвене. Никоя не знаеше как.

- Чувстваш ли се понякога... - поде замислено Суорбрек през вдигнатата яка на протритото си палто - така, сякаш си се озовал погрешка на място, от което не виждаш изход.

Темпъл погледна писателя:

- Напоследък всеки ден.

- Сякаш си наказан, но не си сигурен за какво.

- Аз знам за какво - промърмори Темпъл.

- Не ми е мястото тук - каза Суорбрек.

- Ще ми се да можех да кажа същото. Но се боя, че няма да е истина.

Снегът беше изгребан от вътрешността на една от гробниците и на

оцвъканата й с мъх арка на входа висеше факла. Един от сводниците окачваше голяма протрита кожа на съседната гробница, пред която вече се беше оформила нещо като опашка от нетърпеливи клиенти. Между две други треперещ от студа търговец беше опънал сергията си и предлагаше колани и боя за обувки. Търговията не знаеше почивка.

Темпъл дочу дрезгавия глас на инквизитор Лорсен през открехнатата врата на едно от бунгалата:

-Наистина ли вярваш, че бунтовници се укриват в тези планини, Димбик?

- Вярата е лукс, който от известно време насам не мога да си позволя, инквизиторе. Аз просто изпълнявам заповеди.

- Чии, капитане, чии, това е въпросът. Аз, ако не друго, се ползвам с доверието на началник Пайк, а той с това на самия архилектор, а думата на архилектора... - Темпъл отмина и гласът на Лорсен заглъхна.

В тъмнината в края на лагера доскорошните му спътници вече се готвеха за тръгване. Отново беше започнало да вали и снежинките се трупаха бавно по гривите на конете, по сивата коса на Плачеща скала и по имперското знаме, с което беше овързана, по прегърбените рамене на Шай, която старателно избегна погледа му, по вързопите, които Лам привързваше зад седлото си.

- Идваш с нас, а? - попита Савиан, когато го видя да приближава.

- Сърцето ми казва „да“, но останалата част от тялото ми има здравия разум да откаже учтиво поканата.

- Плачеща скала! - Суорбрек измъкна записките си. - Интригуващо

име!

Тя го изгледа отгоре:

-Да.

- Обзалагам се, че зад него се крие още по-интригуваща история. -Да.

- Дали не бихте я споделили?

Плачеща скала подкара коня си и бавно се изгуби в тъмнината.

- Според мен това беше „не“ - каза Шай.

Суорбрек въздъхна:

- Писателят трябва да е готов да отминава с достойнство хорското презрение. Не всеки абзац, нито всяко изречение, мито дори дума са по вкуса на всеки читател. Господарю Лам, някога били ли сте интервюиран от писател?

- Не, но сме се натъквали на всички останали видове лъжци - отвърна вместо него Шай.

Биографът не се отказа:

- Говори се, че имате повече опит в двубоите от всеки друг на този

свят.

Лам затегна последния ремък на седлото:

- Ти на всичко, което чуеш, ли вярваш?

- Отричате, значи?

Лам не отговори.

- Имате ли съвет за читателите по отношение на войнишкия занаят?

- Да, не го захващай.

Суорбрек пристъпи към него:

- А истина ли е това, което ми каза генерал Коска?

- От видяното досега той е мерило за честност.

- Каза ми, че някога сте били крал.

Темпъл повдигна учудено вежди. Суийт се покашля. Шай избухна в смях, но видя сериозното изражение на Лам и млъкна.

- Каза също така, че сте били първенец на краля на Севера - продължи Суорбрек - и че сте спечелили десет дуела в кръга от негово име. А после той ви е предал, но вие сте оцелели, убили сте го и сте заели мястото му.

Лам се покачи бавно на седлото и се загледа в тъмнината пред себе си.

- Хората окачиха за кратко златна верига на врата ми и коленичиха пред мен, защото така ги устройваше тогава. Във времена на насилие всички коленичат пред страховития. В мирни времена си спомнят, че предпочитат да останат изправени.

- Вините ли ги за това?

- Отдавна съм спрял да виня когото и да било. Хората са такива по природа. - Той се обърна към Темпъл. - Как мислиш, можем ли да имаме вяра на твоя човек, Коска?

- В никакъв случай - отвърна Темпъл.

- Подозирах, че така ще кажеш. - Лам смушка коня си нагоре по склона и изчезна в тъмното.

- А хората говорят, че аз имам истории за разправяне - промърмори намусено Суийт и го последва.

Суорбрек остана загледан след тях за момент, после извади молива и задраска трескаво по хартията.

Когато Шай извърна коня си, Темпъл най-после успя да срещне погледа й.

- Надявам се да ги намерите! - смотолеви той. - Децата.

- Ще ги намерим - отвърна тихо тя. - Надявам се ти да намериш... каквото търсиш.

- Мисля, че го намерих - отвърна още по-тихо Темпъл. - Но го захвърлих с лека ръка.

Тя се замисли за момент, после цъкна с език и подкара коня.

- Успех! - викна след нея Темпъл. - Да се пазиш там. сред диваците!

Тя се обърна, погледна към форта, от който вече се носеше фалшивото пеене на наемниците, и повдигна многозначително вежда:

- Ти също.

Стръв

Първия ден яздеха през огромна гора, по-високи дървета Шай не беше виждала, клон връз клон спираха напълно слънцето и усещането беше, все едно вървяха през огромна мрачна крипта. Въпреки това снегът беше намерил път надолу и беше покрил земята между величествените коренища на една стъпка дълбочина. Отгоре беше замръзнал в твърда кора, която разраняваше краката на конете, и те трябваше да се редуват кой да язди най-отпред и да проправя пъртина за останалите. Тук-там се беше събрала мъгла, която се виеше покрай ездачи и коне на талази, наподобяващи прегладнели за топлината им призраци. Не че имаха много от нея. Всеки път, когато някой заговореше, Плачеща скала му изсъскваше да пази тишина и те продължаваха през притихналата гора, заслушани в хрущенето на снега, тежкото дишане на конете, кашлянето на Савиан и тихото мърморене на Джубаир, който според Шай се молеше през цялото време. Беше набожно копеле този огромен кантик, не можеше да се отрече. Но Шай дълбоко се съмняваше, че набожността го правеше точния човек, който да искаш зад гърба си, когато стане напечено. Набожните хора, които беше срещала досега, до един използваха вярата си като извинение за злините, които вършеха, вместо като причина да не ги вършат.

Суийт им позволи да спрат под една скална козирка едва когато светлината съвсем изчезна и в гората настана мрак. Дотогава конете им, резервните също, бяха напълно изтощени и трепереха от умора. И Шай не оставаше по-назад от тях, беше цялата скована и изтръпнала и всяка от стотиците болки, бодежи и сърбежи по тялото й се бореше за надмощие над останалите.

Не запалиха огън, ядоха студено месо и сухари, докато си подаваха бутилката. Савиан понасяше стоически кашлицата, както и всичко останало, но всеки път, когато се давеше превит на две, а бледите му ръце дърпаха все по-стегнато яката на палтото около шията му, Шай виждаше усилията, които му костваше това.

Един от наемниците, стириянец с изпъкнала напред брадичка на име Сакри, когото Шай взе за типа човек, чиято единствена радост от живота бе чуждата несгода, се ухили и каза:

- Настинал си, старче. Не искаш ли вече да се връщаш?

Шай събра каквато сила й беше останала и му отвърна:

- Затваряй си устата.

- Защо? - ухили й се той. - Ще ме напляскаш ли?

Това успя да я жегне.

- Да. С шибана брадва ще те напляскам. Сега си затваряй устата.

Този път онзи млъкна, но Шай остана с впечатлението, че просто обмисля как да й го върне, и се зарече да има едно наум с него.

Стояха на стража по двама, един наемник и един от бившата задруга, и си отваряха очите на четири, колкото за драконовите хора, толкова и за другия. Шай изкара реда си под съпровода на хъркането на Суийт и кога-то времето дойде, разтърси Лам за рамото и прошепна:

- Ставай, Ваше Величество.

Той изпъшка тежко:

- Чудех се колко ще ти отнеме да започнеш.

- Моля да извиниш глупостта на простата селянка. От вълнение е. Все пак кралят на Севера хърка в постелята ми.

- Живял съм десет пъти по-дълго по-беден и от просяк и без един приятел до себе си. Как никой не говори за това?

- В моя случай, защото от опит знам какво е. Но не ми е падало случай да нося корона.

- Нито пък на мен - отвърна той, докато се измъкваше от постелята. - Аз имах верига на врата.

- Златна?

- С ей такъв диамант. - Той показа с пръсти формата на яйце и я погледна през дупката.

Шай още не беше сигурна дали просо не се шегуваше.

-Ти?

-Аз.

- Ти, дето изкара цяла зима с един и същи панталон на задника.

Лам сви рамене:

- Тогава вече бяха загубил веригата.

- Някакви препоръки как да се държа около кралска особа?

- Някой и друг реверанс няма да остане незабелязан.

- Хм - прихна Шай. - Майната ти!

- Майната ти, Ваше Величество.

- Крал Лам - промърмори Шай, докато се намъкваше под завивката колкото бързо можа, за да не излезе топлината. - Крал Лам.

- Имах друго име.

Шай се обърна към него.

- Какво име?

Тя се загледа в прегърбения му силует пред широкия отвор на пещерата под скалната козирка на фона на обсипаното със звезди небе. Не можеше да види лицето му.

- Няма значение - отвърна Лам. - Нищо добро не излезе от него.

На следващия ден снегът се носеше на вихрушки от вятъра, по-остър

от бръснач, който сякаш духаше отвсякъде едновременно. Яхнаха конете с всичкия ентусиазъм на човек, запътил се към собствената си бесилка, и продължиха нагоре. Гората оредя, дърветата постепенно се смалиха и накрая останаха само ниски, съсухрени и сгърчени подобия на борове и ели. Продължиха сред голи скали и пътеката стана съвсем тясна, наподобяваше пресъхналото корито на поток, въпреки че на места приличаше повече на сътворено от човешка ръка стълбище, чиито стъпала са били постепенно изгладени от безброй крака и години. Джубаир изпрати един от хората си обратно с конете и на Шай за момент й се прииска да бе тръгнала с него. Останалите продължиха нагоре пеша.

- Какво всъщност правят тук горе тези драконови копелета? - попита Шай. Според нея човек със здрав разум в главата не би дошъл тук за кратко, камо ли да се засели за постоянно.

- Не бих казал, че знам... какво правят тук - отвърна на пресекулки през пъхтенето си възрастният скаут. - Но са тук много отдавна.

- Тя не ти е казвала? - Шай кимна към крачещата отпред Плачеща скала.

- Мисля, че заради. това, че не задавам такива въпроси. тя остана с мен през всичките тези години.

- Е, не е заради красотата ти, това поне е ясно.

- Красотата не е всичко в този живот. - Той й хвърли един бърз поглед. - За късмет и на двама ни.

- За какво са им деца?

Суийт спря, отпи глътка вода и й предложи манерката си, а наемниците започнаха да ги подминават един по един, превити под товара на всичките си оръжия.

- Това, което съм чувал, е, че тук не се раждат деца. Нещо в земята. Прави ги ялови. Всички драконови хора са доведени тук по едно или друго време. Първоначално предимно духове, може би имперци, тук-там някой северняк, заблудил се да мине Озъбено море. Но откак златотърсачи-те взеха да изтикват духовете, явно са почнали да хвърлят мрежата по-надалеч. И да купуват деца от такива като Кантлис.

- По-малко приказки! - изсъска отгоре Плачеща скала. - И повече ходене!

Снегът се усили, но незнайно защо не се натрупваше бързо. Шай разви омотаното около главата си парче от одеяло и установи, че вятърът вече не е така пронизващ. Час по-късно снегът се превърна в хлъзгава киша по мократа скала и тя свали подгизналите си ръкавици, но въпреки това продължаваше да чувства пръстите си. Още час и снегът съвсем изчезна, продължаваше да вали, но не се задържаше по земята. Шай започна да се поти така, че в един момент не издържа, свали палтото и го натика в раницата на гърба си. Видя, че останалите правеха същото. Наведе се, докосна земята и усети странна топлина, все едно пипаше стената на пе-карна, чиято разпалена пещ е точно от другата страна.

- Има огън отдолу - каза Плачеща скала.

- Така ли? - Шай дръпна рязко ръка, все едно пламъците щяха да изскочат от земята. - Не бих казала, че това ме изпълва с оптимизъм.

- По-добре, отколкото да ти замръзва лайното на задника, нали? -Суийт свали ризата си и отдолу се показа друга. Шай се замисли колко ли ризи носеше. А също дали, ако продължеше да ги сваля една по една, накрая няма да изчезне напълно.

- Затова ли живеят тук горе драконовите хора? - Савиан на свой ред сложи длан на земята. - Заради огъня?

- Или огънят го има, защото живеят тук. - Плачеща скала огледа пътя нагоре - гола скала и сипеи, с тук-там жълти петна сяра, а от двете им страни - почти отвесни скални стени. - Този път може би се наблюдава.

- Със сигурност се наблюдава - каза Джубаир. - Бог вижда всичко.

- Но не Бог ще ти забие стрела в задника, ако продължиш по него -отбеляза Суийт.

Джубаир сви рамене:

- Бог поставя всичко на мястото му.

- Накъде тогава? - попита Савиан.

Плачеща скала вече беше извадила намотаното въже от раницата си:

- Ще се катерим.

Шай разтри слепоочия:

- Имах неприятното чувство, че ще каже точно това.

Проклятие, катеренето се оказа толкова трудно, колкото и ходенето

нагоре, само дето беше в пъти по-страшно. Плачеща скала пъплеше нагоре като паяк, а и Лам не изоставаше много от нея - явно бяха в свои води, - затова бяха най-отпред и прокарваха въжетата за останалите. Шай и Савиан бяха най-отдолу. Тя не спираше да ругае, докато драпаше нескопосано по хлъзгавата скала. Ръцете я боляха от напрежението, а дланите й пареха от триенето в конопеното въже.

- Нямах възможност да ти благодаря - каза тя, когато спряха за малко на една козирка.

Той не отговори. Беше тихо, чуваше се само съскането на въжето в чепатите му длани, докато го теглеше нагоре.

- За това, което направи в Крийз. - Отново мълчание. - Не ми спасяват живота всеки ден, че да го пропусна просто ей така. - Отново никакъв отговор. - Помниш ли?

Стори й се, че го видя да повдига едва рамене.

- Оставам с впечатлението, че не ти се говори за това.

Отново мълчание. Всъщност какво се учудваше, той избягваше да говори за каквото и да било.

- Явно не си от хората, свикнали да приемат благодарности.

Пак мълчание.

- Е, аз може би съм от хората, свикнали да ги дават.

- Не си се разбързала много да го направиш и сега.

- Така да бъде, благодаря. Ако не беше ти, щях да съм мъртва.

Савиан стисна още повече тънки устни и изръмжа:

- И двамата с баща ти щяхте да направите същото за мен.

- Не ми е баща.

- Това си е между вас двамата. Но ако питаш мен, можеше да попаднеш на по-лош.

Шай изсумтя.

- Доскоро и аз така си мислех. Вече не съм сигурна. Семейство, а?

- Семейство.

- А къде се дяна Корлин?

- Тя може сама да се грижи за себе си.

- О, не се и съмнявам. - Шай сниши глас. - Виж, Савиан, аз знам кой си.

Той я изгледа изпитателно.

- Нима?

- Знам какво имаш там отдолу. - Погледът й се насочи към ръцете му, сини от татуировки под ръкавите на палтото, както предполагаше.

- Нямам представа за какво говориш - отвърна той, но въпреки това придърпа единия ръкав надолу.

Тя се приближи до него и прошепна:

- Хайде представи си тогава, че имаш. Когато Коска заговори за бунтовници... е, проклетата ми голяма уста, както винаги не успях да я удържа. Не мислех лошо, никога не го правя, исках да помогна. но не успях, нали?

- Не бих казал.

- Моя е вината, че се забърка в това. Ако онова копеле Лорсен разбере какво криеш там... така де, искам да кажа, ти по-добре си върви. Това не е твой проблем. Нищо не те спира да се изнижеш по тъмно, а и не е като да няма накъде, посоки да искаш.

- А ти какво ще обясняваш? Че изведнъж съм забравил за отвлеченото ми момче, така ли? Това само ще ги накара да се замислят. Може да си докарам по-големи главоболия така. Най-добре да остана. И ще гледам да не надигам много глава, ръкавите също. Така ще е най-добре за всички.

- Проклетата ми голяма уста - изсъска под нос Шай.

Савиан се усмихна. Шай за пръв път го виждаше да се усмихва и това й напомни за отваряне на вратичката на газен фенер - бръчките по обветреното му лице заиграха, а очите му грейнаха.

- Да ти кажа ли нещо, проклетата ти голяма уста може и да не е все-киму по вкуса, но аз май започвам да я харесвам. - Той сложи ръка на рамото й и го стисна. - Но ти по-добре внимавай с тоя задник, Сакри. Не мисля, че вижда нещата като мен.

Шай също не мислеше така. Когато тръгнаха отново, някъде отгоре се откърти голям камък и профуча на косъм от главата й, а когато вдигна очи натам, видя Сакри да се хили. Беше сигурна, че беше ритнал камъка нарочно. При първата изпречила се на пътя й възможност му го каза, а също къде смяташе да завре ножа си, ако това се случи отново, и пиперливият език, с който го направи, определено развесели останалите наемници.

- Ще те науча аз на малко обноски - отвърна сопнато Сакри и изпъчи още повече и бездруго щръкналата си напред брадичка - опитваше се всячески да запази някакво достойнство.

- Трябва първо да ги имаш, за да учиш другите на тях.

Той сложи ръка на дръжката на меча си - по-скоро перчене, отколко-то намерение да го извади, но преди да направи каквото и да било друго, Джубаир изникна между двамата.

- Ще се вадят оръжия, Сакри - каза той. - Но кога и срещу кого казвам аз. Те са ни съюзници. Имаме нужда от тях да ни покажат пътя нагоре. Остави жената на мира или ще се скараш с мен, а да се скара човек с мен, е голяма тежест на раменете.

- Извинявай, капитане - отвърна намръщен Сакри.

Джубаир му посочи накъде да тръгне и каза:

- Покаянието е порта към избавлението.

През цялото време Лам дори не погледна към тях и когато всичко свърши, продължи нагоре невъзмутим, все едно нищо не беше станало.

- Благодаря за помощта - сопна се Шай, когато го догони.

- Ако се нуждаеше от нея, щеше да я получиш. Знаеш го.

- Някоя и друга дума също нямаше да ми навреди.

Той се обърна към нея:

- Както аз виждам нещата, имаме две възможности. Да се опитаме да се възползваме от копелетата или да ги избием до крак. С тежки думи досега не е спечелена нито една битка, но съм видял няколко загубени заради тях. Тръгнеш ли да убиваш човек, нищо не печелиш, като му го кажеш.

Лам продължи напред и я остави да разсъждава над думите му.

Лагеруваха край вдигащ пара поток, от който Суийт им каза да не пият. Не че някой се беше засили да го прави - водата миришеше на пръдня. Шай заспа с шума на водата в главата си и сънува, че пада. Събуди се плувнала в пот, с пресъхнало от вонята гърло и видя, че на пост беше Сакри. Гледаше я и на нея й се стори, че забеляза блясък на метал в ръката му. Повече не заспа. Държеше ножа си готов в ръка. Точно като преди, докато бягаше. Точно както се надяваше, че никога повече няма да й се наложи да прави. Осъзна, че й се искаше Темпъл да беше тук. Не че беше голям герой, но някак успяваше да й вдъхне смелост.

На сутринта в далечината отпред изплуваха сиви чукари, които през пелената на снега приличаха на останки от крепостна стена и кули. В скалите имаше четвъртити дупки с прекалено прави страни, за да са творение на природата, а под тях - купчини натрошен камък.

- Толкова далеч златотърсачи? - попита един от наемниците.

- В никакъв случай - поклати глава Суийт. - Тези са копани много по-отдавна.

- Колко отдавна?

- Много - отвърна Плачеща скала.

- Колкото повече приближаваме, толкова повече се тревожа - прошепна Шай на Лам, когато продължиха нагоре.

Той кимна.

- Не спирам да мисля за всичко, което може да се обърка.

- Страх ме е, че няма да ги намерим.

- Или че ще ги намерим.

- Или просто ме е страх - промърмори отново.

- Страхът е хубаво нещо - каза той. - Само мъртвите не изпитват страх и аз не искам да се присъединяваме към тях.

Спряха на ръба на дълбока клисура. От дъното й се носеха шумът на бърза вода, пара и воня на сяра. Една арка от почернял от влагата камък прехвърляше дълбокия каньон. Беше обрасла отдолу с варовикови висулки, от които капеше вода. От средата й висеше верига, чиито дълги една стъпка бримки от ръждив метал поскърцваха при по-силните повеи на вятъра. Савиан седеше, отпуснал назад глава, и дишаше тежко. Наемниците стояха на групичка и си подаваха манерка.

- Ето я и нея! - изкиска се Сакри. - Търсачката на деца! - Шай го погледна, после погледна бездната от едната му страна и се замисли колко много искаше да ги представи един на друг. - Що за глупак трябва да си, за да се надяваш, че ще откриеш деца, живи и здрави, на място като това?

- Защо голямата уста и малкият мозък винаги вървят ръка за ръка? - промърмори под нос Шай, но си спомни думите на Лам, осъзна, че със същия успех въпросът можеше да се отнася и за нея самата, и като никога замълча.

- Няма ли да кажеш нещо? - Сакри се ухили до уши, докато надигаше манерката. - Май най-после си научила нещо...

Джубаир протегна огромната си ръка и го блъсна. Стириянецът изписка сподавено, манерката излетя от ръката му и той изчезна в пропастта. Чу се глух удар, после тропот от търкалящи се камъни, който постепенно заглъхна.

Наемниците зяпнаха стъписани, един с парче месо пред отворената си уста. Шай, цялата настръхнала, проследи Джубаир да отива до ръба и да поглежда надолу със замислено изражение на лицето.

- Светът е пълен с безразсъдство - каза той. - Достатъчно, че да разклати сериозно вярата на човек.

- Ти го уби - каза един от наемниците, явно от онези хора с редкия талант да оповестяват на глас очевидното.

- Бог го уби. Аз просто бях ръката му.

- Бог явно е проклето копеле, а? - изграчи Савиан.

Джубаир кимна тържествено:

- Той е всяващ страхопочитание, безмилостен Бог и всичко се подчинява на замисъла му.

- Е, неговият замисъл ни остави с човек по-малко - намеси се Суийт.

Джубаир повдигна огромните си рамене:

-По-добре така, отколкото с разногласие в групата. Трябва да се държим един за друг. Ако не сме единни, как ще бди Бог над всички ни. -Той махна на Плачеща скала да потегля нагоре и пропусна един по един покрай себе си останалите наемници, до един с леко тревожни изражения на лицата. Един надникна надолу в пропастта и преглътна тежко.

Джубаир се наведе и вдигна от земята падналата от ръката на Сакри манерка.

- В Ул-Наб, града в Гуркул, в който съм роден, смъртта е нещо значимо. Полагат се какви ли не усилия за тялото. Цялото семейство оплаква мъртвия, а после процесията от оплаквачи тръгва по покрития с цветя път към гробището. А, тук, тук смъртта не означава нищо. Човек, който очаква повече от втори шанс, е глупак. - Той се загледа замислен в огромната каменна арка и скъсаната верига под нея и отпи от манерката. -Колкото повече вървя из тези непознати места по света, толкова повече се убеждавам, че идва краят на дните.

Лам издърпа манерката от ръката му, пресуши я на един дъх и я захвърли в пропастта след собственика й.

- Всеки ден е краят на дните за някого - каза той.

Клечаха сред останките от стените и камъни с избили по тях сяра и петна сол и се взираха в долината. Сигурно бяха стояли така, напрягайки очи през маранята, в продължение на цяла вечност, когато Плачеща скала за пореден път им изсъска да не се надигат, да се покрият зад руините и да си затварят устите. На Шай започваше да й писва от цялото това със-кане. Всъщност започваше да й писва от всичко. Беше изморена, пребита от дългия път, а нервите й бяха опънати до скъсване от страх, тревога и надежди. И надеждите бяха най-лошото от всичките.

От време на време Савиан се задавяше в приглушена кашлица и Шай го разбираше напълно. Сякаш цялата долина дишаше. Зловонната пара свистеше от пукнатини в скалите и ги превръщаше в призрачни видения, а после се спускаше надолу по склона към езерото на дъното на долината, където се присъединяваше към мъглата, която от време на време се разнасяше, но само за да се събере след малко отново.

Джубаир седеше със скръстени крака и ръце на гърдите, със затворени очи, огромен и неподвижен като камък, устните му мълвяха беззвучно, а челото му лъщеше от пот. Всичките се потяха. Ризата на Шай беше залепнала за гърба й, а косата й - за лицето й. Не можеше да повярва, че само преди няколко дни беше на път да умре от измръзване. Сега беше готова на всичко за една снежна преспа, в която да се хвърли с главата напред чисто гола. Пропълзя по влажните от парата камъни до Плачеща скала.

- Близо ли са?

Възрастният дух кимна едва забележимо.

- Къде?

- Ако знаех, нямаше да трябва да ги търся.

- Скоро ли ще хвърляме стръвта?

- Скоро.

- Надявам се, нямаш предвид наистина да е лайно - намеси се Су-ийт, който вече беше останал само по една риза, - защото хич не ми се ще да си свалям панталона тук.

- Тихо - изсъска Плачеща скала и протегна ръка назад да даде знак на останалите да мълчат.

В маранята на отсрещния склон на долината нещо се размърда - човешка фигура, прескачаше от канара на канара. Първоначално беше трудно да се каже със сигурност заради разстоянието и маранята, но изглеждаше като мъж. Когато приближи, видяха, че е висок, с едро телосложение и тъмна кожа, с гола глава и дълъг жезъл в едната ръка.

- Подсвирква ли си? - прошепна Шай.

- Шшт! - отвърна Плачеща скала.

Възрастният мъж остави жезъла до една плоска скала до водата, свали робата си, сгъна я старателно и я постави отгоре, после запрескача парчетата от някаква пречупена колона до самия край на водата.

- Не изглежда много страховит - прошепна Шай.

- О, страховит е - каза Плачеща скала. - Това е Уердинур. Моят брат.

Шай погледна възрастния дух - бяла като мляко, - после тъмнокожия мъж, който продължаваше да си подсвирква, докато газеше във водата.

- Не виждам много прилика.

- Излезли сме от различни утроби.

- Добре, че го каза.

-Кое?

- Това за утробата. Започвах да подозирам, че си се излюпила от яйце, толкова си емоционална.

- Аз имам емоции - каза Плачеща скала. - Но те служат на мен, не аз на тях. - Тя пъхна мърлявия мундщук на лулата в устата си и го захапа здраво.

- Какво прави Лам? - чу се отзад гласът на Джубаир.

Шай се обърна и не можа да повярва на очите си. Лам препускаше между скалите право надолу към езерото и вече беше на цели двайсет крачки отпред.

- О, не - промърмори Суийт.

- Мамка му! - Шай насили изтръпналите си колене и прескочи порутената стена. Суийт посегна да я хване, но тя го плесна през ръката и хукна след Лам, без да откъсва очи от мъжа, който все така си подсвиркваше ведро във водата отдолу. Стисна очи, докато се плъзгаше надолу по скалите, почти на четири крака, с изгарящи от болка глезени от ударите в камъка. Искаше да извика на Лам, но знаеше, че от задавеното й гърло нямаше да излезе нищо.

Пък и той беше прекалено далеч, вече беше почти до водата. Видя го да присяда невъзмутимо на сгънатата роба на мъжа върху плоската скала и да поставя извадения от ножницата меч на коленете си. После извади камъка за точене и го облиза. Постави го на острието и го плъзна надолу, а Шай изтръпна и примижа при острия стържещ звук на метала.

Видя раменете на мъжа във водата да потръпват от изненада, но той не се обърна. Направи го бавно, но чак когато вторият замах с камъка за точене раздра тишината. Имаше миловидно лице, но Шай беше виждала много хора с миловидни лица да вършат ужасни неща.

- Каква изненада - каза той, въпреки че според Шай изглеждаше по-скоро заинтригуван, отколкото изненадан. Тъмните му очи се насочиха от Лам към нея, после обратно към Лам. - Откъде дойдохте?

- Чак от Близка страна - отвърна Лам.

- Името не означава нищо за мен. - Уердинур говореше общия език почти без акцент и сигурно доста по-добре от Шай. - Има само тук и не тук. А как стигнахте дотук?

- Пояздихме малко, после ходихме - изръмжа Лам. - Или всъщност питаш как стигнахме дотук, без да разбереш? - Той прокара отново камъка по острието на меча. - Може би не си толкова умен, за колкото се мислиш.

Уердинур повдигна рамене:

- Само глупакът си мисли, че знае всичко.

Лам вдигна меча пред лицето си, завъртя острието, огледа го, после погледна и другата страна.

- Доведохме и приятели, чакат долу в Бийкън.

-Чух.

- Те са убийци и крадци, хора без принципи. Дошли са за златото ви.

- А кой казва, че имаме такова?

- Един тип на име Грега Кантлис.

- Аха. - Уердинур започна да гребе с шепи и да облива раменете си с вода. - Това е незначителен човек. И лек ветрец би го отнесъл. Но ти, мисля, не си такъв. - Погледът му се премести върху Шай. Огледа я изпитателно, без страх. - Нито пък ти. Не смятам, че вие сте дошли за злато.

- Идваме за брат ми и сестра ми - каза Шай и гласът й изстърга по-пронизително от камъка за точене върху меча на Лам.

- Ааа. - Усмивката на Уердинур постепенно се стопи. Той наведе глава. - Ти си Шай. Тя каза, че ще дойдеш, а аз не й повярвах.

-Роу? - Гърлото на Шай се стегна на топка, докато произнасяше името. - Жива ли е?

- И здрава. Расте в безопасност и е ценена от всички. Брат й също.

Коленете на Шай омекнаха и тя се подпря на скалата до Лам.

- Изминали сте дълъг и тежък път. Приемете поздравленията ми за куража си.

- Не сме дошли за шибаните ти поздравления! - кресна Шай. - Дойдохме за децата!

- Знам. Но за тях е по-добре да останат тук, с нас.

- Мислиш ли, че ме е грижа? - Лицето на Лам беше придобило странен вид като на старо, но изключително зло куче и Шай цялата изтръпна.

- Въобще не става дума за тях. Ти открадна мен, копеле такова. От мен!

- От устата му полетяха пръски слюнка, когато заби показалец в гърдите си. - И сега аз ще си получа обратно откраднатото или ще се лее кръв.

Уердинур го изгледа иззад присвитите си клепачи:

- За теб тя не каза нищо.

- Аз имам от онези лица, дето лесно се забравят, още щом им обърнеш гръб. Доведи децата долу в Бийкън и ти също ще го забравиш.

- Съжалявам, но не мога. Сега те са мои деца. Те са драконови хора и аз съм се заклел да пазя тази свещена земя и хората на нея до последна капка кръв. Само смъртта ще ме спре да го направя.

- Но няма да спре мен. - Лам прокара отново камъка по острието. -Досега имаше поне хиляда възможности, но не го направи.

- Мислиш ли, че смъртта се страхува от теб?

- Смъртта ме обича. - Лам се усмихна и усмивката му беше по-страшна от гневната физиономия отпреди малко. - След всичката работа, която съм свършил за нея? И тълпите от народ, които съм й изпратил? Смъртта знае, че няма по-верен приятел от мен.

Водачът на драконовите хора вдигна поглед и в спокойните му очи имаше тъга:

- Ако трябва да се бием, ще бъде... жалко.

- Много неща са така - отвърна Лам. - Отдавна съм се отказал да ги променям. - Изправи се и прибра меча си в ножницата. - Имаш три дни да доведеш децата в Бийкън. После аз идвам в свещената ти земя. - Изплю се във водата. - И ще водя смъртта със себе си. - Обърна се и тръгна нагоре по склона.

Шай и Уердинур се спогледаха.

- Съжалявам - каза той, - за станалото и за това, което предстои да става.

Тя се обърна и забърза след Лам. Какво повече можеше да направи?

- Нямаше предвид това, нали? - просъска тя, когато го настигна на склона. - Това за децата? Че не става дума за тях? Че си дошъл за кръв? -Спъна се, ожули крака си, изпсува и закуца нагоре. - Кажи ми, че нямаше предвид това?

- Той разбра какво точно имам предвид - отвърна троснато през рамо Лам. - Имай ми доверие.

Но точно там беше проблемът - с всеки следващ ден на Шай й ставаше все по-трудно да го прави.

- Не ми ли каза ти онзи ден, че като си тръгнал да убиваш някого, не печелиш нищо, като му го казваш?

- Рано или късно човек нарушава всяко правило - сви рамене Лам.

- Какво, по дяволите, направи? - изсъска през зъби Суийт, когато се върнаха при руините, и зарови пръсти в мократа си от пот коса.

Никой от останалите не изглеждаше особено щастлив от спонтанната им експедиция до езерото.

- Подхвърлих му стръв, която не може да пропусне.

Шай погледна към езерото през една пукнатина в стената. Уердинур не си беше направил труда да побърза и едва сега излизаше от водата. Видя го да отърсва бавно с ръка капките по тялото си и да облича робата си. После взе жезъла си, погледа известно време към руините и бавно се отдалечи.

- Направи нещата по-трудни. - Плачеща скала беше прибрала лулата си и пристягаше ремъците на раницата си, готова за път. - Сега ще тръгнат насам и няма да се забавят. Трябва да се върнем в Бийкън.

- Аз не се връщам - каза Лам.

- Какво? - погледна го Шай.

- Такава е уговорката - каза Джубаир. - Че ще ги подмами надолу.

- Вие си ги подмамвайте. Бавенето е баща на провала. Не смятам да стоя със скръстени ръце, докато Коска се изтърси тук пиян и децата ми умрат заради глупостта му.

- Какви ги приказваш, мамка му? - На Шай й беше дошло до гуша от това да не знае какво ще направи той в следващия момент. - Какъв е планът ти тогава?

- Плановете имат лошия навик да се огъват, като се опреш на тях -отвърна Лам. - Ще трябва да измислим нов.

Огромният кантик се ухили зловещо насреща му:

- Не обичам хора, които нарушават уговорките.

- Тогава опитай да ме блъснеш от скалите - изгледа го невъзмутимо Лам. - Пък да видим Бог кого обича повече.

Джубаир постави показалец на устните си и се замисли за момент. После вдигна рамене:

- Предпочитам да не занимавам Бог с дреболии.

Диваци

- Завърших копието! - викна Пит и го показа на баща си. Стараеше се с всички сили да произнася правилно новите думи, точно както го учеше Роу.

Беше добро копие. Шебат му помогна с увиването и стягането на кожата и каза, че било отлично копие, а всички потвърдиха, че единственият, който знае повече за оръжията от Шебат, е самият Създател, което не беше чудно, защото той знаеше за всичко повече от всички. Накратко, Шебат разбираше от оръжия и щом той казваше, че копието беше добро, значи в това нямаше съмнение.

- Хубаво - каза бащата на Пит, но дори не погледна. Вървеше бързо и босите му стъпала пляскаха шумно по матовата бронзова плоча на земята. Беше намръщен.

Пит не беше сигурен дали някога го беше виждал намръщен. Зачуди се дали не беше направил нещо лошо. А също дали баща му някак не е разбрал, че той все още мисли, че новото му име звучи някак странно. Почувства се неблагодарен и виновен. Тревожеше се, че може, без да иска, да е направил нещо много лошо.

- Какво съм направил? - попита. Трябваше да тича, за да настигне баща си. Освен това осъзна, че без да иска, беше заговорил на стария език.

Баща му спря и го погледна смръщено отгоре и на Пит му се стори, че го гледаше от много, ама много високо.

- Кой е Лам?

Пит примига объркано. Това беше последното, което би очаквал да го попита баща му.

- Лам е баща ми - отвърна, без да се замисля, но после се поправи, -беше баща ми може би... но Шай казва, че не е. - Може би никой от двамата не беше баща му, а може би и двамата, но когато си спомни за Шай, започна да си спомня за фермата и за лошите неща, и за Гъли, който казваше: „Бягайте, бягайте“, за пътуването през равнината и после в планината, и за Кантлис, който се смееше. Но не знаеше какво беше направил и започна да плаче, а от това се засрами и се разплака още по-силно. Само каза: - Не ме връщай обратно.

- Не! - каза бащата на Пит. - Никога! - Защото той беше баща му, личеше си по болката, изписана на лицето му. - Само смъртта ще ни раздели, разбираш ли това?

Пит не разбираше, ни най-малко, но кимна и продължи да плаче, вече от облекчение, че всичко ще бъде наред. Баща му се усмихна, клекна до него и сложи длан на главата му.

- Съжалявам. - Уердинур наистина съжаляваше, истински и напълно, и го каза на езика на външноземците, защото знаеше, че така е по-лесно за момчето. - Това е едно чудесно копие, а ти си чудесен син. - Погали нежно обръснатата му глава. - Скоро ще отидем на лов с него, но сега трябва да се погрижа за нещо, защото всички драконови хора са също мое семейство. Искаш ли да си играеш със сестра си, докато стане време и те повикам?

Той кимна и преглътна сълзите си. Момчето лесно се разплакваше и това беше добре, защото Създателя учеше, че близостта с човешките чувства е път към божествеността.

- Чудесно. Но... не говори с нея за това.

Уердинур тръгна към Дългата къща и лицето му отново беше намръщено. Шестимата от Съвета вече чакаха голи в горещия сумрак - размазани силуети в парата, - седяха на гладките камъни около огнището и слушаха песента на Юто с уроците на бащата на Създателя, могъщия Еуз, който разделил двата свята и изговорил Първия закон. Когато го видя да идва, гласът й потрепери.

- Имаше външноземци при езерото на Търсача - изръмжа той, дока-то сваляше робата си. Знаеше, че нарушава правилата, като пропуска ритуала за влизане в Съвета, но в момента не го беше грижа за това.

Останалите го зяпнаха стъписани, както и очакваше да са.

- Сигурен ли си? - Пресипналият глас на Юлстал беше още по-пре-сипнал от дишането на парата на Видението.

- Говорих с тях! Скарлеър?

Младият ловец се изправи - висок, силен, пълен с енергия и с жар в погледа. Понякога толкова напомняше на Уердинур за него на младини, че усещането беше, като да гледаш в стъклото на Ювенс, през което, хората казваха, човек вижда в миналото.

- Вземи най-добрите си следотърсачи и ги проследи. Бяха сред руините на северния склон на долината.

- Ще ги открием - каза Скарлеър.

- Видях възрастен мъж и млада жена, но може и да не са били сами. Въоръжете се и бъдете предпазливи. Опасни са. - Той си спомни мъртвешката усмивка на мъжа и празните му черни очи, в които все едно надничаш в отворен гроб, и това силно го разтревожи. - Много опасни.

- Ще ги хванем - каза ловецът. - Можеш да разчиташ на мен.

- Знам. Върви.

Младежът тръгна и Уердинур зае мястото му край огнището. Горещината беше почти болезнена, а гладкият заоблен камък - така неудобен, но Създателя казваше, че така трябва, защото онзи, на чиито рамене тегнат важни решения, не трябва никога да изпитва удобство. Взе черпака, поля вода върху въглените и в залата стана още по-мрачно от вдигналата се пара, изпълнена с аромата на мента, борови иглички и всички останали свещени съставки. Беше започнал да се поти и тихомълком помоли Създателя потта му да го избави от безразсъдство и гордост, за да бъдат решенията му чисти.

-Външноземци при езерото на Търсача? - Сбръчканото лице на Хирфак беше изопнато от изумление. - Как са успели да стигнат до светите земи?

- Дошли са с двайсетте външноземци долу при гробниците. Но нямам представа как са стигнали чак тук.

- По-важно сега е решението, което ще вземем за двайсетте. - Слепите очи на Ейкарин бяха присвити.

Всички знаеха кое решение ще подкрепи той. С всяка следваща зима Ейкарин ставаше все по-кръвожаден. Възрастта понякога пречиства хората - прави кроткия по-кротък, злия - по-зъл.

- Защо са дошли? - Юто се приведе напред и светлината нашари със сенки гънките по обръснатата й глава. - Какво искат?

Уердинур огледа покритите с пот старчески лица и облиза нервно устни. Ако узнаеха, че мъжът и жената са дошли за децата му, можеха да поискат от него да ги върне. Малко вероятно, но все пак възможно, а той не беше готов да ги даде другиму освен на смъртта. Беше забранено да се лъже в Съвета, но Създателя не беше оставил правила за половинчатата истина.

- Каквото всички външноземци - отвърна. Уердинур. - Злато.

Хирфак вдигна длани и разпери криви пръсти:

- Може би трябва да им го дадем? Имаме достатъчно.

- Ще искат още, винаги - каза натъжено Шебат. - Този глад не знае насита.

Настъпи мълчание. Въглените помръдваха и съскаха в огнището, вдигаха ярки искри в сумрака и изпълваха залата със сладкия аромат на парата на Видението.

Ейкарин кимна бавно и цветовете на огъня заиграха по лицето му:

- Трябва да изпратим всеки годен да държи оръжие. Останахме шейсет, годни за бой, след като изпратихме хора на север, за да се бият с шан-ка, нали?

- Шейсет меча в оръжейната ми - поклати натъжено глава Шебат.

- Безпокоя се, че ще оставим в Ашранк само старци и деца - каза Хирфак. - Толкова сме малко...

- Скоро ще пробудим дракона - усмихна се при мисълта Юлстал.

- Скоро.

- Скоро.

- Следващото лято - каза Уердинур. - Или по-следващото. Но сега трябва да се защитим.

- Да ги прокудим оттам! - Ейкарин плесна кокалест юмрук в дланта си. - Трябва да слезем при гробниците и да прокудим диваците.

- Да ги прокудим, казваш? - изсумтя Юто. - Наречи го както искаш, нали не ти ще държиш острието.

- Държал съм предостатъчно остриета в живота си. Така да бъде, да ги избием тогава, щом така предпочиташ да го кажа. Да ги избием до крак.

- Всеки път ги избиваме до крак, а ето ги пак тук.

- А ти какво предлагаш да направим? - погледна я присмехулно той. - Да ги приветстваме в светите земи с отворени обятия?

- Може би е дошло време да го направим. - Ейкарин изсумтя презрително, Юлстал примижа и сгърчи лице, не можеше да повярва на ушите си, Хирфак поклати глава, но Юто не се отказа. - Нима не сме всички ние родени диваци? Нима Създателя не ни учи да говорим първо с мир и добро?

- Така е - каза Шебат.

- Отказвам да слушам подобни приказки! - Юлстал се надигна с мъка на крака и изпъшка от усилие.

- Но ще го направиш. - Уердинур му махна с ръка да седне обратно на камъка. - Ще седиш, ще се потиш и ще слушаш като всички останали тук. Юто е заслужила правото да говори. - Той я погледна в очите. - Но тя не е права. Диваци при езерото на Търсача? Подметките на външнозем-ци върху свещената земя? Върху камъните, по които са стъпвали краката на Създателя? - Чу ги да изръмжават недоволно при всяко от изброените кощунства и знаеше, че ги е спечелил на своя страна. - Какво предлагаш да направим, Юто?

- Не ми харесва, че само шестима от нас ще направят избора...

- Шестима са достатъчно - прекъсна я Ейкарин.

Юто видя, че всички са на страната на стоманата, и въздъхна дълбоко, после кимна с неохота.

- Да ги избием.

- Съветът каза думата си. - Уердинур се изправи, взе свещената кесия от олтара, клекна и загреба шепа земя от пода - свята земя от Аш-ранк, влажна, топла, пълна с живот, - изсипа я в кесията и я подаде на Юго. - Ти говори против решението, ти трябва да водиш.

Тя стана от камъка и пое кесията от ръката му.

- Не изпитвам радост от това - каза.

- Не е нужно да изпитваме радост от това, което ще направим. А просто да го направим. Приготви оръжията. - Уердинур постави длан на рамото на Шебат.

Шебат кимна бавно, надигна се с мъка от камъка и започна да облича робата си. Вече не беше млад и всичко това отнемаше време, още повече в случаите като този, когато осъзнаваше нуждата, но сърцето му отказваше да я приеме. Смъртта надничаше над рамото му, знаеше го, и беше прекалено близко, за да намери сили да го сподели с другите.

Отдалечи се с бавна провлачена крачка от парата и тръгна към вратата. Рогът прозвуча - пронизителен и стържещ, - призоваваше на оръжие. Сега младите щяха да оставят работата си и да излязат навън в нощта, ще се приготвят за поход и ще целунат близките си за сбогом. След тях щяха да останат не повече от шейсетима - само деца и старци. Стари и безполезни като него, над чиито рамене наднича смъртта.

Мина през Гората на сърцата, погали нежно неговото дърво и изпита нуждата да спре и поработи по него. Извади ножа си, огледа внимателно дървото и издялка мъничка стърготина. Стига за днес. Утре може би ще дойде пак. Замисли се колко ли много хора бяха работили по това дърво преди раждането му. И колко още ще работят по него след смъртта му.

Продължи да крачи в тъмнината. На раменете му тегнеше огромен като планина товар. Играещите светлини от фитилите на газените фенери проблясваха във вкопания в каменния под трижди благословен метал, с който бяха изчертани скиците на Създателя. Ехото от стъпките му наруши тишината на първия коридор към оръжейната. Вървеше и провлачва-ше болния си крак. Стара рана, която никога нямаше да заздравее. Славата от победата трае само миг, но раните са вечни. Шебат обичаше оръжията, защото Създателя учеше на любов към метала и добрата изработка, но всеки път ги раздаваше с тежест в душата.

- Създателя учи - запя той, докато сваляше един по един мечовете от излъсканите от пръстите на предците му дървени стойки на стената и ги подаваше в ръцете на младите, - че всеки удар с меч е негов провал. Победата е само в подадената ръка, в добрата дума и в безкористния дар. - Но той видя лицата на младите, докато взимаха от ръцете му инструментите на смъртта - очите им грейнали, пълни с жар, - и се страхуваше, че чуват думите на песента, но пропускат покрай ушите си смисъла им. Прекалено често напоследък Съветът говореше с езика на стоманата.

Юто, както подобаваше на водач, беше последна. Шебат продължаваше да мисли, че тя трябваше да е Дясната ръка, но в тези тежки дни благата дума рядко намираше ухото. Шебат й подаде последния меч.

- Запазих го за теб. Изковах го със собствените си ръце, когато бях млад и силен и виждах ясно пътя пред себе си. Най-добрата ми работа. Понякога металът... - той потри пръсти, търсейки точната дума - просто се получава добре.

Тя се усмихна тъжно, докато го поемаше от ръцете му.

- Ще свърши ли това добре, как мислиш?

- Да се надяваме.

- Страхувам се, че сме изгубили пътя си. Някога бях толкова сигурна в посоката, че ми трябваше само крачка и вече бях на верния път. Сега съм налегната от съмнения и не знам накъде да се обърна.

- Уердинур иска само най-доброто за всички ни. - Шебат се замисли дали така не убеждаваше себе си.

- Всички искаме това. Но не сме на едно мнение кое е най-добро и как да го постигнем. Уердинур е добър човек, силен и любящ, заслужава възхищение за много неща.

- Казваш го, сякаш е нещо лошо.

- Помага да се съгласиш с него, когато си на друго мнение. Тихият глас бива удавен в бръщолевенето. Уердинур има огън в гърдите. Изгаря от нетърпение да пробуди дракона. Да направи света пак какъвто беше.

- Лошо ли ще е?

- Не. Но светът не може да се върне назад. - Тя вдигна меча и го огледа. - Страхувам се.

- Ти? Не е възможно!

- Възможно е. Не от враговете ни. От нас се страхувам.

- Създателя учи, че не е важен страхът, а как го посрещаме. На добър път, стара приятелко. - Шебат прегърна Юто и се замисли колко много му се искаше отново да е млад.

Преминаха под Високата порта с бърза и решителна крачка, защото веднъж обсъди ли аргументите и каже ли думата си, Съветът, няма място за бавене. Крачеха, препасали добре наточени мечове и щитове, които са били древни дори по времето на прадядото на прадядото на Юто. Крачеха, стъпвайки върху гравираните върху бронз имена на предците си, и Юто се замисли дали драконовите хора от миналото щяха да се съгласят с днешната им кауза? Дали Съветът от миналото е изпращал хора навън да убиват? Сигурно. Времената рядко се менят толкова, колкото си мислят хората.

Оставиха Ашранк зад гърбовете си, но го носеха със себе си - свещената земя от дома в кесията на кръста й. Крачеха бързо и решително и не след дълго стигнаха до езерото на Търсача. Небето се оглеждаше в гладката му повърхност. Скарлеър ги чакаше при руините.

- Хванахте ли ги? - попита Юто.

- Не. - Младият ловец смръщи чело така, сякаш измъкването на вън-шноземците беше обида в лицето му. Мъжете, особено младите, често приемаха като лична обида нещата от живота, като внезапно изсипалия се дъжд или падналото дърво. И превръщаха обидата в извинение за без-разсъдство и злодеяние. Трябваше да го държи под око. - Но хванахме следите им.

- Колко са?

Маслингал клекна до земята и стисна замислено устни:

- Следите са объркващи. Понякога изглеждат така, сякаш двама искат да минат за дузина, а понякога - сякаш една дузина иска да минат за двама. Понякога приличат на следи, оставени по невнимание, понякога -сякаш са искали да ги последваме.

- Ще получат каквото искат, че и отгоре - изръмжа Скарлеър.

- Никога не давай на врага това, което най-много иска - каза Юто, но знаеше, че няма избор. Всъщност кой въобще имаше избор на този свят? - Тръгваме след тях. Но ще бъдем предпазливи.

Едва когато снегът заваля и скри луната, Юто даде знак за почивка. Лежа върху топлата земя, будна под тежестта на водачеството и измъчвана от тревоги за предстоящото.

На сутринта беше студено и тя даде знак да облекат кожите. Напуснаха свещената земя и тръгнаха през гората. Тичаха. Скарлеър водеше с бърз и безмилостен темп, винаги отпред, обръщаше се, подканваше ги да бързат още повече. А Юто трепереше, беше изморена и запъхтяна и се чудеше колко години още й оставаха, в които ще може да тича така.

Спряха да ядат на място без нито едно дърво, само непокътнат сняг -поле от бяла невинност, но Юто знаеше какво лежи отдолу. Кора замръзнала пръст и под нея тела. Гниещите останки от външноземците, дошли да дупчат земята, да ровят в потоците, да секат горите и да строят гнусните си бараки между гробниците на славните герои от миналото. Съсипваха света, съсипваха се един другиго и разпространяваха като чума алчността си из свещените земи.

Юто коленичи и се загледа над бялото поле. Веднъж обсъди ли аргументите и каже ли думата си Съветът, няма място за колебания и несигурност. Но ето че тя беше запазила своите скътани, често навестявани и ревностно пазени като притежанията на скъперник. Нещо съкровено, само нейно.

Драконовите хора открай време са воини. И винаги победители. Биеха се да защитят свещената земя. Да защитят местата, където копаеха за драконовата храна. Да набавят деца, за да продължат да се предават словото и учението на Създателя, а не да бъдат разнесени като дим от вятъра на живота. Бронзовите плочи напомняха за онези преди тях, които се бяха били и паднали в борбата, за спечеленото и загубеното в битките от миналото, от далечното минало, чак до Старите времена и отвъд тях. Но Юто не мислеше, че драконовите хора някога са убивали толкова много и по такива нищожни причини, както правеха в днешни дни.

В лагера на външноземците имаше бебе, но то умря. А също двете момчета, които сега растяха при Ашод. Имаше и момиче с къдрава коса и умолителен поглед, на прага на женствеността. Юто предложи да я вземат със себе си, но тя беше на тринайсет, а дори при децата на десет зими имаше голям риск. Тя помнеше сестрата на Уердинур, взета от духовете прекалено голяма. Не можа да се промени, душата й изгаряше за мъст чак до самия край, когато я прокудиха. Затова Юто преряза гърлото на момичето и го положи внимателно в ямата, като се запита наум онова, което не смееше да каже на глас - възможно ли бе учението, довело ги до това действие, да е правилно?

Наставаше вечер, когато застанаха над Бийкън. Снегът беше спрял, но небето беше сиво и мрачно. На върха на порутената кула мъждукаше светлина. Юто преброи още четири в прозорците, но иначе в лагера цареше тъмнина. Видя очертанията на фургони, един от които много голям, същинска къща на колела. До коневръза стояха скупчени няколко коня. Точно каквото очакваше от двайсет мъже, непредпазливи и... освен...

Следите в снега. Блещукаха бледо в здрача, запълнени от пресния сняг и едва забележими, но тя не ги пропусна. И точно както когато забележиш първо една мравка на земята, а после изведнъж видиш, че всъщност са цяло гъмжило, Юто видя всичките. Кръстосваха долината от единия горист склон до другия и обратно. Бяха навсякъде около гробниците и пред тях, а снегът - изгребан от вътрешността им. Сега забеляза улицата между колибите и бунгалата, беше изровена на коловози и отъпкана, древният път към лагера - също. Снегът по покривите се топеше от топлината под него и от стрехите капеше вода. От всичките покриви.

Прекалено много следи за двайсет души. Прекалено много, дори за толкова невнимателни като външноземците хора. Нещо не беше наред. Тя вдигна ръка и спря колоната. Продължи да гледа надолу.

Тогава долови движение покрай себе си, обърна се и видя Скарлеър да изчезва в храстите, без да дочака заповед.

- Стой! - изсъска му тя.

- Съветът взе решение - изгледа я подигравателно той.

- И те решиха да водя аз! Казах спри!

Той изсумтя презрително и продължи надолу към лагера, а Юто хукна след него.

Юто посегна да го хване, но беше слаба и бавна и той с лекота отблъсна ръката й. Може и навремето да е била нещо, но нейните дни бяха отминали и сега беше неговото време. Скарлеър затича надолу по склона с големи безшумни скокове и спря до първата колиба.

Усещаше силата на тялото си, на ударите на сърцето си и на стоманата в ръката си. Трябваше да го изпратят на север да се бие с шанка. Беше готов. И сега ще го докаже, пък каквото ще да казва Юто, тази сбръчкана старица. Ще го изпише с кръвта на външноземците и ще ги накара да съжаляват, че са пристъпили свещените земи. Ще съжалят в последния миг от живота си. После ще умрат.

От бараката не се чуваше и звук. Беше толкова зле построена - борови стволове, измазани с напукана глина, - че направо му се повдигаше от вида й. Сниши се покрай стената под капчуците от стрехата, пропълзя напред и надзърна иззад ъгъла към улицата. Тънка покривка пресен сняг, няколко върволици пресни стъпки в нея и множество стари отдолу.

Велики Създателю, какви нескопосани мърлячи бяха външноземците, оставяха лайна навсякъде. Толкова много лайна, а толкова малко животни. Замисли се дали и хората не серяха на улицата като добитък.

- Диваци - прошепна, сбърчил нос от вонята на огньовете им, на прегорялата храна и на мръсните им тела. Вратите и капаците на прозорците бяха затворени и през пролуките им струеше светлина. Обаче от хората нямаше следа. Със сигурност спяха пиянски сън в пълно неведение за това, което ги очакваше.

- Проклет глупак! - Юто се появи запъхтяна до него, но кръвта в жилите на Скарлеър кипеше и той нямаше време да слуша хокането й. -Стой! - Този път дори не успя да го докосне, преди да притича през улицата и да спре до отсрещната барака. Погледна през рамо, видя Юто да маха извърната назад с ръка и тъмните силуети на останалите, които се разпръсваха из лагера.

Скарлеър се усмихна, гърдите му горяха от вълнение. Сега ще си платят тези външноземци.

- Това не е игра! - озъби се Юто, но той продължи да се усмихва и забърза към обкованата с желязо врата на най-голямата постройка в лагера. Чу шумоленето на хората зад него, многобройни, силни, решени...

Вратата се отвори и той замръзна на място, облян в струящата отвътре светлина.

- Добрутро! - На рамката се беше облегнал старец с посивяла, суха като слама коса. Носеше нагръдник с избила на петна по него ръжда и беше наметнат с раздърпана мърлява кожа. На колана му висеше меч, но в ръката му имаше бутилка. Той я вдигна за поздрав и течността в нея се разклати. - Добре дошли в Бийкън!

Скарлеър вдигна меча си, отвори уста и понечи да нададе боен вик. Нещо на върха на кулата проблесна, ушите му изпукаха остро, нещо го блъсна силно в гърдите и той полетя назад.

Лежеше по гръб, простена, но не чу гласа си. Надигна се и седна, главата му бучеше, пред него имаше гъст дим.

Айзарулт помагаше в готвенето и винаги му се усмихваше, когато носеше улова си до голямата каменна плоча, и ако беше в настроение, той отвръщаше на усмивката й. Видя я разкъсана на парчета. Позна я по щита на ръката й, но главата й я нямаше, едната й ръка и единия й крак - също, почти не приличаше на човешки труп, просто безформено парче месо. Снегът наоколо беше окървавен, осеян с парчета дърво и метал, кичури коса, с телата на приятели и противници, любовници, разкъсани и димящи.

Тофрик, най-добрият дерач, когото познаваше, направи няколко несигурни крачки и се свлече на колене. Кожата, с която беше облечен, почерня от множеството рани по него. От цепката под едното му око се проточи черна струйка кръв. На лицето му нямаше болка, само объркване и изненада от това как всичко се беше променило така внезапно. Наоколо цареше пълна тишина и Скарлеър се замисли: Каква магия е това.

Юто лежеше до него. Той постави ръка на тила й и повдигна главата й. Тя се разтресе, потръпна, зъбите й тракаха, а на устните й избиха кървави мехури. Опита се да му подаде свещената кесия, но тя беше разкъсана и светата земя от Ашранк се беше разпиляла по окървавения сняг.

- Юто? Юто? - Той не чуваше гласа си.

Видя приятелите си да тичат към тях. Канто, най-отпред, смел и силен, най-добрият човек, който можеш да искаш до себе си, когато стане напечено. Замисли се над това какъв глупак беше. Какъв късметлия беше да има такива приятели. Тогава, когато те се изравниха с една от гробниците, входът й избълва облак дим, Канто полетя във въздуха и се стовари от другата страна на бараката. Останалите залитнаха едновременно настрани, после едни се завъртяха намясто, други се запрепъваха заднешком, трети се превиха напред с ръце на лицата, сякаш бяха връхлетени от внезапна вихрушка.

Капаците на прозорците се отвориха рязко и Скарлеър видя в тях да проблясва метал. Стрелите прелетяха безшумно през улицата, забиха се в дървените стени, в снега, намериха целите си и ги повалиха на колене, по очи, отворили усти и крещящи, но той не ги чу.

Надигна се на крака и всичко се разлюля пред очите му. Старецът продължаваше да стои на вратата, говореше и сочеше с бутилката.

Скарлеър вдигна меча си, но го усети изненадващо лек и когато погледна, окървавената му длан беше празна. Потърси го с очи и тогава видя късата стрела в крака си. Не болеше, но мисълта за това, че се беше провалил, му подейства като кофа леденостудена вода в лицето. Помисли си, че ще умре. И тогава, изневиделица, страхът го натисна като огромен товар на раменете.

Залитна към най-близката стена и видя покрай главата му да профучава стрела. Продължи нагоре по склона. Гърдите му се тресяха. Хвърли бърз поглед през рамо. Лагерът беше обгърнат в дим, точно както парата на Видението в Дългата къща обгръщаше шестимата от Съвета. Имаше сенки в дима. Част от хората бягаха към дърветата, спъваха се, падаха, спасяваха се. И тогава в мъглата се появиха силуети, огромни и зловещи като дяволи - хора и коне, слети в едно ужасяващо цяло. Скарлеър беше чувал историите за този противен съюз на външноземец и животно и се беше смял на глупостта му, но сега беше скован от ужас при вида му. Високо над главите на бягащите проблеснаха брони, върхове на копия и остриета на мечове и започнаха да ги покосяват един по един.

Скарлеър забърза нагоре, но пронизаният със стрелата крак отказваше да се движи и оставяше дълга кървава следа в снега. И сега видя по нея да препуска един от хората коне. Копитата му мачкаха снега, острието на меча лъщеше в ръката му.

Скарлеър трябваше да се обърне и да го посрещне с достойнство, поне това се очакваше от един смел ловец от драконовите хора. Къде се беше стопила смелостта му? Някога нямаше край. Сега искаше просто да избяга отчаяно като удавник, борещ се за глътка въздух. Не чу тропота на копитата и усети разтърсващия удар в гърба си, последван от студения сняг по лицето си.

Копитата разтърсиха земята, описаха кръг, засипаха го със сняг. Искаше да стане, но успя само да се надигне на четири крака. Трепереше дори от това усилие. Гърбът му отказваше да се изправи, гореше, болката беше убийствена. Той изскимтя, изкрещя от яд, но беше напълно безпомощен. Сълзите му пробиха малки дупчици в снега и тогава някой го сграбчи за косата.

Бракио постави коляно на гърба на младежа и го натисна в снега, извади нож и като внимаваше да не оплеска нещо, а то не беше никак лесно при цялото това мятане на момчето, отразя ушите му. Избърса острието в снега и го прибра на мястото му в елека от кожени ремъци при останалите ножове. Замисли се за това какъв добър избор беше този елек за човек с неговия занаят, а също, за пореден път, как така не беше на по-голяма почит сред останалите. Докато се качваше с мъка на седлото, си помисли, че момчето може би беше още живо, но не се притесняваше, че ще тръгне на някъде. Не и с така посечен гръб.

Докато яздеше бавно към лагера, се подхилкваше при вида на новите попълнения в колекцията си от трофеи. Идеалното средство да плаши на шега дъщерите си, когато се върне в Пуранти. След като забогатее с парите от Коска, разбира се. Истински уши от духове, какво ще кажете за това, а? Представи си как ги гони из всекидневната, а те бягат и се заливат от смях. В тези му фантазии бяха още малки момиченца и мисълта, че когато ги види отново, ще са вече жени за женене, го натъжи.

- Как лети времето? - промърмори под нос.

Суорбрек стоеше на края на лагера и зяпаше с отворена уста ездачите, които преследваха последните останали диваци из гората. Странна птица беше този дребосък, но Бракио започваше да го харесва.

- Ти си учен човек - провикна се отдалеч и вдигна огърлицата от уши. - Кое е най-добре? Да ги изсуша? Да ги мариновам? - Суорбрек не отговори, продължи да зяпа и определено имаше вид на готов да повърне. Бракио скочи от седлото. Чакаше го още езда тази вечер, но проклет да е, ако вземе да се разбърза - и бездруго вече беше останал без дъх. Не беше първа младост в края на краищата. - Горе главата, победихме, нали така? - Той плесна писателя по кльощавото рамо.

Суорбрек се свлече на колене, залитна, протегна ръка да се подпре и напипа нещо топло. Осъзна, че беше заровил пръсти във вдигащата пара купчина от вътрешностите на един от диваците, изсипана на разстояние от обезобразения му труп.

Коска отпи поредната голяма глътка от бутилката. Ако Суорбрек беше прочел някъде количеството алкохол, което Стареца изпиваше дневно, щеше да обяви това писание за долнопробна лъжа. Коска претърколи трупа на дивака с върха на единия си ботуш, сбърчи зачервен нос и изтри ботуша в стената на най-близката барака.

- Бил съм се със северняци, имперци, хора от Съюза, гуркули, какви-то се сетиш стириянци и още куп други, чиито произход така и не научих. - Коска въздъхна дълбоко. - Но съм принуден да призная, че драконовият човек е силно прехвален противник. Можеш да ме цитираш. - Суорбрек едва успя да потуши поредния повик за повръщане, преди Стареца да се отнесе отново в размисли на глас. - От друга страна, добре заложената засада често обръща куража на противника срещу него. Куражът, както пише Вертурио, е добродетел на мъртвеца... ааа. Ти си... разстроен. Понякога забравям, че не всеки е привикнал на подобни гледки. Но ти дойде да видиш с очите си какво е битка, нали така? Бойното поле невинаги е. славна гледка. Пълководецът трябва да е реалист. Победата е на първо място, разбираш, нали?

- Разбира се - смотолеви Суорбрек, без да се замисля. Беше достигнал точката, в която се съгласяваше автоматично с всяко изказване на Коска, независимо колко е гнусно, смехотворно или ненормално. Зачуди се дали някога беше мразил някого толкова, колкото ненавиждаше стария наемник. А също дали някога беше изпадал в подобна пълна зависимост от някого. Не се съмняваше, че едното се дължеше на другото. - Победата е на първо място.

- Победените винаги са лошите, Суорбрек. Само победителите могат да бъдат герои.

- Напълно сте прав, разбира се. Само победителите.

- Най-добрата тактика в боя е тази, която убива противника и оставя теб да се смееш последен...

Суорбрек беше дошъл да види лицето на героизма, но вместо това видя само зло. Видя го, разговаря с него, бе принуден да седи така близко притиснат в него. Злото, както се оказа, не беше нещо грандиозно. Не беше усмихнат император с коварен план да покори целия свят. Не беше и кискащи се зловещо в тъмнината на отвъдното демони. Беше нищожен човечец, с долни постъпки и още по-долни мотиви. Беше скъперничество, безхаберие и прахосничество. Лош късмет, некомпетентност и глупост. Беше насилие, безсъвестност и безнаказаност. Високи идеали и долни средства за постигането им.

Инквизитор Лорсен крачеше надъхан сред труповете, обръщаше ги един по един да види лицата им, размахваше ръка да разчисти стелещия се миризлив дим и дърпаше ръкави в търсене на татуировки.

- Нито следа от бунтовниците! - кресна гневно на Коска. - Само диваци!

Старецът едва успя да откъсне гърлото на бутилката от устните си, за да извика:

- В планината са, както каза приятелят ни, Кантлис! На така нареченото им свято място! Град, който наричат Ашранк! Потегляме незабавно натам!

Суийт вдигна поглед от труповете и кимна:

- Плачеща скала и останалите ще са готови.

- Значи ще е грубо от наша страна да ги караме да чакат! Особено сега, когато врагът е така отслабен. Колко убихме, Дружелюбен?

Сержантът започна да брои, поклащайки дебел показалец, но скоро се отказа:

- Трудно е да се каже кое парче откъде е.

- Направо невъзможно. Но поне можем да кажем на началник Пайк, че оръжието му се доказа като небивал успех. Естествено, резултатът не може да се мери с този, когато взривих мината под крепостта Монтезар-мо, но пък и вложените усилия не бяха кой знае какво, нали така? Това нещо използва експлозивен прах, Суорбрек, изстрелва кухо гюле, което, когато удари противника. - Коска разпери рязко ръце, - бум! Пръска се на парчета. - Напълно ненужна демонстрация предвид това, че доказателството за ефективността на оръжието - кървави парчета плът, в пове-чето случаи неразпознаваеми части от човешки тела - лежеше пръснато из цялата улица.

- Така значи изглеждал небивалият успех - Суорбрек чу Темпъл да мърмори под носа си. - Винаги съм се чудил.

Юристът също го виждаше. Личеше си по това как, стиснал зъби и изкривил устни, обхождаше с очи смразяващата кръвта гледка на улицата. Беше, макар и малка, утеха да знае, че в тази шайка разбойници имаше поне един, който, попаднал в по-добра компания, би се доближил до човек. Но и той като него беше напълно безпомощен. Двамата можеха само да стоят и да гледат безучастно и по този начин да се присъединят към извършителите на това деяние. Но как може да спре човек такова нещо? Един конник изтрополя покрай него, обсипвайки го с кървав сняг, и Су-орбрек подскочи уплашено назад. Сам човек, при това не боец. Единственото му оръжие беше перото, а колкото и да му приписваха сила книгите, в двубой не можеше да се мери с броня и секира. Ако беше научил нещо през последните няколко месеца, беше именно това.

- Димбик! - изкрещя Коска и надигна бутилката. Този път стъклена. Беше се отказал от малката плоска манерка поради очевидната й непригодност за нуждите му и според Суорбрек не беше далеч времето, когато щеше да зареже и тази в полза на бъчвата. - Димбик! А, ето те! Искам те най-отпред да прочистиш гората от каквото е останало от диваците. Бра-кио, приготви хората си за тръгване! Господарят Суийт ще показва пътя! Джубаир и останалите ни чакат, готови да отворят портите! Чака ни злато за прибиране, момчета, и нямаме време за губене! А, и бунтовници! -вметна навреме. - Бунтовниците, разбира се! Темпъл, при мен, искам да съм сигурен в условията по договора относно плячката. Суорбрек, ти по-добре остани тук. Както виждам, не ти понася...

- Разбира се - отвърна Суорбрек. Беше толкова уморен. Толкова далеч от дома. От Адуа, от спретнатия си кабинет с чисти стени и новата печатарска преса, марка „Рималди“, с която така се гордееше. Всичките толкова далеч, през необятната бездна на време и пространство. Място, където изпънатата якичка беше съществено важна, а лошата критика -истинско бедствие. Как е възможно този фантастичен свят да дели едно и също физическо пространство с тази касапница? Вторачи се в дланите си - покрити с мазоли, изцапани с кръв и мръсотия. Това същите ръце ли са, чиито изцапани с мастило пръсти някога редяха старателно буквите в пресата? Ще могат ли да го правят отново?

Отпусна ги надолу. Беше прекалено уморен да язди, за писане и дума не можеше да става. Хората не осъзнаваха какъв непосилен труд бе писането. Каква мъка бе изтръгването на думите от измъченото съзнание. Пък и кой чете книги по тези места? По-добре да полегне. Затътри крака към форта.

- Грижи се за себе си, писателю. - Темпъл го гледаше с мрачно изражение от седлото.

- Ти също, юристе - отвърна Суорбрек и мимоходом го потупа по коляното.

Бърлогата на дракона

- Кога тръгваме? - прошепна Шай.

- Когато Савиан каже. - Чу гласа на Лам. Беше толкова близо до нея, че почти долавяше дъха му по лицето си, но всичко, което виждаше в тъмнината на тунела, беше само едва загатнатото очертание на голата му глава. - Щом види Суийт да влиза с хората на Коска в долината.

- Няма ли драконовите копелета също да ги видят?

- Предполагам.

Избърса челото си сигурно за стотен път. Проклятие, каква жега, все едно клечаха в пещ. Потта я гъделичкаше по гърба, влажната й длан се плъзгаше по дървото на лъка, но устата й беше пресъхнала от страх.

- Търпение, Шай. Не можеш да изкачиш планината за един ден.

- Лесно е да го кажеш - изсъска му тя. Колко дълго вече чакаха тук? Час, седмица? На два пъти трябваше да се връщат назад, когато драко-новите хора приближаваха. Стояха скупчени един до друг, побъркани от страх и жега. Сърцето й биеше така, че чак зъбите й тракаха. Стотици, хиляди неща можеха да се объркат, не можеше да диша от притеснение.

- Какво правим, когато Савиан каже да тръгваме?

- Отваряме портите. Държим портите.

- А после? - При условие че щеше да има после, на което тя лично не би заложила в този момент.

- Намираме децата - каза Лам.

- Започва да звучи все по-малко и по-малко като план, нали? - попита Шай след известно мълчание.

- Тогава правим каквото можем с каквото имаме.

Тя изду бузи и изпуфтя:

- Историята на живота ми.

Зачака отговор, но такъв не последва. Явно опасността караше едни да плямпат като побъркани, а други да онемяват. За беда тя беше от първите и беше заобиколена от вторите. Клекна на четири крака и запълзя по горещия камък към Плачеща скала. За пореден път се замисли какъв беше нейният мотив да прави всичко това. Нямаше вид на човек, който се интересува от злато, от бунтовници, нито пък от деца. Нямаше как Шай да разбере какво става зад тази сбръчкана маска вместо лице, а и старият дух явно не възнамеряваше да хвърли светлина по въпроса.

- Как изглежда този Ашранк? - попита я.

- Град, изкопан в планината.

- Колко живеят в него?

- Някога хиляди. Сега по-малко. След тези, които излязоха, още по-малко и предимно старци и деца. Лоши бойци.

- Когато те наръгат с копие, си мъртъв, без значение дали добър, или лош боец държи другия край.

- Тогава гледай да не те наръгат.

- Ти си същински извор на мъдростта, а?

- Не се страхувайте. - Шай чу гласа на Джубаир от другата страна на тунела. Виждаше само бледите проблясъци на очите му и острието на извадения в ръката му меч, но се досещаше, че се усмихва. - Ако Бог е на наша страна, той ще бъде нашият щит.

- А ако не е? - попита Шай.

- Тогава никой щит няма да ни предпази.

Преди Шай да успее да му каже каква утеха бяха думите му за нея, отзад нещо прошумоля и миг по-късно се чу пресипналият глас на Сави-ан:

- Време е. Момчетата на Коска влязоха в долината.

- Всичките? - попита Джубаир.

- Достатъчно.

- Сигурен ли си? - Треперенето в гърлото на Шай почти я задави. От месеци чакаше момента, в който щеше да открие Роу и Пит. Сега, когато моментът най-после беше настъпил, беше готова на всичко да го отложи още малко.

- Естествено, че съм сигурен, мамка му! Тръгвайте!

Нечия ръка я блъсна в гърба и тя се сблъска с човека отпред. Залитна настрани, опря ръка в грапавия камък на стената на тунела, за да се води по него. Тунелът зави, Шай усети хладен повей по лицето си и изведнъж се озова навън, заслепена от ярката светлина.

Ашранк представляваше издълбана в планината пещера, чийто под беше застроен с каменни постройки, покрити от надвисналия отгоре скален масив. Тунелът излизаше на площадка на скалната стена срещу отвора на пещерата и отвъд дълбоката пропаст под нея се виждаха небе и планини. Стената отзад беше цялата прокопана - отвори на прозорци и врати, стълбища, мостове, плетеница от стени, рампи, наполовина вкопани в скалата къщи, на дузина нива, сякаш градът беше потънал в планината.

На площадката стоеше възрастен мъж с обръсната глава. Гледаше ги объркано с вдигнат към устата рог. Промърмори нещо, пристъпи уплашено назад, в следващия момент мечът на Джубаир разцепи главата му и той полетя надолу сред облак кървави пръски, а рогът излетя от ръката му.

Плачеща скала се втурна надясно и Шай тръгна след нея. Някой шептеше в ухото й: „Мамка му, мамка му, мамка му“, и тя осъзна, че това беше нейният глас. Тичаше ниско приведена покрай някаква порутена стена. Дишаше тежко, беше настръхнала от страх, паника и ярост, изпълваха я - толкова силни, толкова диви, имаше чувството, че щеше да се пръсне, да ги изповръща, да ги изпикае. Чу викове отгоре. Още крясъци - отвсякъде. Ботушите й загракаха по гладка метална плоча на земята

- излъскана и изписана със завъртулки - и пръстта и пясъкът от подметките й заскърцаха и зазвъняха по метала. Озова се пред широка гънка в скалата отпред и висока арка, които подскачаха и се тресяха пред очите й, докато тичаше. Тежка порта, чието едно крило вече беше затворено. Две фигури бутаха с всички сили другото. На стената отгоре трета фигура сочи към тях с една ръка, а в другата държи лък. Шай спря и застана на коляно, запъна стрела в тетивата. Отгоре полетя стрела, пропусна целта - един от наемниците, - изтрака и се изпързаля по бронзовата плоча. Шай пусна стрелата си, тетивата изплющя и тя проследи стрелата й да се издига и да увисва за секунда във въздуха. Улучи стрелеца в корема и тя

- гласът беше на жена или момиче - извика сподавено, залитна, преметна се през каменния парапет, удари се в скалата и падна пред портата.

През това време двамата, които затваряха портите, се бяха сдобили с оръжия. И двамата бяха възрастни, направо старци. Джубаир посече единия и тялото му полетя настрани и се блъсна в скалата. Двама наемници настигнаха втория, съсякоха го и когато го свалиха на земята, продължиха да секат, да псуват, да го тъпчат и ритат.

Шай се вторачи в лицето на момичето, което беше убила. Малко по-голяма от Роу според нея. Наполовина дух, ако можеше да съди по бледата кожа и формата на очите й. Същите като тези на Шай. Кръвта на дух в жилите ти, тя е виновна. Стоеше надвесена над нея, а момичето я гледаше отдолу. Дишаше тежко, на пресекулки, не проговори. Очите й бяха тъмни, насълзени, на едната й буза имаше кръв. Шай не можеше да помръдне, стоеше като вцепенена, свиваше и отпускаше юмрук.

- Насам! - изрева Джубаир и вдигна ръка.

Някой извика от другата страна на портата и през процепа Шай видя изкачващи склона мъже. Хората на Коска с извадени оръжия. Стори й се, че зърна Суийт. Останалите наемници на Джубаир започнаха да отварят двете крила на портата. Металните врати бяха четири пръста дебели, но се плъзгаха гладко, сякаш бяха леки като перце.

- Бог е с нас - каза Джубаир. Широко усмихнатото му лице беше опръскано с кръв.

Той може и да беше с тях, но Шай нямаше представа къде е Лам.

- Къде е Лам? - извика тя и започна да се оглежда.

- Не знам. - Савиан едва успяваше да си поеме дъх. Беше запъхтян, превит на две. - Отиде натам.

Шай хукна.

- Чакай! - извика пресипнало Савиан, но не намери сили да тръгне след нея.

Шай затича към най-близката къща. В един момент й хрумна, че беше добра идея да преметне лъка през рамо и да извади късия си меч. Не знаеше дали някога беше замахвала с меч сериозно. Може би, когато уби онзи дух, убил Лийф. Не беше сигурна защо мислеше за това в момента. Пое дълбоко дъх, отметна рязко висящата на входа кожа и влетя вътре с меча напред.

Може би беше очаквала да види Роу и Пит, сгушени на пода - вдигат очи, просълзени от радост. Вместо това се озова в празна стая - гол прашен под и светли петна по него.

Влетя в съдената къща - празна.

Изкачи тичешком няколко стъпала и мина под арката на входа в скалния масив. Тази стая имаше дървени мебели - излъскано от безброй години дърво, - но нямаше жива душа.

Имаше вход към друга стая и през него влетя мъж, блъсна се в Шай и падна заднешком, а голямата тенджера излетя от ръцете му и издрънча по пода. Той скочи на крака и протегна умолително трепереща ръка към нея. Мърмореше нещо, ругаеше я, молеше за милост или призоваваше на помощ отдавна забравен Бог. Шай вдигна меча. Костваше й огромно усилие да се удържи да не го убие. Цялото й тяло изгаряше от желание да го направи. Но сега трябваше да намери децата. Преди обезумелите от жажда за кръв хора на Коска да плъзнат из града и да започнат да избиват наред. Трябваше да намери децата. Ако бяха тук. Остави възрастния мъж да изпълзи навън.

- Пит! - извика с разтреперан глас. Спусна се по няколко стъпалата и се озова в друга сумрачна стая, гореща и празна, в противоположния край на която имаше друга арка и друг вход. Това място беше същински лабиринт. Град, строен за хиляди, както каза Плачеща скала. Как, по дяволите, се намират две деца в място като това? Отнякъде долетя рев -странен, кънтящ.

- Лам? - Шай отлепи с треперещи пръсти косата от лицето си.

Някой изпищя пронизително. От вратите на къщите от по-долното

ниво започнаха да излизат хора, едни с оръжия, други с инструменти, една посивяла старица с бебе на ръце. Част от тях спряха и започнаха да се озъртат, осъзнаваха, че нещо не е наред, но не знаеха какво. Други хукнаха незабавно далеч от портите, далеч от Шай, тичаха право към висока арка в скалната стена на отсрещната страна, в дъното на пещерата.

На входа й стоеше висок чернокож мъж с жезъл в ръка и им махаше да побързат. Уердинур. Зад гърба му - мъничка фигура, слаба, бледа, също с обръсната глава. Но въпреки това Шай я позна.

- Роу! - изкрещя с всички сили, но гласът й бе удавен в шума. Тропотът и дрънченето от започналата битка кънтяха във високия скален таван, отекваха от всяка стена, идваха едновременно отвсякъде и никъде. Тя опря длани в каменния парапет и прелетя над него, прескочи един канал, по който течеше вода, и залитна стреснато назад, когато нечия огромна фигура изникна току до нея. Оказа се просто ствол на дърво, издялан във формата на неестествено усукано човешко тяло. Продължи да тича, прекоси широкото пространство отпред, заобиколи една ниска дълга постройка и се закова на място.

Пред нея се бяха събрали група драконови хора. Трима възрастни мъже, две възрастни жени и момче - всичките с обръснати глави, въоръжени и с явното намерение да останат, където са.

- Разкарайте се от пътя ми! - изкрещя Шай и размаха меча.

Шай знаеше, че не изглежда страховит противник, затова остана леко изненадана, когато ги видя да отстъпват. Тогава стрела от арбалет се заби в корема на един от мъжете, той изпусна копието си и я стисна с две ръце. Останалите се обърнаха и побягнаха. Шай чу стъпки зад гърба си и в следващия момент наемниците профучаха с крясъци покрай нея. Един настигна възрастна жена и посече гърба й.

Шай погледна към високата арка с двете черни колони от двете й страни, но Уердинур беше изчезнал. Роу - също, ако това беше тя. Трябваше да е тя.

Хукна натам.

Ако в Коска беше останало нещо достойно за възхищение, явно опасността го изваждаше на показ. Темпъл подтичваше зад него с изкри-

вена от ужас физиономия, толкова близо до стените, че на моменти жулеше лицето си в тях. Пръстите му драпаха и сучеха подгъва на ризата му с такава сила, че всеки момент щяха да я разпорят. Дори Дружелюбния беше приклекнал и прегърбил рамене. Старецът обаче не знаеше що е страх. Не и от смъртта. Крачеше наперено през древния град, без да обръща никакво внимание на прелитащите от време на време стрели. Очите му горяха, походката му беше леко несигурна заради изпития алкохол, но брадичката му беше вдигната гордо, докато раздаваше заповеди, които като никога не бяха безсмислени.

- Свалете онзи стрелец! - той посочи със сабята си към жена на терасата на една от постройките. - Прочистете тунелите! - махна настрани към сумрачните отвори в скалите. Не убивайте деца, ако е възможно, сделката си е сделка! - размаха заканително пръст към група кантици, вече оплискани с кръв.

Не беше ясно дали някой се вслушваше в думите му. Дружината на Милостивата ръка не беше от най-послушните в повечето случаи, а този дори не предполагаше вероятност за промяна.

За разлика от Коска опасността не изваждаше на показ най-доброто у Темпъл. Чувстваше се точно така, както при обсадата на Дагоска. Плувнал в пот в онази вмирисана болница, треперещите му ръце изпускат превръзките, късат дрехите на умрелите, за да направят нови. Подават кофите с вода по веригата, водата се плиска. Цяла нощ, без почивка. Но напразно. Всичко изгоря, така или иначе. Плака за всяка смърт. От мъка. От облекчение, че е още жив. От страх, че може да е дошъл неговият ред. Месеци страх, вечно в страх. Оттогава живееше постоянно в страх.

Група наемници се бяха събрали около един старец. Той крещеше през зъби на неразбираем език, наподобяващ този на Старата империя, съскаше ругатни и размахваше яростно копието си с две ръце. На Темпъл не му трябваше много, за да се досети, че беше сляп. Наемниците го чакаха да се обърне на една страна и някой се стрелкаше напред и го ръгва-ше в гърба, а когато той се извърнеше натам, друг наемник му оказваше честта от другата страна. Робата му беше потъмняла от кръв.

- Не трябва ли да ги спрем? - промърмори Темпъл.

- Разбира се - каза Коска. - Дружелюбен?

Сержантът сграбчи копието на стареца точно под острието, измъкна с другата ръка сатър изпод палтото си и с добре премерен удар разцепи главата му почти на половина. Изчака тялото му да се свлече на земята и захвърли настрани копието.

- О, боже - простена Темпъл.

- Хващайте се на работа! - викна Коска на разочарованите наемници. - Намерете златото!

Темпъл откъсна ръце от ризата си, зарови ги в косата си и задърпа отчаяно. След Ейвърсток се беше зарекъл, че повече никога няма да гледа безучастно подобни безумства. Точно както се беше зарекъл и след Ка-дир. И Стирия преди това. И ето го сега, отново стои безучастно. И гледа. От друга страна, той не беше от хората, които спазваха обещанията си.

Носът му не спираше да тече и го сърбеше ужасно. Бърса, три с опакото на ръката, чак докато не прокървя. Опитваше се да не вдига поглед от земята, но шумовете го караха непрекъснато да стрелка очи - в една посока, в друга, трясък, вик, смях, крясък, скимтене, хъркане, стон, писък. Зърваше гледки във врати и прозорци, гледки, които знаеше, че няма да забрави, докато е жив. Заби отново насълзените си очи в земята и прошепна:

- О, боже!

Колко пъти го беше казвал по време на обсадата? Повтаря го до безкрай. Докато тичаше през руините в покрайнините на града, при всеки тътен на експлодиращия прах, разтърсил земята, докато преобръщаше телата в търсене на оцелели, когато ги намираше - обгорени, осакатени, умиращи - и не знаеше какво да прави оттам насетне. Беше разбрал, че Бог не върши чудеса. И какво? Тогава не получи от него помощ. Нямаше да я получи и сега.

- Да ги запалим ли? - попита един кривокрак стириянец, подскачайки нетърпеливо като малко дете. Сочеше масивните стволове на дървета, издялани във всевъзможни форми - лъщящи, странни, причудливи.

- Щом искате - вдигна рамене Коска. - За какво е дървото в края на краищата, ако не да гори. - Стириянецът моментално го поля с масло и извади огниво. - Тъжната истина е, че вече нищо не ме интересува. Отегчен съм.

Темпъл се сепна, когато един гол труп се стовари на земята до тях. Нямаше как да знае дали човекът беше мъртъв по време на падането, или беше умрял вследствие на него.

- О, боже - прошепна отново.

- Внимавайте! - извика Дружелюбния, вдигнал очи към постройката отляво.

Коска изгледа разрастващата се локва кръв под разбития череп, но това не спря разсъжденията му:

-Виждам нещо, това например, а изпитвам просто... отегчение. Мислите ми се отвличат другаде, какво ще вечерям, към непрекъснатия сърбеж на стъпалото на левия ми крак или кога и къде ще ми падне отново възможността да ми лапат оная работа. - Той задрапа замислено чата-ла си, после се отказа. - Представяш ли си какъв ужас е да бъдеш отегчен до такава степен? - Една от дървените скулптури избухна в пламъци и веселият стириянец се прехвърли на съседната. - Насилието, предателството, погромите, които съм видял, изстискаха всякакъв ентусиазъм от мен. Претръпнал съм. Ето защо си ми нужен ти, Темпъл. Ти сега си моята съвест. Искам да вярвам в нещо!

Стареца стовари ръка на рамото на Темпъл и той примижа. Чу се писък и той извърна глава натам, тъкмо навреме да види жена да полита надолу от една от високите скални площадки.

- О, боже!

- Точно това имам предвид! - Коска го плесна отново по рамото. -Но ако има Бог, как така веднъж през всичките тези години не вдигна ръка да ме спре?

- Може би ние сме неговата ръка - избоботи Джубаир, докато излизаше от една от къщите и бършеше с парцал острието на меча си. Неведоми са пътищата му.

- Неведоми, в смисъл мистериозни? - изсумтя подигравателно Коска. - Курва, загърната във воал, е мистериозна. Неговите пътища са... ненормална работа.

Носът на Темпъл го засърбя от миризливия дим. Точно така миришеше Дагоска, когато гуркулите най-после пробиха стената и влязоха в града. Крайният бедняшки квартал гореше, колибите бяха в пламъци, горящи хора се хвърляха панически от доковете. Шумът от битката приближи. Спомни си огряното от огньовете лице на Кадия, шепота от молитвите на останалите. Темпъл дърпаше ръкава му, умоляваше го: „Трябва да тръгваш, те идват“, а той се усмихва, стиска бащински рамото му: „Точно затова трябва да остана“.

Какво можеше да направи тогава? Какво може да направи сега?

Забеляза движение с периферното си зрение, обърна се и видя дребна фигура да притичва между две ниски каменни постройки.

- Това дете ли беше? - промърмори, тръгвайки натам.

- Защо всички се тръшкат толкова за децата? - викна зад него Коска. - Ще израснат същите неудачници като всички нас!

Темпъл не искаше да чуе повече. Беше предал Суфийн, беше предал Кадия, жена си и дъщеря си, беше се зарекъл да върви винаги по лекия път, но може би сега. той зави зад ъгъла.

Пред него стоеше момче с обръсната глава. Бледа кожа. Червеникави вежди, точно като тези на Шай. На същата възраст като... възможно ли е...

Тогава видя копието в ръцете му. Беше късо, но момчето го държеше както трябва, а в очите му се четеше решителност. Като никога в тревогите за останалите беше забравил да се тревожи за себе си. Това вероятно можеше да мине за напредък, но сега нямаше време за радост, поздравленията трябваше да почакат.

- Страх ме е - каза на момчето и не му се наложи да се преструва. -Теб страх ли те е?

Детето не отговори. Темпъл вдигна бавно ръце.

- Ти Пит ли си?

Видя изненадата по лицето на момчето. Темпъл клекна пред него и опита да намери добрата стара искрена усмивка, което не беше лесно сред шума от разруха и погром, който се чуваше отвсякъде.

- Казвам се Темпъл и съм приятел на Шай. - Нова тръпка премина по лицето на момчето. - Добър приятел. - Грандиозно преувеличение, но простимо. Острието на копието се отпусна леко надолу. - Също и на Лам. - Копието се насочи към земята. - Те дойдоха да те търсят, а аз дойдох с тях.

- Тук ли са? - Беше странно да чуе от устата на момчето диалекта от Близка страна.

- Тук са. Дойдоха за теб.

- Тече ти кръв от носа.

- Знам. - Темпъл го изтри с маншета на ризата си. - Не се тревожи за това.

Пит остави копието на земята, отиде до Темпъл и го прегърна силно.

Темпъл примига озадачено, после неловко свали ръце и прегърна момчето.

- Сега си в безопасност - каза. - В безопасност си.

Това далеч не беше първата му лъжа в края на краищата.

Шай вървеше по коридора. Отчаяно й се искаше да хукне презглава напред, но беше ужасена от мисълта да го направи и стискаше до посиняване хлъзгавата от пот дръжка на меча. Единствената светлина идваше от малки газени фенери и караше метала по пода да блести - кръгове и кръгове в кръговете, букви, линии - и кървавите петна по тях. Обезумелите й от страх очи се стрелкаха от сянка към сянка, от труп към труп -предимно драконови хора, но и наемници - посечени, пронизани, някои още кървящи.

- Лам? - прошепна тя, но толкова тихо, че едва чу гласа си.

Звуците отекваха от топлата скала, бълваха от тунелите отляво и отдясно - писъци, тропот, съскане на пара, плач, смях. Смехът я ужасяваше най-много.

- Лам?

Пристъпи бавно до портала в края на коридора и се притисна с гръб към стената. Усещаше горещо течение отпред. Изтика залепналата пред очите й коса, изтръска потта от пръстите си и събра колкото оскъден кураж й беше останал. За Роу и Пит. Няма връщане назад.

Мина през портала и зяпна с отворена уста. Озова се пред необятна бездна - сякаш земята се беше разцепила в недрата на планината. По площадката отпред бяха пръснати работни маси, наковални и ковашки инструменти. От края на площадката започваше мост - две крачки широк, без парапети. Беше дълъг около петдесет крачки и прехвърляше черната бездна до подобна площадка от другата страна, също завършваща с портал. Горещината беше умопомрачителна. Долната страна на тясната арка на моста грееше в оранжево от бушуващите на дъното на бездната огньове. Кристалните жили в скалните стени искряха в жълто. Всичко метално, от наковални, инструменти и метални слитъци по масите до меча в ръката на Шай хвърляше отблясъци с цвета на разтопено желязо. Тя преглътна, запристъпя бавно към края на площадката и погледна отсрещната стена - спускаше се отвесно надолу в бездната, нямаше край. Това място сякаш беше горната част на ада, достигнато погрешка от живите.

- Да му бяха сложили поне едни шибани парапети - промърмори под нос Шай.

Уердинур стоеше на моста, прикрит зад голям правоъгълен щит с гравиран на него дракон и насочено напред копие. Един наемник лежеше мъртъв пред него, втори отстъпваше предпазливо заднешком, ръгай-ки отчаяно с алебардата си. Недалеч от Шай имаше трети наемник, беше коленичил и запъваше тетивата на арбалета си. Уердинур замахна с копието, прониза ловко наемника с алебардата, после пристъпи напред и го изблъска от моста. Онзи не издаде звук, докато падаше. Не се чу нищо и когато стигна дъното.

Водачът на драконовите хора зае отново позицията си и големият му щит издрънча, когато опря долния му край в камъка на моста. Извика нещо през рамо на език, който Шай не разбираше. В сянката зад него се размърдаха хора - старци и деца, а най-отзад едно момиче.

- Роу! - Викът на Шай остана заглушен от бученето на огъня в бездната, момичето изтича по моста, без да я чуе, и се стопи в мрака на отсрещната площадка.

Уердинур остана на моста, приклекнал, без да откъсва очи от нея над ръба на щита си. Шай стисна зъби и изръмжа от безсилие. Да стигне толкова близо и да не може да намери път към целта.

- Вземи това, задник! - изкрещя последният наемник, прицели се и стреля. Стрелата му отскочи от щита на Уердинур, запремята се във въздуха - ярка оранжева топлийка в мастиленочерната тъмнина - и изчезна от поглед. - Е, няма къде да мърда. - Наемникът извади втора стрела от колчана си и се зае да натяга отново арбалета. - Още няколко стрелци и ще го спипаме. Рано или късно. Хич не му бери грижа...

Нещо просветна в периферното зрение на Шай и наемникът се блъсна с гръб в стената. От гърдите му стърчеше копието на Уердинур.

- Ооо - изстена той, свлече се по задник на земята и отпусна бавно арбалета до себе си. Шай понечи да тръгне към него, когато усети лек допир по рамото си.

Зад гърба й стоеше Лам, но присъствието му не й вдъхна никаква увереност. Беше свалил палтото си и беше останал само по кожен елек - всички белези и мускули на показ, - мечът му, целият нащърбен, беше счупен по средата на острието, а ръката му беше омазана с кръв до лакътя.

- Лам? - прошепна Шай. Той дори не я погледна. Отмести я небрежно от пътя си с опакото на ръката. Черните му очи бяха вперени в моста. Мускулите по гърба му бяха изскочили чак до тила, главата му - леко килната на една страна, а по бледата му кожа лъщяха капки пот и кръв. Устните му бяха разтегнати в широка като на череп усмивка. Шай се отдръпна боязливо от пътя му, все едно не той, а смъртта я бе потупала по рамото. И може би не беше далеч от истината.

Сякаш отдавна чакал срещата им, Уердинур изтегли спокойно меча си - дълго матово острие със сребриста буква под гарда на дръжката.

- Някога имах същия. - Лам захвърли счупения си меч и той се плъзна по земята и изчезна в бездната.

- Изработен е от самия Създател - отвърна Уердинур. - Трябвало е да го запазиш.

- Един приятел ми го открадна. - Лам отиде до една от наковалните и стисна края на лежащ отгоре й стоманен прът, дълъг почти колкото Шай. - А с него и всичко останало, което имах. - Тръгна към моста, влачейки след себе си пръта, чийто край застърга остро по камъка. - И пак беше повече, отколкото заслужавах.

Шай искаше да му каже да не тръгва натам, но не намери сили да изрече думите на глас. Сякаш не й стигаше въздух. Същевременно не виждаше друг път през бездната и не смяташе да се отказва. Затова прибра меча в ножницата и свали лъка от гърба си. Уердинур видя това и започна да отстъпва предпазливо назад. Стъпваше леко и грациозно на пръстите на босите си стъпала, спокоен и уверен, сякаш имаше на разположение цяла танцувална зала, а не просто две крачки гол камък.

- Казах ти, че ще се върна - каза Лам и стъпи на моста.

- И ето те тук - отвърна Уердинур.

Лам подритна с върха на ботуша си трупа на мъртвия наемник, той се претърколи от моста и изчезна безшумно в бездната.

- Казах ти, че ще водя смъртта със себе си.

- И го направи. Сигурно си доволен от себе си.

- Ще съм доволен, когато се разкараш от пътя ми. - Лам спря на няколко крачки от Уердинур. Зад гърба му остана следа от блещукащи на моста стъпки. Двамата възрастни мъже се измериха с погледи в средата на моста.

- Наистина ли мислиш, че правото е на твоя страна? - попита драко-новият човек.

- Кой го е грижа за правото? - Лам скочи напред, изнесе пръта над главата си и го стовари върху щита на Уердинур. Оглушителният трясък накара Шай да подскочи. В средата на драконовия щит се появи дълбока вдлъбнатина, а единият му ръб беше огънат назад. Уердинур беше паднал по гръб, но Шай го видя да скача отново на крака от самия ръб на моста. Ехото още не беше заглъхнало, когато Лам изрева и замахна отново.

Този път Уердинур беше готов. Наклони щита си, така че прътът да се отплесне от него, и замахна с меча. Лам се дръпна светкавично и острието профуча на косъм от главата му, заби юмрук в брадичката на Уер-динур и го запрати назад. От устата му пръсна кръв, но той се окопити бързо. Атакува първо отляво и веднага след това отдясно и от стоманения прът хвръкнаха искри, когато Лам го вдигна пред себе си, за да парира ударите.

Шай опъна тетивата, но колкото и близко да беше, не посмя да пусне стрелата, не можеше да знае кого ще улучи - движенията им бяха прека-лено бързи, нечовешки бързи, мълниеносни, една погрешна крачка, едно трепване и това щеше да е краят. Ръката й трепереше, докато пристъпяше бавно напред по моста, търсейки удобния момент. Но винаги се оказваше секунди по-бавна. Потта се стичаше по клепачите й всеки път, когато отместваше очи от двамата възрастни мъже, за да погледне в бездната.

Уердинур предвиди следващия удар на Лам и се гмурна с лекота под стоманения прът, неочаквано бърз и повратлив за телосложението си. Стоманеният прът изтрещя оглушително в камъка на моста сред фонтан от искри. Лам залитна и изгуби равновесие, което даде на Уердинур възможността да замахне с меча отстрани. Лам дръпна рязко глава и острието, вместо да я разполови, успя само да остави кървава резка по бузата му с върха си. Той залитна силно назад и последната му крачка го спря на самия ръб на пропастта. Уердинур атакува моментално, но макар и само за миг, между двамата се беше отворило пространство.

Шай може и да не беше от хората, които ги биваше в чакане, но се славеше с това, че дойдеше ли моментът - скачаше с главата напред. Дори не се замисли да стреля. Пръстите й сами пуснаха стрелата и тя полетя в тъмнината, закачи ръба на щита и потъна в дясната ръка на Уердинур, точно под рамото. Той изръмжа и мечът му се отпусна надолу, задирайки с върха си в камъка. Шай свали лъка, не можеше да повярва, че се беше престрашила да стреля, камо ли, че стрелата й бе попаднала в целта.

Лам изрева като звяр и започна да млати с дългия прът. Въртеше го с такава лекота, все едно беше върбова клонка, и започна да размята Уерди-нур наляво-надясно назад по моста. Дори и да не беше стрелата на Шай в ръката му, той нямаше никаква възможност да атакува, всичките му усилия отиваха в борба да остане на крака. Лам продължи да напада неуморно, безмилостно и постепенно го изтика от моста към тъмната площадка. Поредният му удар отскубна щита от ръката на Уердинур, той се изтъркаля по земята и изчезна в сянката. Драконовият човек залитна назад и притисна гръб в скалата, а мечът му - окървавен от стеклата се по ръката му кръв - издрънча в камъка.

От тъмнината на портала изскочи човешка фигура и се нахвърли върху Лам, а Шай видя в ръката й да проблясва острие на нож. Лам залитна заднешком към ръба на пропастта, сграбчи нападателя си и го запрати към стената до Уердинур. Гологлавото момиче се свлече на земята и не помръдна. Беше променена, толкова променена, но Шай я позна.

Тя захвърли лъка и хукна с всичка сила по моста. Не мислеше за пропастта отдолу, не мислеше за нищо друго, освен за това как по-бързо да прекоси разстоянието до нея.

Лам измъкна с рязко движение ножа от рамото си и от острието се проточи дълга струя кръв. Захвърли го небрежно настрани като непотребна клечка за зъби. Лицето му продължаваше да е все така сковано, а налудничавата му усмивка беше цялата обагрена в червено и лъщеше като прясно отворена рана. Очите му гледаха, но не виждаха. В погледа му нямаше нищо. Не беше човекът, който се полюшва на капрата до Шай по време на дългия път през Близка страна, нито онзи, който ора безропотно нивата, който пя на децата и я поучаваше да бъде реалист. Беше друг човек, ако въобще беше човек. Беше човекът, който уби бандитите в Ейвър-сток, който отряза главата на Санджийд в равнината и който уби Глама Златния с голи ръце в кръга. Най-добрият приятел на смъртта.

Той стисна с две ръце края на стоманения прът, изнесе го назад, изви силно гръб и резките, оставени по него от меча на Създателя, просветнаха зловещо. Шай изкрещя, но напразно. Сега в него беше останала по-малко милост, отколкото в суровата зима. Безброй изминати мили, прекосени необятни пространства, а ето как, когато един стоманен прът полети надолу с ужасна сила, няколко крачки стават непосилно разстояние.

Уердинур се хвърли върху Роу и я покри с тялото си. Стоманата срещна ръката му, пречупи я като суха съчка и се стовари върху рамото му. На главата му зейна дълга дълбока рана и той загуби съзнание.

Лам вдигна пръта и замахна отново, изкрещя и от изкривените му устни пръсна слюнка. Шай скочи напред, сграбчи другия край на пръта и полетя с него нагоре. Усети порива на въздуха в лицето си, всичко се преобърна и тя се блъсна в стената с главата надолу.

После стана тихо.

Чуваше единствено някакво слабо звънтене.

Шум от хлъзгащи се по камъка крака.

Ставай, Шай.

Не можеш да се излежаваш по цял ден.

Фермата чака.

Трудно й беше дори да диша.

Напрегна сили и се отблъсна от пода или от стената, или от тавана и всичко отново се завъртя пред очите й като понесено от бързея сухо листо.

Успя ли да стане? Не. Лежи по гръб. Едната й ръка виси. Виси от ръба на площадката. Черна тъмнина и огън - далече, много далече отдолу. Не натам, лоша идея. Претърколи се на другата страна. Успя да се надигне на колене, зави й се свят, разтърси глава да преодолее замайването.

Някой крещеше, чуваше неразбираеми думи, заглъхнали гласове. Нещо се блъсна в нея и тя едва се задържа да не падне отново.

Хора, вкопчени един в друг, влачещи се по земята крака. Лам е в средата, лицето му е почервеняло от голяма рана по цялата му дължина, обезумял поглед на диво животно, крещи пронизително, ръмжи, нечленоразделни звуци.

Огромният сержант на Коска беше зад него, прокарал ръка през гърлото на Лам, дърпа назад, а челото му е цялото в пот от напрежението, но иначе напълно спокоен, леко намръщен, сякаш пресмяташе нещо наум.

Суийт държеше лявата ръка на Лам и се мяташе насам-натам като повлечен от див кон. Савиан се беше вкопчил в дясната и грачеше в ухото му: „Спри, спри, ненормално копеле такова!“. Шай видя в ръката му нож и осъзна, че не можеше да направи нищо да го спре. А също, че може би не искаше.

Лам се беше опитал да убие Роу. След всичко, през което бяха преминали, за да я открият, той се опита да я убие. Щеше да убие и нея, без значение какви обещания беше дал на майка й. Щеше да избие всички наоколо. Не можеше да го проумее. Не искаше.

Изведнъж тялото на Лам се скова и почти завлече Суийт до ръба на пропастта. Очите му се обърнаха под треперещите клепачи. В следващия момент се отпусна, пое рязко въздух и простена, постави окървавената ръка с липсващия пръст на лицето си - беше останал без сили.

Без да пуска скрития зад гърба си нож, Савиан го потупа по гърдите и каза:

- Кротко, кротко.

Шай се надигна на крака, светът беше спрял да се върти шеметно като преди, но главата й бучеше, а по тила й се стичаш кръв.

- Кротко, спокойно.

Не можеше да мърда дясната си ръка, ребрата я боляха при всяко вдишване. Тя затътри крака към портала и чу Лам да хлипа задавено зад нея.

- Кротко... кротко...

Тесният коридор беше нажежен като пещ. Беше тъмно като в рог и само отпред в далечината се виждаха жълти отблясъци. Тук-там нещо лъщеше по земята. Кръвта на Уердинур. Шай закуца към светлината, спомни си за меча и го извади, но не успя да стисне дръжката с изтръпналата си дясна ръка. Прехвърли го в лявата и продължи напред. Силите й постепенно се връщаха и тя почти подтичваше. Светлината приближи, горещината се усили и изведнъж тунелът свърши и тя видя огрени в златиста светлина камъни. Изскочи навън, закова на място, но ботушите й се из-пързаляха напред и тя се стовари по задник върху камъните. Остана на земята, подпряна на лакът, с широко отворена уста.

- Мамка му - прошепна.

Наричаха ги драконовите хора, това го знаеше. Но не би й хрумнало дори, че всъщност имаха дракон.

Лежеше в средата на просторна зала с куполовиден таван - гледка, излязла от приказките, - едновременно прекрасен и ужасяващ. Хилядите му матови люспи лъщяха на светлината на огньовете.

Не можеше да се определи големината му, така навит на кълбо, но главата му беше голяма колкото човек. Зъбите му бяха дълги и остри като кинжали. Нямаше нокти. Няколкото му крака завършваха не със стъпала, а с ръце, по чиито фини метални пръсти блестяха златни пръстени. Под сгънатите му, тънки като хартия крила зъбни колела почукваха и потрак-ваха тихо и бавно се въртяха. От решетките в ноздрите му се издигаха облачета пара. Раздвоеният му език подрънкваше като бримките на верига. През тънките цепки на клепачите му се виждаха четири изумрудени очи.

- Мамка му - прошепна отново Шай и погледът й се плъзна от дра-кона надолу към леговището му - не по-малко приказна гледка и от самия звяр. Цял хълм от монети. Антични златни и сребърни блюда. Огърлици, бокали и диадеми. Позлатени оръжия и брони. Всевъзможни бижута, инкрустирани със скъпоценни камъни. От единия край на купчината стърчеше забит накриво сребърен прът, а на края му - символът на отдавна загинал легион. Встрани от него от купчината златни монети се подаваха краката на трон от екзотично дърво, инкрустиран със златен варак. Абсурдно много злато. Само от гледна точка на количество в сравнение с леговището на дракона всяко безценно съкровище беше просто купчина дрънкулки.

- Мамка му - за пореден път прошепна Шай и зачака металният звяр да се пробуди и да излее огнения си гняв върху нищожния смутител на покоя му. Но той не помръдна и тя запълзя напред. Капките кръв по каменния под преминаха в локвички и размазани петна, после в непрекъсната струйка и тя видя Уердинур. Лежеше облегнал гръб на предния крак на дракона. Роу се беше сгушила до него, изплашена и изцапана с кръв по лицето от раната на главата си.

Шай се надигна на крака и запристъпя бавно по издълбания като купа под, целият покрит с гравирано върху камъка писмо. Стискаше отчаяно меча, който сякаш се беше сраснал с ръката й.

Когато приближи, видя още множество други неща в купчината. Пергаменти с восъчни печати. Права върху златотърсачески парцели. Банкови ордери. Документи за собственост на отдавна срутили се сгради. Завещания за имения, отдавна разделени и препродадени. Дялове в задруги, фирми и предприятия, прекратили дейност в забравени времена.

Ключове от незнайни ключалки. И черепи. Стотици човешки черепи. От празните им очи се изливаха навън златни монети и скъпоценни камъни. Има ли нещо по-скъпо и ценено от мъртвите?

Уердинур дишаше тежко. Робата му беше почерняла от кръв, натрошената му ръка лежеше неподвижна до него, а Роу се беше вкопчила в другата, все още с пречупената стрела на Шай в нея.

- Аз съм - прошепна Шай. Страхуваше се да повиши глас. Заприс-тъпя бавно с протегната напред ръка. - Роу. Аз съм.

Тя отказа да пусне ръката на възрастния мъж. Той се пресегна и отскубна внимателно пръстите й от ръката си. Побутна я към Шай и заговори тихо на своя език, после я побутна отново, този път по-настоятелно. Каза още нещо и Роу наведе глава. Очите й се наляха със сълзи и тя неохотно се отдръпна от него.

Уердинур вдигна пълни с болка очи към Шай:

- Искахме само най-доброто за тях.

Шай клекна и пое Роу в обятията си. Беше слаба, скована, леко се дърпаше от нея - нищо не беше останало от някогашната й сестра. Това далеч не беше срещата, която си беше представяла. Но беше среща все пак.

- Мамка му! - Никомо Коска стоеше пред портала и гледаше вторачено дракона и леговището му.

Сержант Дружелюбния тръгна към него, изваждайки мимоходом тежък сатър от палтото си. Стъпи с един крак върху купчината и зад тока на ботуша му се оформи малко свлачище от златни монети, човешки кости и навити на рула пергаменти. Пресегна се и чукна със сатъра муцуната на дракона.

Стоманеното острие издрънча силно, сякаш като по наковалня.

- Това е машина - каза той, свъсил вежди.

- Най-свещеното творение на Създателя - каза дрезгаво Уердинур. -Чудо, мощ и...

- Безсъмнено. - Коска се ухили до уши и започна да си вее с шапката пред лицето. Но не драконът бе привлякъл вниманието му. Беше леговището му. - Как мислиш, Дружелюбен, каква е сумата?

Сержантът повдигна вежди и пое дълбоко дъх през носа си:

- Много голяма. Да я преброя ли?

- Може би по-късно.

На лицето на сержанта се изписа разочарование.

- Чуй ме. - Уердинур се опита да се надигне на лакът, при което от дупката от стрелата потече кръв и омаза златото под рамото му. - Близо сме до пробуждането на дракона. Много близо! Работа, отнела векове. Тази година... може би следващата. Не можеш да си представиш мощта му. Бихме могли да. можем да я поделим!

Коска направи кисела физиономия:

- От опит знам, че не ме бива в деленето.

- Ще прокудим външноземците от планината и светът ще е отново както преди, както в Старите времена. А ти. каквото поискаш - твое е!

Коска се усмихна, сложи ръце на кръста си и вдигна поглед към дракона.

- Чудно творение, спор няма. Великолепна реликва от старите времена. Но срещу онова, което вече се изсипва през равнината? Срещу легионите на глупостта? Търговци, фермери, правачи на дрънкулки и раз-листвачи на хартийки? Срещу нескончаемия потоп от дребни алчни хорица? - Той махна вяло с шапката си към дракона. - Това тук и всичко като него ще са безполезни като крава срещу рояк мравки. Няма да остане място на този свят за магическото и мистериозното. Те ще дойдат в свещената ти земя и ще я застроят с. шивашки ателиета. С магазини за копчета и игли. И кабинети на нотариуси. Ще превърнат града ти в жалко подобие на мястото, откъдето са дошли. - Възрастният наемник се почеса замислено по пъпчасалата шия. - Сигурно ти се иска да не е така. На мен ми се иска да не е така. Но е точно така. Изморих се от загубени каузи. Времето на хората като мен си отива. А това на хората като теб? -Той избърса петънце кръв под нокътя си. - Отминало е толкова отдавна, че все едно въобще не го е имало.

Уердинур протегна към него счупената си ръка с увиснала надолу китка и издута кожа под напора на пречупените отдолу кости:

- Не разбираш какво ти предлагам!

- О, разбирам. - Коска стъпи върху един позлатен шлем и се надвеси усмихнат над Дясната ръка на Създателя. - Сигурно ще се изненадаш, като чуеш, но са ми отправяли какви ли не чудати предложения. Скрити съкровища, власт, търговски права върху целия бряг на Кадир, веднъж дори цял град, вярно, в лошо състояние, но все пак. И така разбрах. -той се вгледа замислено във вдигащите пара ноздри на дракона - с огромно разочарование, разбира се, защото и аз като всеки друг съм мечтател и романтик. - взе една златна монета и я вдигна пред очите си, - така разбрах, че една марка струва повече от хиляда обещания.

Уердинур спусна бавно ръка:

- Опитах да. направя всичко както трябва.

- Разбира се. - Коска кимна и подметна монетата обратно в купчината. - Ако щеш, вярвай, но това правим всички. Дружелюбен?

Сержантът се наведе и разцепи главата на Уердинур със сатъра.

- Не! - изпищя Роу, започна да се мята и да се дърпа и Шай едва успя да я удържи в ръцете си.

Коска извърна глава и я погледна възмутено:

- По-добре я изведи навън. Тук не е място за деца.

Алчност

Веселата тълпа потегли, всичките усмихнати, щастливи, показваха един на друг откраднатите от мъртвите трофеи, смееха се, тупаха се по гърбовете. Роу не мислеше, че има на този свят човек, когото мрази повече от Грега Кантлис. Сега ги виждаше, накъдето се обърнеше. Един беше взел флейтата на Ейкарин и свиреше фалшиви мелодии от по три ноти всяка, а другите около него подрипваха в нещо като танц. Дрехите им бяха нашарени с кръвта на семейството на Роу.

Оставиха Ашранк в руини. Каменните статуи и гравюри - на парчета, Гората на сърцата - на въглен и пепел, бронзовите плочи - изтръгнати от камъка, Дългата къща със свещените въглени в огнището - изгорена до основи, всичко - завинаги опетнено със смърт. Оскверниха дори най-святата пещера, прекатуриха дракона, за да отмъкнат и последната златна монета от леговището му, а после запечатиха входа и събориха моста с гърмящия си прах, който накара земята да се тресе от кощунството им.

- Сигурното си е сигурно - каза убиецът Коска, доближи се до стария мъж, когото наричаха Савиан, и го попита: - Намери ли момчето си? Нотариусът ми спаси няколко деца. Оказа се, че имал скрита заложба и за такива неща.

Савиан поклати глава.

- Е, жалко. Продължаваш ли да търсиш?

- Бях се зарекъл, че ще стигна дотук. За по-нататък - не мисля.

- Уви. Всеки човек си има предел, а? - После Коска го потупа по рамото, побутна с пръст брадичката на Роу нагоре и й каза: - Не унивай. Косата ти ще порасне за нула време!

Роу го гледа как се отдалечава и й се искаше да имаше куража, силата и гнева в гърдите си да намери нож и да го наръга. Или да го разкъса на парчета с нокти. Или да изпохапе лицето му.

Първоначално вървяха бързо, но после забавиха ход, защото бяха изморени, преситени от всичките злини и погроми, които бяха сътворили. Спираха често, плувнали в пот под тежестта на плячката, с издути от злато раници и джобове. Не след дълго започнаха сбиванията, ругатните и караниците за изпаднали от джобовете дрънкулки. Един от мъжете грабна флейтата и я разби на парчета в една скала, а онзи, който свиреше на нея, го удари в лицето, но огромният чернокож скочи и ги разтърва. Говори им за Бог, все едно ги гледаше в момента, и Роу се зачуди, ако наистина Бог виждаше всичко, за какво му бе да гледа ставащото тук.

Шай говореше непрекъснато. Беше различна. Някак по-естествена, бледа и изтерзана, стопила се като догоряла докрай свещ, насинена и пребита като куче, и Роу почти не можеше да я познае. Приличаше на жената от онзи забравен сън. Кошмар. Не спираше да дърдори само глупости, нервно и с престорена усмивка. Тя попита деветте деца за имената им и някои от тях й казаха старите, други - новите си имена. Вече дори не знаеха кои са.

Когато чу името на Евин, тя клекна пред него и му каза:

- Брат ти Лийф беше за кратко с нас - после притисна опакото на ръката към устата си и Роу видя, че трепереше. - Умря в равнината. Погребахме го на хубаво място. На най-хубаво, което намерихме. - После сложи ръка на рамото на Роу. - Исках да ти донеса книга или нещо друго, но... не се получи - й каза. Светът, в който помнеше книгите, беше почти забравен, а лицата на мъртвите - така истински и живи в спомените й. - Съжалявам, че. се забавихме толкова. - Шай я погледна умолително със зачервените си насълзени очи и каза: - Кажи нещо, моля те.

- Мразя те - й каза тогава Роу на езика на драконовите хора, за да не я разбере.

Мургавият мъж на име Темпъл я погледна натъжено и й каза на същия език:

- Сестра ти измина много път да те търси. В продължение на месеци мислеше единствено за теб.

- Аз нямам сестра - каза му Роу, - така й кажи.

А той поклати глава и каза:

- Ти й го кажи.

Старият северняк гледаше през цялото време. Очите му бяха ококорени, все едно гледаше през Роу към нещо ужасно в далечината. Спомни си го застанал над нея с тази чудовищна усмивка на уста. И как баща й даде живота си, за да я спаси. Кой беше този безмълвен убиец, който приличаше толкова много на Лам? Когато лицето му започна да кърви, Сави-ан клекна отстрани и каза, докато шиеше раната му:

- Въобще не са такива демони, за каквито ги мислехме, тези драко-нови хора.

Мъжът, който приличаше на Лам, не трепна нито веднъж, докато иглата пробиваше кожата му.

- Истинските демони са тези, които носим в себе си - каза той.

Когато Роу лежеше в тъмното, дори със запушени уши чуваше непрекъснато писъците на Хирфак, когато я изгориха на голямата плоча за готвене, а наоколо миришеше на месо. Дори с ръце на очите си пак виждаше лицето на Юлстал - тъжно, но пълно с достойнство, - когато го хвърлиха от скалата и той дори не извика, а тялото му остана да лежи в подножието. Добри хора, с които се беше смяла, мъдри посвоему хора, сега бяха просто мъртво месо и тя не разбираше защо. Знаеше, че трябва да мрази тези външноземци с цялото си сърце и душа, но отвътре беше изтръпнала, пресушена, мъртва като семейството си, хвърлено от скалите, като баща си с разцепена глава и като Гъли, увиснал под дървото.

На сутринта откриха, че липсват хора, а също - злато и храна. Някои казаха, че са дезертирали, други твърдяха, че са подмамени и са отнесени от призраци, а трети - че драконовите хора вървят по следите им, за да си отмъстят. Докато те спореха, Роу погледна назад към Ашранк - синьото небе над планината още беше като забулено от пушек - и се почувства отново отвлечена от дома. Бръкна в пазвата си, извади хладната драконо-ва люспа, която й даде баща й, и я стисна в ръка. До нея, стъпила на една скала, старата жена дух също гледаше натам.

- Лош късмет е да гледаш назад прекалено дълго, момичето ми - каза й мъжът с бялата брада, когото наричаха Суийт, но според Роу тя беше поне на петдесет - в бялата й коса, увита с парцал, имаше останали едва няколко руси косъма.

- Не е така добре, както си го представях, че ще бъде.

- Когато прекараш половин живот в очакване на нещо, рядко се получава така, както си се надявал.

Роу видя, че Шай я гледа, но после наведе очи и се изплю на земята. Изведнъж я връхлетя неканен спомен - Шай и Гъли се надпреварват кой ще уцели с плюнка тенджерата на земята, Роу се смее, Пит също, а Лам гледа отстрани и се усмихва. Изпита остра болка в гърдите и без да знае защо, извърна поглед настрани.

- Може би парите ще помогнат да изглежда по-добре - казваше в този момент Суийт.

Старият дух поклати глава:

- Богатият глупак си е все същият глупак. Ще видиш.

Омръзна им да чакат изчезналите и отново потеглиха на път. Извадиха бутилки, напиха се и отново забавиха темпа под тежкия товар на плячката си. Започнаха да се влачат по каменистия път, да се потят и псуват, но стискаха златния си товар, все едно беше по-ценен от плътта и дъха им. Въпреки това обаче оставяха след себе си следа от по-дребните дрън-кулки като лъскавата слуз зад охлюв. От време на време някой отзад се навеждаше да вдигне нещо от земята, но само за да го захвърли на свой ред след някоя и друга миля. Още храна и вода изчезнаха през нощта и те започнаха да се карат за останалото. Един комат хляб вървеше колкото теглото си в злато, а накрая - десеторно повече, половин манерка с алкохол се разменяше за златна огърлица със скъпоценни камъни. Един мъж уби друг за една ябълка и Коска заповяда да го обесят. Оставиха го да виси край пътеката и не си направиха дори труда да свалят златните огърлици от врата му.

- Трябва да има дисциплина! - каза на всички Коска, поклащайки се пиян на седлото на злощастния си кон.

Пит се усмихна от раменете на Лам и Роу осъзна, че не го беше виждала да се усмихва от много отдавна.

Напуснаха свещената земя и тръгнаха през гората. Заваля сняг, после започна да се натрупва, топлината на дракона си отиде от земята и стана ужасно студено. Дърветата ставаха все по-високи и Шай и Темпъл раздадоха на децата кожи, в които да се увият. Част от наемниците бяха зарязали палтата си, за да могат да носят повече злато, и сега зъзнеха, трепереха и псуваха през зъби, а дъхът им излизаше на пара.

Двама бяха намерени мъртви сред дърветата, пронизани със стрели в гърбовете, докато са срали. Същите стрели, оставени от наемниците в Ашранк, за да направят място в колчаните за още плячка.

Изпратиха хора да търсят и убият онези, които бяха направили това, но те не се върнаха и останалите продължиха напред изплашени, с извадени оръжия, вторачени във всяко дърво и сянка. Продължиха да изчезват хора. Един взе откъснал се от групата другар за враг и го прониза със стрела. Коска разпери ръце и каза:

- На война няма прави пътища.

Започнаха да спорят дали да носят ранения, или дали да го оставят и ако ще го носят, как точно, но преди да се разберат, той умря и те обраха каквото намериха по джобовете му и го изхвърлиха в една дълбока пукнатина в скалите.

Някои от децата се спогледаха усмихнати, защото знаеха, че семействата им вървят по следите им, а оставените тела са съобщение за тях. Евин я настигна, докато вървяха, и й прошепна на езика на драконовите хора:

- Довечера ще бягаме.

Тя кимна в съгласие.

Тъмнината се спусна, нямаше звезди и луна, а снегът се стелеше - гъст и мек. Роу чакаше и трепереше. От напрежение и нетърпение да тръгнат и от страх, че ще ги хванат. Лежеше заслушана в дишането на външноземците: на Шай - забързано и тихо, на Савиан - дълбоко и с хриптене, идващо сякаш от дълбините на гърдите му, в мърморенето на старата жена дух всеки път, когато се обърнеше на другата страна - говореше повече на сън, отколкото през целия ден. Чака търпеливо, докато не дойде ред на стария Суийт - него Роу взе за най-бавен - да застане на пост. Когато го събудиха, той отиде, мърморейки недоволно, до другия край на лагера и седна там. Тя докосна рамото на Евин, той се обърна и кимна, после докосна рамото на детето до него и така, един по един, те се измъкнаха от постелите и се запромъкваха тихомълком в тъмното. Роу разтърси рамото на Пит и той се надигна и седна.

- Да вървим - каза му тя, но той просто примига учудено. - Да вървим! - изсъска му Роу и го стисна за ръката.

Той поклати глава:

-Не.

Тя започна да го тегли да става, но той се дръпна и извика:

- Никъде няма да ходя! Шай!

Някой отхвърли завивката си, нещо издрънча, в лагера настана суматоха. Роу пусна ръката на Пит и хукна с всички сили. Прегази снега, навлезе между дърветата, спъна се в корен и се претърколи, но скочи на крака и продължи да тича. Тичаше презглава, напрягаше сили, този път щеше да успее. Изведнъж нещо ужасно тежко се стовари отзад върху сгъв-ката на коленете й и тя падна по очи.

Роу изпищя, започна да рита и да удря с юмруци, но все едно се бореше със скала, с дърво, с цялата могъща земя. Тежестта се прехвърли върху кръста й, после върху гърдите й, прикова я безпомощна към земята. Във вихрушката от летящ сняг видя Евин, извърнат през рамо, и тя протегна към него ръка:

- Помогни ми!

После той изчезна в тъмнината. Или тя изчезна, не беше сигурна.

- Проклет да си! - изкрещя Роу, разплака се, продължи да се дърпа, но напразно.

- Вече съм проклет достатъчно - чу гласа на Лам в ухото си. - Но няма да те изгубя отново. - Той я стисна така силно в прегръдката си, че тя не можа да си поеме дъх.

И така свърши всичко.

ЧАСТ V

НЕПРИЯТНОСТИ

Всяка земя на този свят ражда злодеи. После, след време, други злодеи ги убиват в името на всеобщото добро.

Емерсън Хау

Преброяване

Помирисаха Бийкън, преди да са го видели. Миризмата на печено месо подкара прегладнялата тълпа в безогледна надпревара надолу по склона - блъскаха се, препъваха се из дълбокия сняг. Оказа се, че една предприемчива търговка беше избрала да разположи скарата си над лагера, високо горе на склона. За нейна беда никой от наемниците не беше в настроение да плаща. Изблъскаха я безцеремонно настрани и опоскаха нареденото по скарата до последния хрущял - по-опустошителни от рояк скакалци. Дори суровото месо след кратки сблъсъци, естествено, беше погълнато за секунди. В бъркотията около скарата един от наемниците беше свършил с ръка върху нажеженото желязо и сега клечеше в снега, стенеше от болка и стискаше нашарената си с черни черти длан, когато Темпъл мина покрай него, сгушен в палтото си.

- Що за хора са това? - промърмори Шай. - По-богати от Хермон, а продължават да крадат.

- Вършенето на злини се превръща в навик - отвърна той през тракащи зъби.

Явно миризмата на печалба се беше разнесла чак до Крийз, защото в лагера кипеше оживление. Още няколко гробници бяха изринати от снега, а между тях бяха вдигнати нови бараки, чиито комини бълваха дим. Нови амбулантни търговци бяха разпънали сергии, нови курви - дюшеци, до един строени и готови да посрещнат смелите покорители на новия свят. Цените биваха скрито-покрито променяни в момента, в който търговците с типичния за алчните си души нюх забелязваха количеството злато и сребро, с което бяха натоварени наемниците.

Коска беше единственият ездач и водеше процесията на гърба на изтощено муле.

- Привет! - Бръкна в една от чантите на седлото и небрежно подхвърли шепа златни монети във въздуха. - И честит рожден ден на всички!

Една сергия биде преобърната с краката нагоре, раздрънчаха се тенджери и тигани, хората се хвърлиха стремглаво на земята и в краката на мулето на Стареца настана истински бой - приличаха на гълъби, на които някой е подхвърлил шепа просо. Един измършавял цигулар, несломим от липсата на пълен комплект струни, подхвана игрива мелодия и заподскача сред наемниците с широка беззъба усмивка на уста.

Темпъл видя позната табела - „Метална работилница Маджуд и Кърнсбик“, - под която някой беше дописал старателно „Оръжия и брони, направа и поправка“. Под нея стоеше самият Абрам Маджуд, а зад него върху тесен парцел - няколко наети работници, които поддържаха запалена и готова за работа преносимата ковачница.

- Намерил си нов парцел - каза Темпъл.

- Малък. Ще ми построиш ли магазин на него?

- Може би по-късно. - Той стисна ръката на търговеца и се замисли с носталгия за дните, прекарани в честен труд за почти честен работодател. Напоследък връщането с носталгия към спомените се беше превърнало в любимо занимание. Странна работа, най-хубавите моменти от живота си човек вижда едва когато погледне назад.

- Това ли са децата? - каза Маджуд и клекна пред Роу и Пит.

- Намерихме ги - каза Шай без особен ентусиазъм.

- Радвам се. - Маджуд подаде ръка на момчето. - Ти трябва да си

Пит.

- Да - каза той и стисна тържествено ръката на търговеца.

- А ти - Роу.

Момичето извърна настрани начумерената си физиономия и не отговори.

- Тя е - отвърна вместо нея Шай. - Или по-скоро... беше тя.

Маджуд плесна с длани коленете си и се изправи:

- Убеден съм, че скоро пак ще бъде. Хората се променят.

- Напълно ли си сигурен? - попита Темпъл.

Търговецът сложи ръка на рамото му:

- Нима доказателството за това не стои пред мен?

Той се зачуди дали това беше шега, или откровен комплимент, когато познатото квичене на Коска раздра ушите му:

- Темпъл!

- Господарят ти те вика - каза Шай.

Имаше ли смисъл да спори? Извини се набързо и подвил опашка като пребито куче, затътри крака към форта. Подмина един от наемниците, чиято физиономия беше омазана до ушите, докато трескаво разкъсваше с ръце печено пиле. Двама се бореха за манерка ейл, без да искаха, извадиха тапата от гърлото и трети се хвърли помежду им, извил нагоре глава и отворил уста в напразен опит да лапне разляното. Трима бяха вдигнали на раменете си една от курвите - накичена със старинни златни бижута, с килната накриво диадема на главата - и тя крещеше с пълно гърло над бурните овации на околните:

- Аз съм кралицата на шибания Съюз! Аз съм шибаната кралица на шибания Съюз!

- Радвам се да видя, че си добре - плесна го по рамото Суорбрек и според Темпъл беше напълно откровен.

- Жив, за добре - не знам. - Беше минало много време, откакто за последно беше добре.

- Как беше?

Темпъл се замисли:

- Боя се, че нямаше героични истории за записките ти.

- Загубих надежда, че ще открия такива тук.

- Според мен най-добре е надеждите да се изоставят рано - промърмори Темпъл.

Старецът махна на тримата си капитани и те се скупчиха в заговор-ническа и леко вмирисана прегръдка пред огромния фургон на началник Пайк.

- Мои верни приятели - поде той както обикновено, когато следващата му дума щеше да е лъжа. - В момента стоим на шеметния връх на небивал успех. Но като човек, озовавал се неведнъж в подобни ситуации, мога да ви уверя, че от него няма по-страшно място на този свят, защото изгубилия равновесие на него го чака стремително и дълго падане. Успехът подлага приятелството на проверка, за каквото провалът може само да мечтае. Сега трябва да сме дважди по-внимателни с нашите хора и трижди по-предпазливи с околните.

- Съгласен - кимна Бракио и разтърси двойна гуша.

- Точно така - ухили се мазно Димбик с порозовял от студа остър

нос.

- Бог е свидетел, че е така - избоботи Джубаир и извърна очи към небето.

- О, как мога да се проваля, когато ме крепят три такива колони? Първата ни работа трябва да е прибирането на плячката. Ако остане в ръцете на хората, до сутринта ще е почти напълно пропиляна и потънала в джобовете на тези лешояди.

Мъжете изкрещяха възторжено при набиването на канелата в огромно буре, наредиха се пред него върху опръскания с червени капки сняг и започнаха да плащат с охота за всяка халба десеторно по-висока цена от тази на цялото буре.

- Утре по това време ще са сериозно задлъжнели - отбеляза Димбик и приглади с наплюнчен пръст едно кичурче на главата си.

- Затова предлагам незабавно да съберем донесените ценности, те да бъдат преброени пред всички от сержант Дружелюбния, заведени нотариално от господаря Темпъл и заключени зад три ключалки в този фургон. - Коска потупа с длан солидното дърво на въпросния фургон като олицетворение на здравия разум и надеждността на предложението си. -Димбик, подбери най-верните си хора за охраната му.

Бракио се загледа в един от наемниците, който въртеше златна огърлица над главата си.

- Мъжете няма да са доволни, че трябва да предадат плячката.

- Винаги е така, но ако сме единни, ако им предоставим подобаващо занимание за отвличане на вниманието, ще се поддадат. Каква е числеността ни в момента, Дружелюбен?

- Сто четиресет и трима - отвърна сержантът.

Джубаир поклати глава при това поредно доказателство за пълното безверие на човечеството:

- Дружината се топи с обезпокоителни темпове.

-Не можем да си позволим повече дезертьорство - каза Коска. -Предлагам конете да бъдат събрани, оградени и поставени под охраната на доверени мъже.

- Рисковано. - Бракио се почеса с тревожно изражение на лицето между гънките на двойната си брадичка. - Имаме няколко доста плашливи...

- Ами, коне, какво да ги правиш? Погрижи се. Джубаир, искам една дузина от най-добрите ти хора да са в готовност - малката ни изненада трябва да мине по план.

- Вече очакват заповедите ти.

- Каква изненада? - попита Темпъл. Бог му беше свидетел, нямаше сили да понесе повече вълнения.

Старецът се ухили:

- Разгласената изненада не е никаква изненада. Не се тревожи! Убеден съм, че ще одобриш постъпката ми. - Темпъл обаче далеч не беше убеден. Неговата идея за правилна постъпка и тази на Коска намираха все по-малко пресечни точки в последно време. - Тогава всички на работа, докато аз говоря на момчетата.

Той изпрати с поглед отдалечаващите се капитани и усмивката му постепенно се стопи, а очите му се присвиха подозрително.

- Нямам никакво доверие на тези копелета.

- Не - каза Дружелюбния.

- Аз също - добави Темпъл. И беше самата истина, единственият, на когото имаше по-малко доверие, в момента стоеше до него.

- Искам вие двамата да се погрижите за преброяването на съкровището ни. Искам всичко до последната монета да е описано и прибрано на сигурно място.

- Преброено? - попита Дружелюбния.

- Разбира се, стари приятелю. Също така се погрижи във фургона да има вода и храна, конете да са впрегнати и готови за път. Ако положението стане... грозно, може да се наложи да потеглим незабавно.

- Осем коня във впряга - каза Дружелюбния. - Четири двойки.

- А сега ми помогни да се кача горе. Трябва да произнеса реч.

След изобилие от гримаси и пъшкате Стареца се покатери на капрата, а оттам - на покрива на фургона. Подпря се на дървения парапет и обходи лагера с поглед. В този момент онези, които не бяха напълно погълнати от заниманията си, започнаха да скандират и постепенно пред фургона се оформи гора от вдигнати оръжия, бутилки и недоядени парчета месо. Изморени от товара, тримата стовариха безцеремонно прясно коронясаната кралица на Съюза с писък в калта и обраха всичките й бижута.

- Коска! Коска! Коска! - ревеше тълпата, а Стареца свали шапката си, приглади снежнобялата си коса назад и разпери ръце да приеме овациите.

Някой сграбчи цигулката на беззъбия свирач и я разби на парчета, след което, за да е сигурен, че ще пази тишина, го фрасна с юмрук в устата.

- Славни мои съратници! - изрева Коска. Времето може и да бе притъпило някои от способностите му, но силата на гласа му беше непокътната. - Справихме се добре! - Надигнаха се нови овации. Някой хвърли нагоре шепа монети и около него настана грозно стълпотворение. - Тази вечер ще празнуваме! Тази вечер ще пием, ще пеем, ще се веселим така, както подобава на герои след триумф, достоен за старите времена. -Тълпата изрева, раздадоха се братски прегръдки и тупане по гърбовете. Темпъл се замисли дали героите от старите времена щяха да празнуват изхвърлянето на дузина старци от ръба на скала. Много вероятно. Такива са те, героите.

Коска вдигна ръка да въдвори тишина и тя щеше да е почти пълна, ако не беше шумното мляскане - един от наемниците и една курва бяха започнали вече веселбата.

- Преди да започне празненството обаче, за съжаление, ще има малко счетоводство. - Темпъл забеляза моментална промяна в настроението на тълпата. - Всеки ще предаде плячката си... - Надигна се недоволно мърморене. - Цялата плячка! Никакво гълтане на монети, никакви пръстени в задниците! Повярвайте ми, на никого няма да му е приятно да ги търси там. - Чу се отчетливо освиркване от няколко места. - По този начин прекрасното ни съкровище ще бъде правилно оценено, описано и прибрано на съхранение зад три ключалки в ето този фургон, откъдето по-късно, когато стигнем обратно в цивилизацията, ще бъде разпределено според правилника!

Настроението на тълпата доближи точката на кипене. Темпъл забе-ляза няколко от хората на Джубаир да вървят сред множеството и да се оглеждат внимателно.

- Потегляме на път утре сутрин! - извика Коска. - А тази вечер всеки ще получи като допълнително възнаграждение сто марки, които да похарчи, както му душа иска! - Забеляза се леко уталожване на възмущението. - Нека не разваляме този триумф с разногласия! Останете единни и ще напуснем тази пустош по-богати, отколкото някога сме мечтали. Обърнем ли се един срещу друг - наградата ни ще са провал, срам и смърт. - Той удари с юмрук нагръдника си. - Аз както винаги съм загри-жен единствено и само за сигурността на славното ни братство! Колкото по-скоро приключим с описа на плячката, толкова по-скоро ще започне празненството!

- Ами бунтовниците? - прокънтя звънко нечий глас. Инквизитор Лорсен си запробива път през тълпата към фургона и от изражението на изпитото му лице стана ясно, че не се готвеше за никакво празненство. -Къде са бунтовниците, Коска?

- Бунтовниците? А, да. Странна работа. Претършувахме Ашранк от горе до долу. Ти би ли използвал думата „претършувам“ за това, които направихме, Темпъл?

- Бих. - Бяха разбили на парчета всичко, способно да скрие монета, камо ли бунтовник.

- И нито следа от тях? - изръмжа Лорсен.

-Измамени сме! - Коска удари ядосано с юмрук по парапета. -Проклятие, каква коварна паплач са тези бунтовници! Съучастничество-то им с тези драконови хора е било само заблуда, номер!

- Техен или твой?

- Инквизиторе, обиждате ме! Не по-малко разочарован съм от вас.

- Не съм убеден! - сряза го Лорсен. - Ти все пак напълни джобовете.

Коска разпери ръце и сви безпомощно рамене:

- Наемници, какво очакваш?

Разнесе се смях сред наемниците, но работодателят им не се присъедини.

- Направи ме съучастник в грабеж! В убийство! В клане!

- Виж сега, не съм ти опирал нож в гърлото. Началник Пайк, докол-кото си спомням, искаше хаос и...

- С определена цел! Ти ни въвлече в безсмислено клане!

- А ти смислено клане ли предпочиташе? - подсмихна се Коска, но пръснатите зад Лорсен практици с черни маски на лицата явно нямаха чувство за хумор.

Инквизиторът изчака смеха да утихне.

- Вярваш ли в нещо въобще?

- Ако имам избор, не. Вярата сама по себе си, инквизиторе, не е повод за гордост. Вяра без доказателство е отличителният белег на дивака.

Лорсен поклати невярващо глава:

- Ти си едно наистина отвратително създание.

- И съм последният, който ще го отрече, но ти пропускаш нещо важно. Ти си нещо по-долу и от това. Никой не е способен на повече злини от онзи, убеден в правотата си. Няма по-пагубна кауза от възвишената. Открито признавам, че съм злодей. Именно за това ме нае. Но не съм дву-личник. - Коска обхвана с жест остатъците от дружината, наблюдаващи със затаен дъх конфронтацията му с Лорсен. - Аз имам гърла за хранене. А теб нищо не те задържа тук. Ако толкова си се устремил към вършенето на добрини, направи нещо, с което ще се гордееш. Отвори пекарна. Пресен хляб всяка сутрин - ето ти благородна кауза!

Тънките устни на инквизитора се извиха презрително:

- Нищо не те отличава от животното, нали? Лишен си от всякаква съвест. Пълна липса на морал. Не се ръководиш от нищо друго освен от личния си интерес.

Лицето на Коска придоби сериозно изражение, когато се наведе напред от парапета:

- Може би, когато преживееш повече разочарования и срещнеш повече предателство от мен, ще разбереш, инквизиторе, че няма друг ръководен принцип на този свят освен личния интерес и да, хората са животни. Съвестта е товар, който избираме да носим, а моралът е лъжа, която си казваме, за да го направим по-лек. Много пъти ми се е искало да не е така. Но е така.

Лорсен кимна бавно, без да откъсва святкащи от гняв очи от Коска.

- Ще си платиш за това.

- А, като стана дума за плащане, въпреки че ще прозвучи направо смешно, началник Пайк ми обеща петдесет хиляди марки.

- За залавянето на бунтовника Контъс!

- Точно така. Ето го.

Чу се звън на стомана, тракане на арбалети и подрънкване на брони и една дузина от хората на Джубаир излязоха напред. Оформиха кръг от извадени мечове, насочени арбалети и копия около Лам, Суийт, Шай и Савиан. Маджуд бавно придърпа към себе си ококорените от изненада деца.

- Господарю Савиан - провикна се Коска. - С най-голямо съжаление ще те помоля да предадеш оръжията си. Всичките, ако обичаш!

Лицето на Савиан остана безизразно, когато разкопча с една ръка катарамата на гърдите си и арбалетът и стрелите му изтропаха на земята. Лам го погледна и отхапа спокойно от пилешкото бутче в ръката си. Безсъмнено това беше лекият път - стоиш и гледаш. Бог му беше свидетел, Темпъл често избираше него. Прекалено често...

Той се изкатери бързо по фургона и изсъска в ухото на Коска:

- Няма нужда да го правиш!

- Нужда? Не, разбира се.

- Моля те! Какво печелиш от това?

- Да печеля? Аз? - Старецът повдигна озадачено вежди, докато Са-виан разкопчаваше бавно палтото си и вадеше едно по едно останалите си оръжия. - Не печеля абсолютно нищо. Това е целият смисъл на безко-ристността и милосърдието.

Темпъл го зяпна и замига на парцали.

- Не ми ли казваше ти самият да постъпвам както е редно? - попита Коска. - Нима не подписахме договор? Нима не прегърнахме благородната кауза на инквизитор Лорсен като своя? Нима не го разкарвахме толкова време нагоре-надолу из тази забравена от Бога пустош? Моля те, Темпъл, замълчи. Не мислех, че някога ще го кажа, но ти спъваш моралното ми израстване. - Обърна се и извика: - Ще бъдеш ли така добър, господарю Савиан, да навиеш ръкави?

Савиан се покашля, хората на Джубаир пристъпиха нервно напред, подрънквайки тихо с брони и оръжия, после той разкопча бавно най-горното копче на ризата си. Продължи надолу под изпитателния поглед на наемници, търговци и курви - замръзнали в очакване на развръзката на разигралия се спектакъл. Хеджес също беше там, видя Темпъл, по неизвестно каква причина - с грейнала на доволната му физиономия усмивка.

Савиан свали ризата и се изправи гордо. Цялото му тяло, от шията до китките на ръцете, беше изписано с различни по големина букви на дузина езици: Смърт на Съюза, Смърт на краля. Най-добрият мидър-ландец е мъртвият мидърландец. Никога на колене. Не се предавай. Без милост. Няма да има мир. Свобода. Справедливост. Кръв.

- Само ръкавите шяха да са достатъчни - каза Коска, - но ефектът е същият.

Савиан се усмихна едва:

- А ако кажа, че не съм Контъс?

- Съмнявам се, че бихме ти повярвали - отвърна Коска и погледна към Лорсен, който беше зяпнал възрастния бунтовник с жаден поглед. -Всъщност съм убеден, че не бихме ти повярвали. Някакви възражения, господарю Суийт?

Суийт примига на парцали към извадения на показ остър метал и моментално избра лекия път.

- Никакви. Шокиран съм като всеки друг от този неочакван развой на събитията.

- Сигурно се чувстваш леко притеснен от факта, че през цялото това време си пътувал рамо до рамо със закоравял убиец. - Коска се ухили до уши. - Всъщност с двама, а, господарю Лам? - Севернякът продължаваше да гризе пилето, все едно не виждаше насочената право към него стомана. - Нещо да кажеш от името на приятеля си?

- Повечето си приятели убих собственоръчно - отвърна той с пълна уста. - Дойдох за децата. Останалото е кал.

Коска притисна длан в нагръдника си и на лицето му се изписа тъга:

- Бил съм на твоето място, господарю Савиан, и искрено ти съчувствам. Когато дойде краят, човек винаги е сам.

- Безмилостен е тоя живот - отвърна Савиан, без да вдига поглед.

- Хванете го - изръмжа Лорсен и практиците му се нахвърлиха върху Савиан като отвързани кучета. За момент на Темпъл му се стори, че вижда ръката на Шай да се спуска към дръжката на ножа й, но Лам се пресегна, хвана я и сведе поглед към земята, докато практиците отвеждаха Савиан към форта. Инквизитор Лорсен спря на прага, извърна се и огледа с мрачна усмивка лагера, после изчезна вътре и затръшна с трясък вратата зад себе си.

Коска поклати невярващо глава:

- Дори едно „благодаря“ не каза. Вършенето на добро е загубена кауза, Темпъл, както неведнъж съм казвал. Строявайте се, момчета, време е за малко счетоводство!

Бракио и Димбик тръгнаха да обикалят и да изтикват хората си, нареждайки ги на опашка под съпровода на ропот и недоволно мърморене - вълнението от ареста на Савиан беше отминало и личните им проблеми отново бяха на дневен ред. Темпъл срещна погледа на Шай. Стояха така, загледани един в друг, но какво можеха да направят?

- Ще ни трябват чували и сандъци - викаше Коска. - Отворете фургона и донесете маса. Хубаво, врата и две подпори ще свършат същата работа! Суорбрек? Донеси писалка, мастило и тефтер. Не е писането, за което си дошъл, но е не по-малко отговорна задача!

- Дълбоко съм поласкан - изграчи писателят и лицето му пребледня.

- По-добре ние да тръгваме вече. - Суийт беше приближил фургона и гледаше към Коска изотдолу. - Трябва да заведем децата в Крийз.

- Разбира се, приятелю - усмихна му се отгоре Коска. - Ще липсваш на всички тук. Без твоите умения - а, да не забравяме и страховитата дарба на господаря Лам - каузата ни беше обречена. В твоя случай славните истории не са никак преувеличени, прав ли съм, Суорбрек?

- Самото превъплъщение на легендите, генерале - смотолеви писателят.

- Ще трябва да им отредим една глава от книгата. Даже две! Всичко най-хубаво на теб и спътниците ти. Ще препоръчвам услугите ти на когото срещна! - Коска се обърна, слагайки край на разговора.

Възрастният скаут се покашля:

- Остава само да уредим сметката. Доколкото си спомням, разбрахме се за една двайсета от печалбата...

- Ами моят дял? - Кантлис си проби път покрай Суийт и застана отпред, вдигнал глава към Коска. - Аз ви казах, че там ще има бунтовници! Аз намерих копелетата!

- Самата истина! - каза Коска. - Ти си един достоен крадец на деца, същински пророк! Дължим ти целия си успех!

Кървясалите очи на Кантлис грейнаха алчно:

- Значи. какво ми се полага?

Дружелюбния пристъпи зад него и просто ей така, сякаш на шега, преметна примката през главата му. Кантлис се озърна и в следващия момент Джубаир дръпна с всичка сила въжето, предварително прехвърлено през една щръкнала навън от порутената кула греда. Конопът изпращя и краката на бандита се отлепиха от земята. Единият му ритащ във въздуха крак улучи мастилницата и я разля върху тефтера в ръцете на пребледнелия като платно Суорбрек. Кантлис задрапа немощно със счупената си ръка по въжето около шията си и очите му се облещиха.

- Пито - платено! - викна Коска. Част от наемниците подеха неохотно овации. Други се разсмяха. Някой хвърли по Кантлис огризка от ябълка, но не улучи. Повечето дори не обърнаха внимание.

- О, боже - прошепна Темпъл. Зачопли копчетата на ризата си и заби поглед в намазаните с катран дъски на покрива на фургона, но така пък виждаше сянката на мятащата се фигура върху тях. - О, боже!

Дружелюбния омота въжето около един пън и го завърза. Хеджес, който допреди малко също се беше насочил към фургона, се покашля и тръгна обратно. Усмивката му се беше стопила. Шай се изплю през зъби и извърна гръб. Лам стоя и гледа, докато Кантлис не спря да рита с крака, облегнал небрежно длан на дръжката на меча, който беше взел от драконовите хора. Погледна навъсено към вратата, зад която бяха отвели Савиан, и захвърли в калта оглозгания пилешки кокал.

- Седемнайсет - каза Дружелюбния.

- Какво седемнайсет? - попита Коска.

- Пъти ритна с крака. Последния не го броя.

- Това последното беше само потръпване - каза Джубаир.

- Седемнайсет много ли е? - попита Стареца.

- Средна работа - сви рамене Дружелюбния.

Коска погледна към Суийт и повдигна очаквателно сивите си вежди:

- Та, какво казваше? Нещо за някакъв дял, мисля?

Скаутът погледна към полюшващия се на въжето Кантлис, вкара крив показалец под яката си, разтегли я и за пореден път днес избра лекия път.

- Ще да съм се объркал нещо. Май по-добре да се връщаме в Крийз, ако нямаш проблем с това?

- Както решиш. - Отдолу първият наемник обърна раницата си върху масата и от лъскавата купчина метал се разлетяха настрани злато и сребро. Стареца нахлупи шапка и оправи перото. - На добър път!

Обратно

- Този нагъзен дърт шибаняк! - кресна Суийт, шибна с пръчката надвисналите над главата си клони и посипалият се от тях сняг се стовари отгоре му. - Чеп-комо-шибаният-Пиш-коска! Този шибан дърт гъзое-бач!

- Това вече го каза веднъж - обади се Шай.

- Не, той каза „нагъзен дърт шибаняк“.

- Ще прощаваш - каза Шай. - Това е съвсем друга работа.

- Да не би да не си съгласна? - сопна й се Суийт.

- О, съгласна съм - отвърна Шай. - Голям шибаняк е, спор няма.

-Гъз... мамка му... гъз... мамка му - смушкваше коня си Суийт и

млатеше яростно стволовете на всяко дърво покрай пътя. - Ще му го върна аз на това гнусно копеле, ще видите!

- Откажи се - изръмжа Лам. - Някои неща просто не можеш да промениш. Човек трябва да е реалист.

- С тия пари, дето ми отмъкна, щях да се оттегля от занаята!

- Още дишаш, нали така? Радвай се.

- Лесно ти е на теб! Не ти изгуби цяло съкровище!

Лам го погледна:

- Изгубил съм предостатъчно.

Суийт отвори уста, но не намери думи и просто кресна още едно „Мамка му!“, преди да захвърли гневно пръчката към дърветата.

Продължиха напред сред студ и тягостно мълчание. Обкантените с желязо колела на фургона на Маджуд стържеха по земята, някъде отзад, изпод чергилото, някаква част от изобретението на Кърнсбик потракваше ритмично, копитата на конете скърцаха в снега по коловозите на пътя. Пит и Роу лежаха отзад, увити с одеяло, сгушени буза до буза, и спяха блажено. Шай ги гледа как се поклащат леко в такт с клатенето на фургона.

- Май успяхме - каза тя.

- Ъхъ - смотолеви Лам, но на лицето му нямаше задоволство от успеха. - Предполагам, успяхме.

Направиха голям плавен завой и пътят се обърна отново, спускайки се стръмно надолу покрай последния хълм. Потокът покрай него беше почти замръзнал - плъзналата се от единия бряг назъбена ледена кора почти допираше в средата онази от отсрещната страна.

Шай не искаше да говори. Но веднъж загнезди ли се мисъл в главата й, просто не можеше да я удържи там, а тази я човъркаше още откакто напуснаха Бийкън.

- Ще го режат, нали? Докато задават въпросите.

- Савиан?

- Кой друг?

Пресният белег по бузата на Лам потрепна.

- Самата истина.

- Тъжна истина.

- Обикновено винаги е такава.

- Той ми спаси живота.

- Ъхъ.

- Твоя също.

- Така е.

- И просто ще го оставим там, така ли?

Лицето на Лам потръпна отново. Мускулите по челюстта му заиграха, докато гледаше замислено в далечината. В посока към подножието дърветата започваха да оредяват, луната беше изгряла пълна и ярка на фона на ясното, обсипано със звезди небе и обливаше със светлина платото отпред. Необятната плоска земя, покрита със суха пръст и трънак, изглеждаше така, сякаш на нея никога нищо не е расло. Беше покрита на места с искрящ сняг, а през средата й, прав като острието на меч - вървеше старият имперски път, който водеше към скрития в черните хълмове на хоризонта Крийз.

Конят на Лам забави ход, после спря напълно.

- Да спра ли? - попита Маджуд.

- Веднъж ми каза, че ще си ми задължен до гроб и че мога да те смятам за вечен приятел - каза Лам.

Търговецът примига озадачен:

- И продължавам да го твърдя.

- Тогава продължавай напред. - Лам се обърна на седлото и погледна назад. Високо, над покритите с гори хълмове, в небето гореше сияние -огромният огън, който наемниците бяха запалили в средата на лагера, за да осветява празненството им. - Имаш добър път пред себе си и пълна луна, която да го осветява. Не спирай през цялата нощ, карай бързо и утре вечер ще си в Крийз.

- За какво е бързането?

Лам пое дълбоко дъх, погледна към звездното небе и издиша тежко облак пара.

- Задават се неприятности.

- Връщаме ли се? - попита Шай.

- Ти не. - Когато се обърна към нея, лицето му остана скрито в сянката под периферията на шапката и тя видя само бледото проблясване на очите му. - Аз да.

- Какво?

- Ти взимаш децата. Аз се връщам.

- Знаеше го още когато тръгвахме, нали?

Лам кимна.

- Искаше само да сме достатъчно далеч.

- Имал съм много малко приятели на този свят, Шай. И се отнесох човешки едва с неколцина от тях. Броят се на пръстите на едната ми ръка. - Обърна лявата си ръка и погледна дупката от липсващия пръст. - Дори на тази. Така е било писано.

- Няма такова нещо като така е било писано. Не те пускам сам.

- Ще го направиш. - Той смушка коня си към нея и я погледна в очите. - Знаеш ли какво изпитах отвътре, когато стигнахме на онзи хълм и погледнахме надолу към фермата? Първото, което изпитах, преди мъката, страха и гнева?

Тя преглътна, но устата й беше пресъхнала. Не искаше да отговори, не искаше и да чуе отговора.

- Радост - прошепна Лам. - Радост и облекчение. Защото знаех какво трябва направя след това. Какво ще бъда. Разбрах го на мига. Че ще мога да сложа край на десет години лъжа. Човек е това, което е, Шай. -Той се загледа в ръката с липсващия пръст и я стисна в юмрук. - Не се... чувствам злодей. Но нещата, които съм правил? Как иначе да го наречеш?

- Не си злодей - прошепна Шай. - Просто си.

- Ако не беше Савиан, щях да ви убия в оная пещера. И теб, и Роу.

Шай преглътна отново. Знаеше, че беше прав.

- Ако не беше ти, никога нямаше да намерим децата.

Лам погледна към тях - Роу беше прегърнала с една ръка Пит. Късата й коса беше пораснала малко и почти скриваше раната на главата й.

- Успяхме ли да ги намерим? - изграчи той. - Понякога си мисля, че вместо това и ние се изгубихме.

- Аз съм това, което бях.

Лам кимна и Шай видя сълзи в очите му.

- Сигурно е така. Но не мисля, че за мен има връщане назад. - Наведе се от седлото и я прегърна силно. - Обичам те. Тях също. Но моята обич е товар, който никой не трябва да носи. Късмет, Шай. Желая ти много късмет. - Той обърна коня и тръгна през дърветата нагоре по хълма.

- Какво, мамка му, стана с това, че човек трябва да е реалист? - викна след него Шай.

Той спря за момент - самотна бяла статуя на черния път, огряна от ярката лунна светлина.

- Винаги звучеше добре, но да ти призная ли нещо? При мен така и не се получи.

Бавно, сковано Шай му обърна гръб. Подкара коня си след фургона, към Маджуд и работниците му, към Суийт и Плачеща скала, без да откъсва очи от белия път, но гледайки през него, с език върху пролуката между предните си зъби и студения въздух в гърдите си при всяко вдишване. Студ и празнота. Мислеше за това, което Лам й каза. За това, което тя каза на Савиан. За огромното разстояние, което бяха прекосили през последните няколко месеца, и за опасностите, пред които се бяха изправили по пътя, и не знаеше какво да прави. Така е било писано.

Само дето всеки път, когато някой кажеше на Шай Саут, че нещо трябва да стане така, първото, което й идваше наум, беше как да го направи иначе.

Едно от колелата удари бабуна, фургонът подскочи и Пит се стресна в съня си. Надигна се и се огледа.

- Къде е Лам? - попита.

Ръцете на Шай отпуснаха юздите, конят й постепенно забави крачка и накрая спря.

Маджуд я погледна през рамо:

- Лам каза да не спираме!

-И ти правиш каквото ти каже? Да не ти е баща?

- Не, предполагам - отвърна търговецът и дръпна рязко юздите.

- Но е мой - промърмори Шай. Ето, каза го. Може би не беше бандата, който искаше. Но беше единственият, който имаше. Единственият, който имаха тримата. И бездруго вече имаше достатъчно съжаления, с които да живее.

- Трябва да се върна - каза Шай.

- Лудост! - викна Суийт и извърна коня си към нея. - Пълна лудост!

- Така е. И ти идваш с мен.

Той замълча.

- Знаеш, че там има повече от сто наемници, нали? До един убийци?

- Даб Суийт от историите не би се изплашил от няколко наемници.

- Не знам дали си забелязала, но Даб Суийт от историите, които си слушала, не е точно като този, който е облякъл палтото ми.

- Чух, че си бил такъв обаче. - Шай подкара коня си и спря до него.

- Чух, че си бил голяма работа.

- Истина е - кимна бавно Плачеща скала.

Суийт погледна начумерено стария дух, после Шай, сведе поглед към земята, почеса се по бялата брада и постепенно увеси рамене и се прегърби на седлото.

- Бях. Още си млада, имаш мечти. Не знаеш какво е. Един ден си нещо, нещо голямо и обещаващо, нищо не може да ти се опре. Толкова голям, че целият свят е прекалено малък да те побере. После, преди да си осъзнал как и кога е станало, си стар и осъзнаваш, че всичко онова, дето си искал да направиш, никога няма да стане. Всички врати, за които преди си бил прекалено голям, сега са затворени. Само една стои отворена и тя води към нищото. - Той свали шапка и зарови нокти в бялата си коса.

- Губиш хладнокръвие. А веднъж изгубиш ли го, къде го търсиш отново? Изплаших се, Шай Саут. А веднъж изплаши ли се човек, няма връщане назад, просто няма...

Шай го сграбчи за яката на коженото палто и го придърпа към себе си.

- Аз няма да се откажа така лесно, чуваш ли ме? Аз, мамка му, няма да слушам повече подобни глупости! Сега ми е нужно копелето, което уби с голи ръце онази мечка при устието на Сокуая, и не ме интересува дали наистина е станало, или не. Чуваш ли какво ти казвам, дърто говно такова?

Той примига насреща й:

- Чувам.

- Е? Идваш ли да си върнеш на Коска, или само се заканваше?

Плачеща скала също приближи:

- Направи го за Лийф - каза - и за останалите погребани в равнината.

Суийт се загледа в съсухреното й лице и в погледа му имаше нещо, което Шай не беше виждала преди. Отнесе се нанякъде, - после устните му се разтегнаха в усмивка:

- Как така след всички тези години си все толкова хубава?

Плачеща скала сви рамене, все едно чуваше неоспорим факт, и захапа лулата.

Суийт се изправи и избута ръката на Шай. Оправи палтото си. Наведе се от седлото и се изплю на земята. Вдигна присвити към Бийкън очи и стисна зъби.

- Ако ме убият, ще се върна като призрак и ще преследвам кльоща-вия ти задник, докато си жива.

- Ако те убият, това няма да продължи дълго. - Шай слезе от седлото, отиде сковано до фургона и застана до брат си и сестра си. - Имам да свърша нещо - каза им и постави нежно ръка върху одеялото. - Вие вървете с Маджуд. Той пада малко циция, но иначе е свестен.

- Къде отиваш? - попита Пит.

- Забравих нещо там.

- Ще се бавиш ли?

- Няма - намери сили да се усмихне Шай. - Съжалявам, Роу. Съжалявам за всичко.

- Аз също - отвърна Роу. Това поне беше нещо. Друго, така или иначе, не получи от нея.

Докосна с върха на пръстите си бузата на Пит. Съвсем леко:

- Ще се видим отново в Крийз. Ще съм се върнала, преди да сте разбрали, че ме няма.

Роу подсмръкна, намусена, унасящата се отново в сън, и отказа да я погледне в очите. Пит не откъсваше неговите от нея и по бузите му се стекоха сълзи. Шай се замисли дали наистина ще ги види отново в Крийз. Лудост, както каза Суийт, да стигне чак дотук и да ги остави отново. Но от дългото сбогуване полза нямаше. Понякога е по-добре да приключиш бързо с каквото имаш да правиш, вместо да живееш в страх от него, така казваше Лам.

- Тръгвай! - извика на Маджуд, преди да е размислила.

Той кимна, плесна с юздите и фургонът потегли.

- По-добре приключвай бързо... - прошепна Шай, метна се на седлото, обърна коня и препусна напред.

Чути молитви

Темпъл пиеше. Така, както след смъртта на жена си. Така, сякаш на дъното на бутилката се криеше нещо, което отчаяно желаеше. Сякаш това беше надпревара, на която беше заложен животът му. Сякаш пиенето беше поредната професия, с която смяташе да се захване и да постигне съвършенство в нея. Така де, от всички останали му беше дошло до гуша.

- Трябва да спреш - погледна го разтревожен Суорбрек.

- Или ти да започнеш - каза Темпъл и се разсмя, въпреки че отвътре хич не му беше до смях. Оригна се и усети паренето, с което част от изпития алкохол се надигна в гърлото му. Побърза да отмие неприятния вкус с нова глътка.

- Трябва да си наложиш равномерен темп - каза Коска, въпреки че той самият не беше. - Пиенето е изкуство. Галиш бутилката. Примамваш я. Омайваш я. Питие... питие... питие... - той започна да целува въздуха с притворени клепачи. - Пиенето е като. любовта.

- Какво, мамка му, знаеш ти за любовта?

- Повече, отколкото ми се иска - отвърна Стареца, зарея замечтан поглед и се засмя горчиво. - Презреният също обича, Темпъл. Също го боли. Лекува рани в душата си. Може би дори повече от другите. - Той плесна Темпъл, който тъкмо отпиваше, по гърба и той се задави и се раз-кашля. - Но да не се разнежваме! Богати сме, момче! Всички сме богати. А богатият не дължи извинения. Сега към Висерин. Ще си върна загубеното. Откраднатото.

- Захвърленото с лека ръка - промърмори Темпъл достатъчно тихо, за да не бъде чут в глъчката.

- Да - продължи замечтан Коска. - Скоро ще се отвори място за нов генерал на дружината. - Той протегна ръка към шумната тълпа в стаята. - Всичко това ще е твое.

Наоколо цареше истински пиянски гуляй въпреки ограниченото пространство - бяха се натъпкали в общата стая на форта, осветена от една-единствена газена лампа, задимена от лулите с дървесна гъба и кънтяща от смях и разговори на няколко езика. Двама огромни северняци се бореха, дали на шега, дали с намерението да се избият един друг, не беше ясно и хората отскачаха от пътя им. Двама от Съюза и един стириянец протестираха ожесточено, когато някой блъсна масата, на която играеха карти, събаряйки всичките бутилки на нея. Трима стириянци си бяха поделили лула и лежаха в блажен унес на един прокъсан сламеник в ъгъла. Дружелюбния седеше с кръстосани крака на пода, търкаляше заровете си и ги гледаше така съсредоточено, сякаш при следващото хвърляне щяха да му разкрият отговорите на всички въпроси.

- Чакай малко - промърмори Темпъл. Спиртосаният му мозък се забави с осмислянето на чутото. - Мое?

- Кой е по-подходящ? Учил си се от най-добрия, момчето ми! Толкова приличаш на мен, Темпъл, винаги съм го твърдял. Не беше ли казал Столикус, че великите мъже често крачат в една посока?

- Приличам на теб? - прошепна Темпъл.

Коска почука с пръст посивялата си глава.

- Мозък, момчето ми, ти имаш мозък. Моралът ти на моменти е още леко вдървен, но когато се изправиш пред трудни за взимане решения, ще се отпусне. Умееш да говориш, забелязваш слабостите на хората, но най-вече - разбираш от закони. Управлението на здравата ръка вече излиза от мода. Искам да кажа, винаги ще има място за една здрава ръка, но законите, Темпъл, там ще са парите.

- Ами Бракио?

- Семейство в Пуранти.

- Сериозно? - Темпъл погледна към Бракио, който в този момент беше награбил здраво една огромна черна кантичка. - Не го е споменавал.

- Жена и две дъщери. Кой говори за семейството си с такава паплач като нас?

- Ами Димбик?

- Пфу. Няма чувство за хумор.

- Джубаир?

- Луд за връзване.

- Но аз не съм боец. Аз съм страхливец!

- Достойно за възхищение качество у всеки наемник. - Коска изпъна врат и почеса пъпчивата си шия. - Аз щях да съм далеч по-добре с малко повече респект към опасностите. Пък и не е като да трябва лично да размахваш оръжие. Цялата работа е в говоренето. Дрън, дрън, дрън, голяма работа и така нататък. А също и да знаеш кога да не удържиш на думата си. - Той поклати един крив показалец. - Аз съм прекалено емоционален. Прекалено лоялен. Но ти, ти си подмолно копеле, Темпъл.

- Така ли?

- Когато ти изнасяше, ме заряза и намери нови приятели. После, ко-гато ти изнасяше, заряза тях, без дори едно „айде, до скоро“!

Темпъл примига стъписан:

- Мислех, че ще ме убиеш, ако не го бях направил.

-Глупости! - махна пренебрежително Коска. - Нарочил съм те за мой наследник много отдавна.

- Но... никой не ме уважава.

- Защото ти самият не се уважаваш. Съмненията, Темпъл. Нерешителност. Ти просто прекалено много се тревожиш. Рано или късно, трябва да направиш нещо по въпроса, иначе няма да постигнеш нищо. Преодолееш ли това, ще бъдеш чудесен командир. Един от най-великите. По-добър от мен. По-добър от Сазайн. От Муркато дори. Но може би ще е добра идея да поограничиш пиенето. - Коска хвърли празната си бутилка на пода, взе нова, извади тапата със зъби и я изплю настрани. - Грозен навик.

- Не искам да правя повече това - прошепна Темпъл.

- Така казваш - махна отново с ръка Коска. - Но ето те пак тук.

Темпъл се изправи рязко:

- Отивам да пикая.

Студът го зашлеви с такава сила, че почти падна върху един от пос-товите до вратата - намусен, че трябва да пази трезвен. Тръгна, поклащайки се, покрай дървената стена на чудовищния фургон на началник Пайк и се замисли колко близо бе ръката му до несметното съкровище вътре. Продължи покрай пристъпящите неспокойно коне, бълващи пара над привързаните за муцуните им торби с овес. Навлезе няколко крачки между дърветата и шумът от празненството заглъхна. Заби бутилката в замръзналия сняг и задърпа с безчувствени от изпития алкохол пръсти връзките на панталона си. Проклятие, такъв студ. Вдигна глава и примига към небето. Ярките звезди затанцуваха през черните клони на дърветата.

Генерал Темпъл. Зачуди се какво щеше да каже за това хадиш Кадия. Замисли се какво би казал Бог за това. Как се стигна дотук? Намеренията му винаги бяха добри, нали така? Винаги се беше опитвал да дава най-доброто от себе си.

Проблемът беше, че най-доброто у него беше пълна скръб.

- Боже? - провикна се провлачено към небето. - Там ли си, копеле такова? - Може би наистина беше злият разбойник, какъвто го описваше Джубаир. - Просто. дай ми знак, а? Мъничък. Насочи ме в правилната посока. Само. само ме побутни натам.

- Ако искаш, аз да те побутна?

Темпъл замръзна, все още изтръсквайки последните капки.

- Боже? Ти ли си?

- Не, глупако. - Чу скърцане на стъпки и някой издърпа бутилката от снега.

Темпъл се обърна:

- Мислех, че си тръгна.

- Върнах се. - Шай надигна бутилката и отпи. Половината й лице беше черно в тъмнината, другата - осветена от огъня в лагера. - Мислех, че никога няма да излезеш оттам - каза тя и изтри уста с опакото на ръката си.

- Чакала си?

- Малко. Пиян ли си?

- Малко.

- За нас върши работа.

- За мен също.

- Виждам - каза Шай и погледна надолу.

Темпъл осъзна, че панталонът му още беше разкопчан, и започна трескаво да връзва вървите.

- Ако толкова си искала да ми видиш оная работа, трябваше просто да помолиш.

- Прекрасно творение на природата, безсъмнено, но съм дошла за друго.

- Трябва ти добър скачач през прозорци?

- Не. Но може би ще имам нужда от помощта ти.

- Може би?

- Ако нещата минат гладко и по план, ще можеш да си допълзиш кротко до бутилката и да продължиш да давиш мъката.

- Колко често ти се случва нещата да минават гладко и по план?

- Рядко.

- Ще бъде ли опасно?

- Малко.

- Наистина малко?

Тя отпи отново:

- Не. Много.

- За Савиан ли става дума?

- Малко.

- О, боже. - Темпъл разтри нос и се помоли светът да спре поне за малко да се върти. Съмненията, това му беше проблемът. Нерешителност. Прекалено много се тревожи. Прииска му се да не беше толкова пиян. После - да е още по-пиян. Поиска знак, нали така? Защо му беше да го прави? Не очакваше, че ще го получи.

- От какво имаш нужда? - промълви той.

Остриета

Практик Уайл пъхна пръст под маската да почеше зачервеното отдолу. Обривите и прежуленото - далеч не най-лошата част от работата, но почти.

- Това е то - каза и пренареди картите, все едно така ръката му щеше да стане по-малко скапана. - Убеден съм, че вече е намерила друг.

- Ако има мозък в главата си - изръмжа Поут.

Уайл почти стовари юмрук върху масата, но се притесни, че така може да нарани ръката си, и се удържа.

- Ето това имам предвид, като казвам, че ме принизяваш и унижаваш. Предполага се, че трябва да се държим един за друг, но ти не спираш да ми се подиграваш!

- Не помня в клетвата, която съм положил, да се споменава нещо за това, че не мога да ти се подигравам - каза Поут, хвърли няколко карти на масата и изтегли нови от тестето.

- Вярност на Негово Величество - намеси се Болдър, - подчинение на Негово Високопреосвещенство и безмилостност към предателството, нищо за това да се държим един за друг.

- Но не пречи, нали? - отвърна възмутено Уайл и пак пренареди картите си.

- Бъркаш представата си за това какъв трябва да е светът с това какъв е в действителност - каза Болдър. - Отново.

- Малко солидарност, не искам повече. Всички сме в тази продънена лодка.

- Тогава започни да изгребваш и спри да мрънкаш. - Поут се почеса хубаво под маската. - През целия път дотук не спря да се жалваш. Храната. Студът. Прежуленото под маската. Любимата у дома. Навиците на Болдър. Избухливостта на Лорсен. Достатъчно да вбесиш човек.

- Дори ако светът не е достатъчно вбесяващ сам по себе си - каза Фенриг, който не играеше, но седеше с вдигнати крака на масата и гледаше. Той притежаваше неестественото търпение да не върши нищо в продължение на часове.

- Ботушите ти са достатъчно вбесяващи - изгледа го Поут.

- Ботушите са си ботуши - изгледа го на свой ред Фенриг с тези негови пронизителни сини очи.

- Ботушите са си ботуши? Какво въобще означава това? Ботушите са си ботуши?

- Ако вие двамата нямате нищо смислено за казване, предлагам ви да млъкнете. - Болдър кимна с огромната си като канара глава към затворника. - Вземете пример от него. - Старецът не каза и дума по време на разпита от Лорсен. Докато го горяха, дори почти не издаде звук. Просто седеше и гледаше под присвитите си клепачи, докато плътта му лъсваше насред сините татуировки.

Погледът на Фенриг се извърна към Уайл:

- Мислиш ли, че можеш да понесеш така добре горенето?

Уайл не отговори. Не му се и мислеше за това. Не обичаше да го причинява на човек въпреки положената от него клетва и независимо от това колко предателства, убийства или кланета се предполагаше, че е извършил човекът. Едно е да раздаваш правосъдие от хиляда мили разстояние и съвсем друга работа да държиш нажеженото желязо. Просто не му се мислеше за това, точка по въпроса.

„Стабилна работа е това, Инквизицията - казваше баща му. - По-добре да задаваш въпросите, отколкото да отговаряш, а?“ И двамата се смяха, въпреки че на Уайл не му беше забавно. Често се смееше на нещата, които само баща му намираше за забавни. Ако беше тук, на негово място, не би се смял обаче. Или може би му приписваше повече, отколко-то заслужаваше. Уайл имаше лошия навик да го прави.

Понякога се замисляше дали е възможно кауза, която изисква горене, рязане или по какъвто и да е друг начин изтезаване на хора, да е праведна. Погледнато отстрани, далеч не изглеждаше като тактиката на справедливия, търсещ правосъдие и истина. Също така тя рядко даваше положителни резултати. Освен ако целта не е просто болка, страх, омраза и осакатяване. Може би именно това беше целта им.

Понякога се чудеше дали мъченията не бяха причината за предателствата и измяната, които Инквизицията така ревностно преследваше, но не споделяше подобни мисли с останалите. Иска се смелост да предвождаш атака, но поне знаеш, че имаш хора зад гърба си. Иска се съвсем различна и много по-рядко срещана смелост да се изправиш сам и да заявиш открито: „Аз не одобрявам методите ни“. Особено право в лицата на мъчители. Уайл не притежаваше коя да е от двете. Затова правеше каквото му е наредено, опитваше се да не мисли за това и се чудеше какво ли е да имаш работа, в която да вярваш.

Фенриг нямаше неговите проблеми. Той обичаше работата си. Виждаше го в тези негови сини проницателни очи. Сега той се обърна към затворника и ухилен до уши каза:

- Убеден съм, че преди да стигнем в Старикланд, ще е престанал да го понася така добре. - Затворникът продължаваше да мълчи, а посинелите му от татуировките ребра се вдигаха и отпускаха спокойно при всяко дрезгаво вдишване и издишване. - Много нощи до тогава. Много горене ще падне. Да, точно така. Мисля, че ще стане много по-разговорлив, когато...

- Аз вече предложих да млъкнеш - каза Болдър. - Сега смятам да го направя под формата на заповед. Какво ти.

На вратата се почука. Три бързи удара. Практиците се спогледаха учудено. Лорсен се връща с още въпроси. Веднъж влезе ли му въпрос в главата, той не беше от хората, които щяха да чакат до сутринта за отговор.

- Ще отвориш ли? - извърна се Фенриг към Поут.

- Защо аз?

- Най-близо си.

- Ти пък си най-нисък.

- Какво общо има това, мамка му?

- Нищо, просто ми е забавно.

- Може би ножът ми в задника ти ще развесели мен? - Поут тръсна надолу ръка и острието на ножа блесна изневиделица от ръкава му. Обичаше да го прави. Проклет фукльо.

- Ще престанете ли най-после вие двамата, хлапета такива? - Бол-дър хвърли картите на масата, наведе напред огромното си тяло и избута ръката на Поут с ножа. - Дойдох да си почина от проклетите ми деца вкъщи, не да ставам бавачка на други.

Уайл за пореден път пренареди картите и се зачуди имаше ли някакъв шанс да спечели. Една победа, толкова много ли искаше? Но с такава скапана ръка. Баща му винаги повтаряше: „Няма калпава ръка, има само калпави играчи“, но Уайл беше на друго мнение.

Отново се почука.

- Добре, де, идвам! - провикна се Болдър, докато изтегляше резето. - Не е като да.

Нещо изтропа, Уайл вдигна поглед и видя Болдър да залита към стената, изблъскан от вратата. Беше малко пресилено, независимо колко се бяха забавили да отворят. Явно и Болдър беше на същото мнение, за-щото отвори уста да протестира и зяпна учудено, когато от нея бликна кръв. Едва тогава Уайл забеляза стърчащата от дебелата му шия дръжка на нож.

Изпусна картите си.

- Ъ? - Фенриг понечи да стане, но качените на масата крака не му позволиха.

На прага не стоеше Лорсен, а огромният северняк, онзи с многото белези. Той пристъпи озъбен в стаята и храс! Заби ножа до дръжката в лицето на Фенриг. Носът му беше сплескан под гарда на острието, той изхриптя, политна назад, ритна масата и карти и монети полетяха във въздуха.

Уайл скочи от стола и се запрепъва заднешком. Севернякът се обърна към него. Лицето му беше опръскано с кръв. Бръкна под палтото си и извади още един нож...

- Спри! - изсъска Поут. - Или ще го убия! - Някак беше успял да се добере до затворника, беше приклекнал зад облегалката на стола, за който беше завързан, и беше опрял нож в гърлото му. Винаги му сечеше бързо пипето на Поут. И добре, че имаше поне един като него.

Уайл осъзна, че беше спрял да диша, и пое шумно дъх.

Белязаният северняк отмести очи от него към Поут, после обратно, вирна леко брадичка и отпусна бавно ножа надолу.

- Доведи помощ! - викна Поут, сграбчи затворника за посивялата коса, изви главата му назад и опря върха на острието в наболата му от брада шия. - Аз държа нещата под контрол тук.

Уайл заобиколи с разтреперани колене северняка, отметна една от висящите от тавана кожи, с които беше преграден долният етаж на форта, подхлъзна се в кръвта на Болдър, излетя през вратата и хукна презглава.

- Помощ! - крещеше с цяло гърло. - Помощ!

Един от наемниците свали бутилката от устата си и го изгледа с мътен поглед:

- Кв'о?

Празненството продължаваше, чуваха се женски смях, викове и песни, хора се въргаляха мъртвопияни по земята. Никой не се наслаждаваше истински на преживяването, но продължаваха по навик, веднъж започнали, не можеха да спрат, също както потръпващ в конвулсии труп. И всичко това обагрено в ярките тонове на съскащия огън в средата. Уайл се подхлъзна в калта и падна, изправи се и свали маската от лицето си, за да изкрещи още по-силно:

-Помощ! Севернякът! Затворникът!

Някой го посочи с пръст и избухна в смях, друг му изкрещя да млъква, трети повръщаше върху едната стена на палатка. Уайл се огледа за някого, който можеше да упражни някакъв контрол и да въдвори малко ред в този хаос, и изведнъж някой го сграбчи за ръката.

- Какви ги плямпаш? - Оказа се самият генерал Коска с помътнели от пиене очи, а едната му буза беше хлътнала и омазана с пудра.

- Онзи северняк! - изпищя Уайл и се вкопчи в мърлявата му риза. -Лам! Уби Болдър! И Фенриг! - Той вдигна треперещ показалец към фор-та. - Там, вътре!

Трябваше да му го признае, Коска реагира подобаващо.

- Враг в лагера! - изрева той и захвърли празната си бутилка на земята. - Обградете форта! Ти покривай вратата, никой да не излиза! Дим-бик, искам хора отзад! Ти остави жената! На оръжие, нещастници такива!

Някои скочиха на мига и се впуснаха да изпълнят заповедите му. Двама измъкнаха от някъде лъкове и ги насочиха към вратата. Някой стреля по невнимание и стрелата му се заби в жарта. Повечето обаче просто зяпаха глуповато, продължиха с веселбата или се нахилиха до уши и зачакаха развръзката на шегата.

- Какво става, по дяволите? - Лорсен се появи отнякъде с разкопчано, набързо навлечено над нощницата черно палто и щръкнала във всички посоки коса.

- Изглежда, нашият приятел Лам се опитва да освободи затворника ти - отвърна Коска. - Разкарайте се от вратата, кретени такива, това да не ви е шега?

- Да го освободи? - промърмори Суорбрек и повдигна учудено вежди над накриво поставените очила - явно току-що се беше измъкнал от постелята.

- Какво? - кресна Лорсен и сграбчи Уайл за яката.

-Поут държи затворника... за заложник. Той държи нещата под кон...

През отворената врата на форта излетя навън човешка фигура, залитна напред, очите му гледаха облещени над черната маска, а ръцете му бяха притиснати към гърдите. Поут. Просна се по очи и снегът около него порозовя.

- Та, какво казваше за Поут? - викна Коска. Жена изпищя и залитна назад с ръка на устата. От колиби и палатки наизлизаха хора с помътнели очи, полуоблечени, намъкващи брони. - Искам още стрелци там - извика той и задрапа пъпките по врата си. - Ако нещо мръдне, искам го на игленик! И разкарайте оттук проклетите цивилни!

- Жив ли е Контъс? - изсъска Лорсен в лицето на Уайл.

- Така мисля... беше, когато... когато...

- Побягна като страхливец? Сложи си маската, по дяволите, срам и позор!

Може би инквизиторът беше прав и Уайл наистина беше срам и позор за Инквизицията. Изпита странно чувство на гордост от вероятността да е така.

- Чуваш ли ме, господарю Лам? - провикна се Коска, докато сержант Дружелюбния му помагаше да се намъкне в ръждивия нагръдник, комбинация от помпозност и разложение, самото олицетворение на собственика си.

- Ъхъ - чу се гласът на северняка от тъмната вътрешност на форта.

Над лагера сега беше най-тихо след триумфалното завръщане на наемниците.

- Радвам се, че ни удостои отново с присъствието си! - генералът посочи на полуоблечените си стрелци позициите, които искаше да заемат около колибите. - Щеше ми се обаче да ни бе предупредил за идването си. Можехме да ти организираме по-подобаващо посрещане!

- Исках да ви изненадам.

- Оценяваме жеста! Но сега искам да те предупредя, че имам около сто и петдесет въоръжени мъже наоколо! - Коска огледа поклащащите се в несигурните ръце арбалети и кървясалите погледи и пребледнелите лица около себе си. - Някои са много пияни, но все пак. Отколешен почитател съм на отчаяните каузи, но дори аз не виждам щастлив край от това положение!

- Никога не съм обичал щастливия край - изръмжа Лам.

Уайл не можеше да си представи що за човек трябва да си, за да не трепне гласът ти в подобна ситуация.

- Нито пък аз, но можем да опитаме да измислим нещо заедно! -Коска изпрати с жест още хора от двете страни на форта и поиска нова бутилка. - Затова защо не хвърлиш оръжие и не излезеш оттам, за да се разберем като цивилизовани хора?

- И цивилизацията не я обичам много - извика Лам. - Май ти ще трябва да дойдеш при мен.

- Проклети северняци - промърмори Коска, измъкна тапата и я запрати настрани. - Димбик, имаш ли някой, който да не е пиян?

- Нали ги искаше пияни до припадък? - отвърна капитанът, заклещил ръка в парадния пояс, докато се бореше да го сложи.

- Е, сега ми трябват трезви.

- Няколкото постови може би...

- Прати ги вътре.

- И искаме Контъс жив - кресна Лорсен.

-Ще направим всичко възможно, инквизиторе - кимна отривисто капитанът.

- Но не обещаваме нищо. - Коска надигна продължително бутилката, без да откъсва очи от форта. - Ще накарам това северняшко копеле да съжалява, че се върна.

- Не трябваше да се връщаш - изръмжа Савиан, докато зареждаше арбалета.

Лам надникна покрай ръба на отворената врата:

- Вече съжалявам. - Нещо изтропа, хвръкнаха трески и от дървото щръкна лъскавият връх на стрела. - Той дръпна назад главата си и затвори с ритник вратата. - Не мина точно, както се надявах.

- Важи за почти всичко в този живот.

- В моя поне. - Лам измъкна ножа от шията на практика, избърса острието в черното му палто и го хвърли на Савиан. Той го улови във въздуха и го пъхна в колана си.

- Един нож в повече никога не е излишен.

- Ръководно правило в живота.

- Или в смъртта - каза Лам и му подхвърли втори. - Трябва ли ти някаква дреха?

Савиан разкърши ръце и се загледа в татуировките си. В думите, по които се бе ръководил досега животът му.

- Какъв смисъл има да ги правиш, ако няма да ги показваш? Крих ги предо статъчно.

- Човек е това, което е, казвам аз.

Савиан кимна:

- Ще ми се да се бяхме запознали преди трийсет години.

- Не ти трябва. Тогава бях побъркано копеле.

- Ами сега?

Лам заби кинжал в плота на масата.

- Мислех, че ми е дошъл малко мозък в главата. - Заби втори в рамката на вратата. - Но ето че пак се занимавам с ножове.

- Сам си избираш пътя, нали така? - Савиан започна да натяга втория арбалет. - Казваш си, че е само за малко, за днес, за утре. След трийсет години поглеждаш назад и виждаш, че си избрал пътя на живота си. Ако си знаел навремето, че така ще стане, си щял да внимаваш повече какво избираш.

- Сигурно. Честно казано, аз не съм много по предпазливото мислене.

Савиан приключи с натягането на тетивата и се загледа в татуираната като гривна около китката си дума „Свобода“.

- Винаги съм мислел, че ще умра в битка за каузата.

- И ще стане - каза Лам, зает да разпределя всякакви оръжия из стаята. - Каузата по спасяването на дъртия ми задник.

- Доблестна кауза е това. - Савиан постави стрелата в жлеба. - Мисля да отида горе.

- Да, върви. - Лам изтегли меча, който беше взел от Уердинур - дългото матово острие със сребристата буква над гарда на дръжката. - Нямаме цяла нощ за губене.

- Ще се оправиш ли сам долу?

- Ти по-добре не слизай. Онова побъркано копеле отпреди трийсет години понякога ме навестява.

- Значи ще имам двама ви на помощ тук долу. Не трябваше да се връщаш. - Савиан му подаде ръка. - Но се радвам, че го направи.

- Не бих го пропуснал за нищо на света. - Лам пое ръката му и я стисна. Останаха за момент така, един срещу друг, очи в очи, и в този момент Савиан знаеше, че ако се бяха срещнали преди трийсет години, също щяха да се разберат само с поглед. Но времето за приятелство свърши. Той открай време влагаше повече усилия във враговете си, а сега навън имаше предостатъчно от тях. Обърна се и изкачи стъпалата към ниската мансарда под покрива по три наведнъж. Държеше по един арбалет във всяка ръка, а колчанът със стрелите беше препасал на гърба си.

Видя четири прозореца, два гледаха към фасадата на форта, два -към задната част. Сламеници покрай стените. Ниска маса в средата със запалена на нея газена лампа, а в светлото петно - лък, колчан със стрели и боздуган с остри, проблясващи зловещо метални шипове. Едно полезно нещо от наемниците - оставяха оръжия навсякъде около себе си. Приклекна, подпря внимателно арбалета под прозореца отляво, после пропълзя до този отдясно, открехна леко капаците и надникна навън.

Огромният огън осветяваше хаоса в лагера. Хората тичаха насам-на-там. Изглежда, дошлите да забогатеят покрай наемниците не бяха очаквали да се озоват в разгара на битка. Пред вратата на форта лежеше трупът на един от практиците, но Савиан не смяташе да рони сълзи за него. Като дете се разплакваше лесно, но с годините очите му пресъхнаха завинаги. Нямаше друг начин. Това, което беше видял, това, което беше вършил -нямаше толкова солена вода на света.

Видя пръснати покрай колибите стрелци с насочени към форта лъкове и се опита да запомни позициите им, ъгъла, под който трябваше да стреля, и разстоянието до всеки. Тогава видя тичащи към врата мъже със секири в ръце. Грабна лампата от масата, запрати я навън, тя се превъртя няколко пъти в тъмнината и се пръсна в тръстиковия покрив на една от колибите.

- Идват към вратата! - извика през рамо.

- Колко са? - чу се гласът на Лам отдолу.

- Петима, мисля! - Погледът му зашари по тъмните силуети пред огъня. - Шестима! - Вдигна арбалета, опря приклада стабилно на рамото си и изпита топло и приятно чувство, като това да лежиш притиснат в гърба на любовница. Прииска му се да бе прекарал повече време притиснат до любовница, отколкото до приклада на арбалет, но беше избрал пътя си, а това тук беше поредната спирка по него. Натисна спусъка, усети потрепването на арбалета, един от онези със секирите залитна настрани и се стовари по задник на земята.

- Петима! - извика, докато отиваше до съседния прозорец. Остави празния арбалет на земята и взе приготвения под прозореца. Няколко стрели изтракаха по стената, една се превъртя във въздуха и падна някъде в стаята. Прицели се в един от тъмните силуети, стреля и видя наемника да полита в пламъците. Въпреки силния шум отвън го чу да крещи, дока-то гореше.

Сниши се и седна под прозореца, опрял гръб в стената. Една стрела влетя над главата му и се заби в гредите на покрива. Разтърси се от поредния пристъп на кашлица се, но успя да я потуши. Раните от изгорено по ребрата му започнаха да щипят. Чу първите удари на секирите във вратата. Трябваше да ги остави на грижите на Лам. От задната страна на форта говореха тихо, но той ги чу. Притича покрай масата и сграбчи лъка. Нямаше време да препасва колчана със стрелите, просто го пъхна в колана си.

Пое дълбоко дъх, потисна нов пристъп на кашлица, запъна стрела в тетивата, опъна я бавно и едновременно с това пъхна горния рог на лъка под капаците на прозореца и ги открехна. Подаде се навън и издиша бавно.

Бяха клекнали в сянката до черната стена. Един вдигна глава - облещени очи и кръгло лице - и Савиан го улучи право в отворената уста само от няколко крачки разстояние. Приготви нова стрела. Нещо профуча и докосна косата му. Бавно и спокойно опъна лъка. Видя проблясъка на стомана пред лъка на стрелеца отдолу, когато той направи същото. Улучи го в гърдите. Извади нова стрела. Някой притичваше покрай стената. Стреля и го видя да се строполява в снега. Шум от стъпки и скърцането на снега - последният се измъкваше към ъгъла на форта. Прицели се в гърба му и стреля. Онзи се свлече на колене и простена, после се разкашля. Савиан извади още една стрела, улучи го отново, затвори с лакът двата капака на прозореца и пое дълбоко дъх.

Разтресе се от кашлица и трябваше да се облегне на стената. Отдолу се разнесе рев, последва го звън на стомана, чуха се ругатни, трясъци, тропот и още трясъци.

Отиде, залитайки, до един от предните прозорци, постави стрела в лъка и погледна навън. Двама тичаха към вратата. Улучи единия в лицето и той падна по гръб като покосен, а вторият заби пети в калта и хукна настрани. Последното, което видя, преди да се дръпне рязко от прозореца, бяха застинали във въздуха, осветени от огъня стрели. Разнесе се тракане по стената.

Нещо изпука и капаците на един от задните прозорци се отвориха. На перваза се появи ръка. Той пусна лъка на земята, грабна мимоходом боздугана от масата и като внимаваше да не закачи гредите на покрива, замахна и го стовари върху изникналия в отвора на прозореца шлем. Онзи полетя надолу.

Обърна се, в отвора на другия прозорец се появи тъмна фигура, промуши се вътре с нож в зъбите си. Скочи към него, но дръжката на боздугана се отплесна от рамото му и двамата се вкопчиха един в друг и започнаха да се борят, да ръмжат, да пъшкат. Савиан усети парене по корема си и залитна назад. Блъсна се с гръб в стената, а онзи го натисна отгоре. Извади ножа от колана си. Едната половина от озъбената физиономия на наемника грейна осветена от огъня навън и Савиан заби острието си в нея. Онзи скочи назад и докато залиташе, видя, че лицето му беше разпрано и от него висеше голямо парче месо. Наемникът започна да се мята бясно из тесния таван, а Савиан се надигна по стената и скочи отгоре му. Свали го на земята и започна да го ръга, да кашля и пак да ръга, докато онзи не спря да мърда. Остана коленичил над него, раздиран от кашлица - имаше чувството, че червата му щяха да изпаднат.

Отдолу се разнесе раздиращ ушите крясък, някой пропищя отчаяно: „Не! Не! Не!“, а след това се чу ръмженето на Лам: „Да, шибаняко!“. Нещо изтропа глухо два пъти, после стана тихо.

Лам изпъшка някъде отдолу, чу се трясък, сякаш беше ритнал нещо.

- Добре ли си? - провикна се Савиан. Не можа да познае гласа си -странен, задавен.

- Още дишам - Лам звучеше още по-странно и от него. - Ти?

- Отнесох една драскотина. - Той вдигна ръка от корема си. Кръвта лъщеше черна върху татуировките. Много кръв.

Прииска му се да поговори за последно с Корлин. Да й каже всички онези неща, които си мислеше, но бяха прекалено трудни за казване в момента и които винаги можеше да й каже по-късно. Колко се гордееше от това, което беше станала. Колко би се гордяла с нея майка й. За това, че продължаваше борбата. Примижа от болка. Или може би, че трябва да се откаже от нея, защото човек живее един живот, и струва ли си, като погледнеш назад, да видиш само кръв по ръцете си?

Но вече беше прекалено късно да й казва каквото и да било. Беше избрал пътя си и ето къде свършваше той. Не беше чак толкова зле в края на краищата. И добро, и лошо в него, малко гордост, малко срам като при всички останали. Пропълзя, кашляйки, към предната стена, вдигна един от арбалетите и започна да натяга тетивата с лепкавите си ръце. Проклети ръце. Нямаше я някогашната им сила.

Изправи се до прозореца и погледна навън. Хора се движеха, над колибата, на чийто покрив беше хвърлил лампата, се издигаха огромни пращящи пламъци.

- Само това ли можете? - извика навън.

- За твоя беда - чу се гласът на Коска. - Не!

Нещо просветна, чу се съскане и изведнъж стана светло като ден.

Звукът беше като този от Божия глас, както го описваха святите писания, когато само с шепот изравнил със земята Немай - града на арогантните и безверниците. Джубаир отлепи длани от ушите си, но те продължиха да звънят. Когато задушливият дим започна да се разнася, напрегна очи към форта.

Постройката беше понесла сериозен удар. В стените имаше дупки, достатъчно широки да пъхнеш пръст, юмрук, дори глава. Половината от горния етаж беше изчезнала безследно. Натрошените като трески дъски тлееха, три от гредите на стените все още се крепяха в единия ъгъл - напомняйки за формата на постройката. Чу се пропукване, половината покрив пропадна и по земята се посипаха натрошени керемиди.

- Впечатляващо - каза Бракио.

- Силата на гръмотевицата - промърмори Джубаир и погледна бронзовата тръба. Беше почти изцяло изскочила от стойката си и сега лежеше накриво отгоре, а от черната й паст излизаше тънка струйка дим. - Такава мощ трябва да принадлежи само нему.

Усети ръката на Коска на рамото си.

- Но ето че той я поверява в наши ръце, за да вършим работата му. Вземи няколко от хората си и намерете дъртите копелета.

- Искам Контъс жив! - кресна Лорсен.

- Ако е възможно - прошепна в ухото на Джубаир Коска. - Мъртъв върши същата работа.

Той кимна. Беше стигнал много отдавна до убеждението, че понякога Бог говореше през устата на Никомо Коска. Неочакван избор за пророк, биха казали някои - безскрупулен, разюздан бял пияница, чиито устни не са изричали и една молитва, - но още щом го видя за пръв път в битка и разбра, че не знае що е страх, Джубаир откри в него частица от божественото. Знаеше, че върви в Божията сянка, така както пророкът Калул, предпазван само от вярата си, беше преминал невредим през порой от стрели, за да убеди императорът на Гуркул да спази обещанието си и да се покае пред мощта на всемогъщия.

- Вие тримата - посочи той, - чакате сигнала ми, после влизате през вратата. Вие, след мен.

Един от посочените, северняк, поклати глава, облещил очи като теп-

сии:

- Това е... той - прошепна.

- Кой?

- Къ. къ. - мъжът зяпна стъписано, сви средния пръст на лявата си ръка и я вдигна пред лицето на Джубаир.

- Глупак - изсумтя той. - Стой тук тогава. - Тръгна покрай стената на форта, в сянката, в още по-непрогледна тъмнина, но за него това не беше от значение, защото носеше в себе си Божията светлина. Хората му се вторачиха запъхтени и изплашени в постройката. За тях светът беше объркано място, пълно с опасности. Съжаляваше ги. Светът е просто устроен. Единствената опасност е това да се опълчиш на Божия замисъл.

В снега отзад бяха пръснати парчета натрошено дърво, боклук и пепел. Освен тях на земята лежаха няколко пронизани със стрели мъже. Един седеше облегнал гръб на стената, стискаше щръкналата от устата си стрела и тихо хриптеше. Джубаир не им обърна внимание. Започна да се катери по стената. Надникна в опустошения таван - натрошени на парчета маса и стол, разкъсан, бълващ съдържанието си сламеник, нищо не помръдваше. Избута с опакото на ръката си няколко въгленчета от перваза на прозореца и се прехвърли от другата страна. Извади меча си и стоманата проблесна в тъмнината - неустрашима, праведна, богоугодна. Пристъпи напред, като не изпускаше от очи черния отвор на стълбището. Чу шум отдолу, равномерно потропване - туп, туп, туп.

Надникна през остатъка от предната страна на форта и видя хората си, скупчени до вратата отдолу. Изсъска им, един от тях ритна вратата и се втурна вътре. Посочи на двамата зад себе си стълбището. Усети нещо меко под ботуша си, докато се обръщаше. Ръка. Наведе се и отмести една паднала греда от покрива.

- Намерих Контъс - провикна се навън.

- Жив? - разнесе се напрегнатият до скъсване глас на Лорсен.

- Мъртъв.

- Проклятие!

Джубаир вдигна каквото беше останало от бунтовника и го преметна през остатъка от стената. Тялото му се строполи в навятия покрай форта сняг - потрошено, окървавено, с разкъсани от множеството рани татуировки. Божието наказание достига и могъщия, и нищожеството, еднакво безпомощни пред всемогъщия, така е било и така ще бъде. Сега оставаше само севернякът и колкото и страховит да беше, Бог вече бе готов с присъдата за него...

Нечий писък разцепи тишината. Отдолу се чу трясък, някой изрева. Последваха пъшкане и стържене на метал. Някой се изсмя силно и отново писък. Джубаир тръгна към стълбите. Някой проплака - жален, пълен с ужас писък на грешник, озовал се в ада - и постепенно замлъкна. Върхът на меча му ще го води по пътя надолу. Безстрашен, праведен. Той спря и прокара нервно език по устните си. Да изпитваш страх, е равносилно на това да нямаш вяра. На човека не е отредено познание за Божия замисъл. Отредено му е само да приеме ролята си в него.

Затова Джубаир стисна зъби и заслиза по стъпалата.

Долу беше тъмно като в рог. От дупките в стените струяха и потрепваха жълти и оранжеви лъчи от светлината на огъня отвън и хвърляха причудливи сенки наоколо. Тъмно като в ада и също като него вонеше на смърт. Силна гъста смрад. Задържа дишането си, докато слизаше - бавно, много бавно, за да привикнат очите му с тъмнината.

И какво се разкри пред тях.

Кожените завеси, с които беше преграден долният етаж, висяха разкъсани - оплискани с нещо черно - и се поклащаха леко като от вятър, но такъв нямаше. Кракът му докосна нещо на най-долното стъпало и той погледна натам. Отрязана ръка. Смръщил чело, той проследи лъщящата следа по пода до черна лъскава купчина - плът, натрупана на камара. Накълцани, оплетени едно в друго, обезобразени до неузнаваемост парчета плът, извадени вътрешности, разтеглени черва.

В средата имаше маса, а на нея - купчина човешки глави. Светлината отвън играеше по тях и те гледаха към Джубаир с безизразни лица, хилеха се налудничаво, сякаш питаха с очи - гневни, винящи.

- Боже... - Той беше вършил истински касапници в името на всемогъщия, но такова нещо не беше виждал. Това тук не беше описано в никое от светите писания, освен може би в забранената седма книга от седемте, запечатана завинаги в параклиса на Великия храм в Шафа, онази, в която се разказваше за нещата, които Глъстрод донесъл от ада.

- Боже. - промърмори отново.

От тъмнината се надигна дрезгав смях, кожите се разлюляха и металните халки, на които бяха окачени, издрънчаха.

Джубаир се хвърли напред и започна да сече на посоки, но острието му не срещна нищо освен кожа и се оплете в нея. Докато се опитваше да го освободи, се подхлъзна в кървавата пихтия на пода и падна. Скочи на крака, започна да се озърта трескаво, а смехът кънтеше отвсякъде.

- Боже? - едва успя да изрече святата дума от странното усещане, надигнало се стомаха му. То плъзна едновременно нагоре и надолу по гърба, чак до тила, където косата му настръхна, до коленете, които се раз-трепериха. Ужасяващо чувство, най-вече защото почти не помнеше да го е изпитвал преди. Беше отдавна забравен детски спомен, изгубен в тъмнината на съзнанието му. Пророкът учеше, че онзи, който среща страх всеки ден, привиква лесно и заживява с него. Но онзи, който не познава страх, как да се изправи лице в лице с този ужасен странник?

- Боже. проскимтя Джубаир и започна да отстъпва заднешком към стълбите, когато изведнъж усети нечии ръце около себе си.

- Няма го - чу тих шепот зад гърба си. - Но аз съм тук.

- Проклятие! - крещеше озъбен Лорсен. Така бленуваната мечта да изправи известния Контъс пред Камарата на лордовете - окован във вериги, сломен, покрит с татуировки, които този път ще гласят „дайте на инквизитор Лорсен така заслуженото повишение“ - се беше изпарила като дим. Или удавена в кръв, по-точно казано. Тринайсет години бъхтене в онази наказателна колония в Англанд и за какво, за да се стигне дотук. Толкова път, толкова жертви, толкова унижения. Въпреки всичките му усилия експедицията се беше превърнала в същински фарс. И той добре знаеше на чия глава ще се стовари вината. Плесна яростно бедрото си. -Исках го жив!

- Ние също. - Коска наблюдаваше замислен опустошения форт през димната завеса. - Но съдбата невинаги е благосклонна към нас.

- Лесно ти е да го кажеш - кресна Лорсен. Като капак на всичко, беше изгубил половината си практици, по-добрата половина. Изгледа гневно Уайл, който още се суетеше с маската си. Как е възможно един практик от Инквизицията на Негово Величество да изглежда така - жалко, невсяващо никакво страхопочитание същество? От човека направо лъхаше нерешителност. Достатъчно силна, че да посее семето си у всеки застанал до него. През годините Лорсен неведнъж бе изпитвал съмнения и нерешителност, но беше направил това, което се очаква от всеки, стъпка ги, задуши ги в себе си, натика ги толкова дълбоко, че да не могат да изтекат навън и да продължат да тровят волята му.

Вратата изскърца и бавно се отвори. Стрелците на Димбик се размърдаха нервно и насочиха лъковете и арбалетите си към тъмния отвор в стената.

- Джубаир? - излая Коска. - Джубаир, хвана ли го? Проклет да си, отговори, като те питам!

Нещо излетя през вратата, отскочи от земята с едно глухо „туп“, търкулна се и спря до огъня.

- Какво е това? - попита Лорсен.

Коска размърда объркано устни:

- Главата на Джубаир.

- Съдбата невинаги е милостива - промърмори Бракио.

Още една глава излетя навън и падна в огъня. Третата уцели покрива на една от колибите, търкулна се надолу и тупна в канавката. Следващата падна сред стрелците. Един захвърли арбалета си и побягна настрани, а късата стрела се заби в една от бъчвите наблизо. Последваха още глави -с развети коси, провиснали от устите езици, - подскачаха по снега, въртяха се и пръскаха кръв.

Последната отскочи силно нагоре, изтърколи се покрай огъня и спря току пред краката на Коска. Лорсен не беше от хората, които се плашеха от малко кръв, но трябваше да признае, че остана леко притеснен от тази демонстрация на безмълвна бруталност.

Очевидно никак гнуслив, генералът я изрита гневно в огъня:

- Колко души успяха да убият тия проклети дъртаци? - възмути се той, въпреки че и двамата бяха значително по-млади от него.

- Около двайсет досега - отвърна Бракио.

- Мамка му, с тези темпове скоро ще ни свършат хората! - Коска се обърна и изгледа гневно Суорбрек, който пишеше трескаво в тефтера си. - Какво, мамка му, си се разписал?

Писателят вдигна поглед и стъклата на очилата му отразиха светлината от огъня:

- Ами, това е... доста драматично.

- Мислиш ли?

Суорбрек посочи смутен към форта.

- Той се върна да спаси приятеля си въпреки нищожните шансове за успех.

- И сега приятелят му е мъртъв. Откога човек, поемащ подобни рискове, минава за герой вместо за непоправим глупак?

- Границата между двете винаги е била доста размита. - промърмори Бракио.

Суорбрек вдигна безпомощно ръце:

- За това дойдох, за история, която разтърсва из основи.

- И аз не можах да ти я дам - кресна Коска, - така ли? Дори проклетият ми биограф ме зарязва! Като нищо ще свърша като злодея в книгата, която сам поръчах, а онзи ненормален главорез ще се окаже героят! Какво мислиш за това, Темпъл? Темпъл? Къде се дяна проклетият нотариус? Ами ти, Бракио?

Стириянецът изтри току-що избилите сълзи от окото си.

- Мисля, че е време да сложим край на баладата за Деветопръстия северняк.

-Най-после нещо смислено! Донесете другата тръба. Искам това жалко подобие на форт да бъде изравнено със земята. Искам този навиращ носа си в чужди работи глупак на кайма, ясно ли е? И някой да ми донесе бутилка. До гуша ми дойде да не ме взимат на сериозно! - Коска блъсна тефтера от ръката на Суорбрек. - Малко уважение, много ли искам? - Той зашлеви писателя, който се стовари тежко по задник в снега и го зяпна стъписан отдолу с ръка на бузата.

- Какъв е този шум? - каза Лорсен и вдигна ръка да въдвори тишина. От тъмнината се чу тътен, който постепенно започна да се усилва, и той пристъпи предпазливо към най-близката колиба.

- Мамка му! - каза Димбик.

От тъмнината изникна кон с облещени от ужас очи и миг по-късно надолу по склона сред облаци сняг право към лагера летяха още дузина -потоп от препускаща в галоп конска плът.

Хората хвърлиха оръжие и побягнаха, хвърляха се по очи на земята, претъркулваха се в търсене на прикритие. Лорсен настъпи единия край на дългото си до земята палто и се просна в калта. Чу пронизително изсвирване и над конските гърбове зърна ухиления до уши Даб Суийт. Той вдигна шапка за поздрав, докато препускаше надолу, насочвайки стадото към лагера. В следващия момент конете навлязоха между колибите и наоколо настана същински ад от газещи, ритащи и трамбоващи копита, от цвилещи, блъскащи се едно в друго и вдигащи се на задните си крака животни. Лорсен залепи гръб за стената на колибата и отчаяно заби нокти в грубото дърво.

Усети силен удар в главата, който почти го свали на земята, но той се вкопчи в дървената стена и успя да се задържи на крака. Шумът наподобяваше края на света. Земята се разтресе под копитата на обезумелите животни. Той затаи дъх с отворена уста, изръмжа и стисна до болка очи. Летящите трески и камъчета жегваха лицето му.

Изведнъж всичко утихна. Останаха само тръпнещата болка и звънът в главата му. Лорсен се отдели от стената и направи крачка-две по покритата с конски отпечатъци кал. Примига насред мъглата от дим и уталожваща се прах.

- Прегазиха ни с конете - промърмори.

- Не думай? - извика пронизително Коска, излизайки от една от колибите.

Лагерът беше напълно опустошен. Няколко от палатките просто ги нямаше. Брезентовите им платнища и съдържанието ми - включително човешко - лежаха стъпкани в снега. Фортът продължаваше да тлее. Две от колибите горяха, летящата от покривите им слама се стелеше навред и разпалваше нови пожари. Навсякъде между постройките лежаха тела -мъже, жени, - прегазени до смърт. Ранените се щураха напред-назад, виеха от болка объркани, окървавени. Тук-там някой ранен кон приритваше във въздуха.

Лорсен докосна главата си. Косата му беше залепнала от кръв. По едната му вежда се стичаше струйка.

- Шибаният Суийт! - изкрещя озъбен Коска.

- Предупредих ви, че има сериозна репутация - промърмори Суорб-рек, докато вадеше стъпкания си в снега тефтер.

- Може би трябваше да му платим дела - каза замислено Дружелюбния.

- Моля, може лично да му го занесеш! - Коска посочи с треперещ крив показалец - Ей там е, във... фургона! - изграчи смаян.

Укрепеният фургон, подаръкът от началник Пайк, фургонът, докарал до тук огнените тръби и в който беше заключено несметното богатство на драконовите хора.

Фургонът беше изчезнал. На негово място беше останало само подозрително изглеждащо на фона на опустошението чисто петно черна кал.

- Къде е? - извика Коска, изблъска Суорбрек от пътя си и се завтече натам.

В снега и калта, насред множеството отпечатъци от копита, се виждаха ясно две дълбоки прави следи от колела, които водеха надолу към имперския път.

- Бракио? - Гласът на Коска се извиси до умопомрачителен писък. -Намери някакви шибани коне и тръгвай след тях!

Стириянецът го зяпна.

- Ти ги искаше оградени и накуп. Цялото стадо го няма вече.

- Някои трябва да са се откъснали от стадото. Намери коне и тръгвай след проклетите копелета. Веднага! Веднага! Веднага! - Той ритна ядосано снега към Бракио и за малко да падне по гръб. - Къде, по дяволите, е Темпъл?

Дружелюбния извърна очи от следите на фургона и повдигна озадачено вежди.

- Всички, които могат, да тръгват незабавно!

Димбик и Лорсен размениха тревожни погледи:

- Пеша? Чак до Крийз!

- По пътя ще хванем конете!

- А ранените?

- Тези, които могат да ходят, са добре дошли. Останалите - по-голям дял за нас. А сега ги подкарай, проклет глупако!

- Разбрано, господине - промърмори Димбик, свали парадния пояс и го захвърли гневно в калта - гордостта му отдавна приличаше на парцал, но след хвърлянето по корем, за да се спаси от стадото, беше омазан целият с конски фъшкии.

- Ами севернякът? - кимна към форта Дружелюбния.

- Майната му на северняка - изсъска Коска. - Полей проклетата постройка с масло и я запали. Откраднаха златото ни! Откраднаха мечтите ми, разбираш ли това? - Той се загледа намръщен в имперския път и изчезващите в далечината следи от фургона. - Няма да позволя ново разочарование.

Лорсен едва се сдържа да не повтори разсъжденията на Коска отпреди малко за благосклонността на съдбата. Докато наемниците щяха да се изтрепят от бързане в приготовленията си за тръгване, той застана над забравения потрошен труп на Контъс до стената на форта.

- Каква загуба - промърмори той. - Във всяко едно отношение.

Но инквизитор Лорсен беше практичен човек. Човек, който не се плашеше от трудности и тежка работа. Той взе разочарованието си, стъпка го, задуши го в себе си, натика го при съмненията си и насочи мисли към това какво може да бъде спасено от погрома.

- Ще си платиш за това, Коска - промърмори той, загледан в гърба на генерала. - Ще си платиш.

Прекалено бавно

Всеки болт, всеки лагер, дъска и сглобка по чудовищния фургон трещеше, тропаше или виеше и всичко това се сливаше в ужасяваща какофония, така оглушителна, че Темпъл не чуваше дори собствените си ужасени писъци. Капрата го млатеше в задника, подмяташе го като парцалена кукла и заплашваше да изпотроши зъбите му до един. Надвисналите ниско клони изскачаха заплашително от тъмнината, деряха стените на фургона, бичуваха лицето му. Един беше успял да отнесе шапката на Шай и косата й се вееше свободно. Тя не откъсваше насълзени от вятъра очи от пътя и озъбена, крещеше като обезумяла по конете, докато ги шибаше с юздите.

Темпъл не смееше да си помисли колко тежеше огромното количество дърво, метал и преди всичко злато, върху което в момента се носеха стремително надолу по склона. И всичко това въпреки безупречната си изработка всеки момент щеше да се пръсне на парчета и да отнесе злощастните им задници със себе си. Но страхът беше неизменен спътник в живота му. Какво можеше да направи в момента, освен да продължи да стиска капрата на подскачащото возило на смъртта с изгарящи от напрежение ръце и надигнал се от ужас и от изпития алкохол стомах? Не знаеше кое беше по-страшно - с отворени или със затворени очи.

- Дръж се! - изкрещя му Шай.

- А ти какво си мислиш, че пра...

Тя запъна здраво краката си в дъската пред капрата, опря раменете си в облегалката и дръпна рязко лоста на спирачките с такава сила, че жилите на врата й изскочиха. Колелата изпищяха като душите на мъртвите в ада. От двете страни на фургона хвръкнаха фонтани искри - по-ярки от тези на празненството по случай рождения ден на императора. Със свободната си ръка Шай дръпна юздите и сякаш целият свят започна да завива стремително. После, когато две от огромните колела се отлепиха от земята, се наклони на една страна.

Времето спря. Темпъл изкрещя. Шай изкрещя. Дори фургонът сякаш изкрещя с тях. Дърветата от външната страна на завоя полетяха стремително към тях, а с тях и очакващата ги смърт. И тогава колелата изтропо-лиха отново на земята. Темпъл залитна напред, прехапа езика си, викът секна в гърлото му и тъкмо когато виждаше как се сгромолясва между конете и трамбоващите им копита, бе подхвърлен назад и се озова обратно на капрата.

Шай отпусна спирачките и плесна юздите.

- Този май го взех прекалено бързо! - извика в ухото му.

Границата между ужас и опиянение от щастие беше тънка и Темпъл

с изненада откри, че току-що я беше преминал. Удари с юмрук въздуха пред себе си и изкрещя колкото глас имаше:

- Майната ти, Коска-а-а!

- Олекна ли ти?

- Жив съм! Свободен съм! Богат съм! - Разбира се, че има Бог. И той е великодушен, съпричастен благ старец, който сега се усмихваше благосклонно и бдеше над него. „Рано или късно трябва да направиш нещо по въпроса, иначе няма да постигнеш нищо“, каза Коска. Темпъл се замисли дали Стареца беше имал предвид нещо като това. Малко вероятно. Той сграбчи Шай и почти я прегърна, крещейки в ухото й:

- Успяхме!

- Мислиш ли? - изръмжа тя и плесна с юздите.

- Не успяхме ли?

- Лесната част, да.

-Ъ?

- Те няма да оставят това да ни се размине просто така, не мислиш ли? - надвика шума тя, когато отново набраха скорост. - Не и златото! Не и обидата!

- Ще тръгнат след нас? - промърмори Темпъл.

- Това беше идеята!

Темпъл се надигна внимателно, погледна назад и отново му се прииска да не беше толкова пиян. Видя само летящите от задните колела сняг и кал и чезнещите в тъмнината дървета от двете страни на пътя.

- Нямат коне обаче, нали? - Гласът му се извиси обнадеждено.

- Суийт успя да ги забави, но ще дойдат! А това чудо не е от най-бързите!

Темпъл отново се надигна, погледна назад и този път му се прииска да беше по-пиян. Границата между ужас и опиянение от щастие беше тънка и той откри, че препуска стремително в обратна посока.

- Може би трябва да спрем! Да разпрегнем два от конете! Да зарежем парите! Повечето пари...

- Трябва да спечелим време на Лам и Савиан, забрави ли?

- О, да. Това. - Проблемът с героичната постъпка беше в частта със саможертвата. На него тази част така и не му се удаваше. Поредното лаш-кане на фургона изкара част от съдържанието на стомаха му, което напълни с парене устата му. Той опита да го преглътне, задави се, избълва част навън и сега паренето стигна чак до носа му. Вдигна поглед към небето, звездите бяха изчезнали и цветът му се беше сменил от черно към стоманеносиво - наближаваше зазоряване.

- Уоу! - Нов завой изникна изневиделица от мрака и Шай дръпна отново лоста на спирачките.

Фургонът се наклони на една страна и Темпъл чу товара отзад да се плъзга и да дрънчи по стената на фургона, като по този начин можеше да го претърколи надолу по склона.

Излязоха от завоя с тежко стоварване на двете вътрешни колела, зловещо пращене някъде отдолу и мощно лашкане, което остави крещящата Шай наполовина извън капрата, с вдигнат нагоре крак в опита си да запази равновесие. Темпъл се пресегна, сграбчи я през кръста, дръпна я обратно и рогът на препасания на гърба й лък за малко да му извади окото.

Видя я да държи нещо в ръка. Лоста за спирачките. Очевидно вече не беше част от фургона.

- Дотук с това!

- Какво правим сега?

Тя хвърли дървения лост през рамо и той изтрака някъде отзад.

- Не спираме?

Фургонът излетя от гората и се понесе през платото. Първите лъчи на зората осветяваха небето на изток. Слънцето тъкмо се подаваше над хълмовете и небето над него беше започнало да променя цвета си от мътно сиво към воднисто синьо. Лъчите му накараха разтеглените облаци да порозовеят, а замръзналият снежен килим върху плоската земя - да заис-кри.

Шай не щадеше юздите и ругатните по адрес на конете и на Темпъл му дожаля за тях, но после се сети колко по-ефективни в сравнение с окуражаванията се оказаха върху него обидите й. Животните приведоха още по-ниско глави и фургонът набра скорост. Покритият със сняг шубрак летеше покрай пътя, а вятърът блъскаше Темпъл в лицето, пълнеше устата и носа му.

В далечината отпред видя пръснати по платото коне. Даб Суийт и Плачеща скала най-вероятно бяха още по-напред, с основната част от стадото. Бяха загубили драконовото съкровище, с което да се оттеглят от занаята, но шдха да изкарат добри пари от стотина коня. По тези земи купувачите гледаха предимно цената на добитъка, а не произхода му.

- Следва ли ни някой? - извика Шай, без да откъсва очи от пътя.

Темпъл успя да откъсне ръка от капрата достатъчно задълго, за да се надигне и да погледне назад. Видя само назъбеното черно очертание на гората и непрекъснато разрастващото се равно пространство между него и фургона.

- Не! - извика той и увереността му постепенно се възвърна. - Никой... чакай! - Забеляза движение. Ездач. - О, боже - прошепна и малкото увереност, която беше насъбрал, се изпари като дим. Още ездачи. - О, боже!

- Колко?

- Трима! Не! Петима! Не! Седем! - Бяха на стотина крачки зад тях, но скъсяваха разстоянието бързо. - О, боже! - Темпъл се тръшна обратно на тресящата се капра на фургона. - Какъв е планът сега?

- Планът беше дотук!

- Имах чувството, че ще кажеш така.

- Хвани юздите! - изкрещя Шай и ги тикна в ръцете му.

Темпъл ги дръпна като опарен:

- И какво да правя с тях?

- Можеш ли да караш?

- Зле!

- Мислех, че си работил всичко!

-Зле!

- Искаш ли да поспрем, за да ти дам един-два урока? Карай! - Тя извади ножа от колана си и му го подаде. - Или аз ще карам, а ти ще се биеш.

Темпъл преглътна тежко и пое бавно юздите.

- Ще карам. - Със сигурност има Бог. Гнусен, дребен мошеник, който в момента скъсва божествения си задник от смях на негов гръб. И далеч не му е за пръв път.

Шай се замисли каква ли част от живота й беше минала в съжаления за взети решения. Прекалено голяма, толкова знаеше. И днешният ден беше на път да се присъедини към нея.

Прехвърли се през дървения парапет и стъпи върху намазания с катран покрив на фургона, който подскачаше под краката й като разярен бик, опитващ се да хвърли от гърба си неканен ездач. Хвърли се към задната част на фургона, свали лъка от рамото си, избута преметнатата през лицето си коса и се вгледа в далечината.

- Мамка му - прошепна.

Седем ездачи, както каза Темпъл, и ги настигаха бързо. Сега трябваше просто да минат пред фургона, да свалят един-два от конете във впряга и готово. Засега бяха извън обсега на лъка, особено ако щеше да стреля от покрива на това чудо - все едно да стреляш от носещ се по бързеите сал. Биваше я с лъка, но не беше чудотворец. Погледът й се спря на капака на тавана. Остави лъка, пропълзя до него на четири крака, извади късия меч и заби върха му под ръба на металната пластина, над която лежеше прекараният през две халки катинар. Оказа се прекадено масивна и здрава. За късмет, катранът около пантите беше мазан небрежно и дървото беше доста изгнило. Тя заби върха на меча си в него и започна да върти и да дълбае, за да измъкне пантите.

- Още ли са зад нас? - чу отпред писъка на Темпъл.

- Не! - изкрещя през стиснати зъби, подпъхна острието под ръба на капака и натисна с всички сили. - Избих ги до крак!

- Наистина!

- Не, мамка му, не наистина! - Капакът се отскубна от пантите, подскочи нагоре и тя се пльосна по задник. Захвърли огънатия меч, отвори капака и се спусна в тъмната вътрешност на фургона. Колелата удариха нещо, стълбата се отскубна от ръцете й и тя се просна по корем на пода.

През капака на тавана и процепите покрай тесните прозорчета влизаше светлина. Покрай двете стени имаше масивни решетки, заключени с катинари, а зад тях - натрупани един върху друг подскачаха, потропваха и подрънкваха сандъци, кутии и кожени чанти за седла. Част от съдържанието им се беше изсипала навън - блестящо злато, искрящи скъпоценни камъни, търкалящи се насам-натам по дъските на пода монети. Пет кралски откупа и достатъчно за един-два двореца, в случай че ти се приискат. Няколко чувала бяха натрупани на пода между решетките и скърцаха под краката й. Фургонът се разклати рязко наляво-надясно на протестиращите си пружини, запращайки я от едната решетка към другата. Сграбчи един от чувалите и започна да го влачи по пода към светлата линия, тръгваща от пролуката между вратите в задната част. Тежеше ужасно, но не беше първият чувал, който й се беше налагало да мъкне - не смяташе да му се остави. Достатъчно поражения беше преживяла и знаеше как да понесе следващото, но от това не й ставаше по-леко да го прави.

Изтегли резето, изруга под нос и избърса потта от челото си. Хвана се здраво за решетките и стовари ритник върху вратите. Вятърът влетя вътре и бялата широта на платото се разкри пред нея. Размазаните спици на колелата се въртяха бясно отстрани и вдигаха сняг във въздуха. Черните фигури на преследвачите им бяха приближили. Много.

Шай измъкна ножа и разсече чувала през средата. Зарови ръка, извади шепа монети и ги хвърли навън, после отново и отново, започна да гребе и да хвърля с две ръце, сякаш сееше на нивата. Споходи я мисълта за това, че с всяка шепа изхвърляше повече, отколкото беше изкарвала с бой като бандит, с къртовски труд във фермата и с яростно пазарене в града. Загреба пълна шепа и натика монетите в джоба си - така де, какво лошо да умре човек богат? Изгреба останалото в чувала, захвърли го навън и тръгна за нов.

Колелата попаднаха в бразда, фургонът подскочи рязко нагоре и Шай полетя към ниския таван. Блъсна се в него и се строполи по лице на пода. Зави й се свят за момент, но тя се изправи отново на крака и залитайки, повлече втори чувал към блъскащите се врати, като не спираше да псува фургона, тавана му и кървящата си глава. Хвана се отново за решетките и изрита навън целия чувал. Видя го да се разпаря при удара в земята и съдържанието му да се изсипва върху снега.

Някои от преследвачите вече бяха слезли от конете, пълзяха на четири крака и се стопяваха бързо в далечината. Но останалите, явно по-ре-шителни, отколкото се беше надявала, не се бяха отказали. Надежди, какво да ги правиш? Почти успяваше да различи вече лицето на най-близкия ездач, приведен ниско над шията на коня. Остави вратата отворена, изка-тери се по стълбата и излезе на покрива.

- Още ли са зад нас? - изкрещя Темпъл?

-Да!

- Какво правиш?

- Полегнала съм, докато ги чакам да дойдат!

Теренът отпред стана неравен - платото беше пресечено от пресъхнали корита на потоци, пръснати тук-там скали и криви каменни колони. Пътят навлезе в плитка долина със стръмни склонове и колелата затрещяха още по-силно. Шай изтри с опакото на ръката кръвта от челото си, пропълзя по тресящия се покрив на фургона, взе лъка и постави стрела в тетивата. Остана за момент приклекнала до парапета и пое дълбоко дъх.

По-добре приключвай бързо, вместо да живееш в страх. По-добре приключвай бързо.

Изправи се. Първият ездач беше само на пет крачки от тряскащите се врати на фургона. Видя го как облещи очи, когато я видя. Имаше руса коса, широка брадичка и зачервени от студа бузи. Почти беше сигурна, че го беше виждала в Бийкън. Пишеше писмо и плачеше. Шай улучи коня му в гърдите. Животното изметна главата си силно назад, преплете предните си крака и двамата с ездача му се запремятаха по земята сред летящи юзди и стремена. Останалите ги заобиколиха в плавни дъги от двете им страни, а Шай приклекна и зареди нова стрела. Стори й се, че чу Темпъл да мърмори.

- Молиш ли се?

-Не!

- По-добре почвай! - Шай се изправи и до нея в парапета се заби стрела. Забеляза ездача на билото на единия склон на долината. Беше се изравнил с фургона и явно притежаваше завидни умения, защото се беше изправил на стремената на препускащия бясно кон и вече опъваше лъка и се прицелваше в нея.

- Мамка му! - Шай клекна зад парапета, стрелата профуча над главата й и се заби в парапета от другата страна. Миг по-късно до нея щръкна втора. Чуваше виковете на останалите до самия фургон отзад. Надникна внимателно и в парапета се заби нова стрела, а върхът й лъсна само на педя от лицето й. Беше виждала духове да стрелят в движение от гърба на препускащ кон и знаеше, че бяха добри, но такова нещо не беше виждала досега. Мамка му, колко нечестно. От друга страна, честност и справедливост не бяха задължителни атрибути в боя на живот и смърт.

Шай зареди стрела, пое дълбоко дъх и повдигна лъка си над парапета. На мига стрелата на онзи профуча между дървото и тетивата. В следващия тя беше на крака. Знаеше, че не може да се мери с него, но нямаше и нужда. Конят е прилична мишена.

Стрелата й потъна почти до перата в ребрата на животното и то загуби равновесие. Ездачът полетя с вик във въздуха, лъкът му се превъртя няколко пъти отгоре, после двамата с коня се изтъркаляха от другата страна на билото.

- Ха! - извика радостно тя, но когато се обърна, зад гърба й през парапета се прехвърляше мъж.

Успя да го зърне бегло. Кантик - присвил яростно очи, два реда бели зъби насред черната му брада и две извити като сърпове остриета във всяка ръка, които явно беше използвал да се изкатери по стената на летящия по пътя фургон. Ако не беше дошъл с явното намерение да я убие, сигурно щеше да се възхити на постижението му. Заплахата от смърт действа безотказно в прогонването на всякакво възхищение.

Шай запрати лъка си към него, но той го изби с една ръка, а с другата замахна отгоре. Тя се дръпна встрани и острието се заби в парапета до нея. Той посегна с другото, но Шай хвана ръката му и докато се промушваше под нея, го удари с юмрук в ребрата. Фургонът подскочи и я запрати на пода. Онзи задърпа кривото острие, но не успя да го измъкне от дървото, затова пусна дръжката и измъкна ръката си от кожения ремък около китката. Това му отне известно време и когато най-после успя да се освободи, Шай вече беше на крака, приклекнала ниско, с готов в ръката нож. Започна да описва с върха му малки кръгове във въздуха пред себе си. Двамата не откъсваха очи един от друг. Стояха здраво на дървото, приклекнали ниско, за да не успеят да ги повалят тресящият се фургон и вятърът.

Фургонът подскочи и той залитна. Отмести очи от нея съвсем за кратко, но предостатъчно. Шай скочи към него и замахна отгоре с ножа. В последния момент се сниши и го посече през крака, докато се мушваше под ръката му. Извърна се, готова да го наръга в гърба, но поредното лаш-ване на фургона я запрати с гръб в парапета.

Когато вдигна поглед, той летеше към нея и ревеше с цяло гърло. Закривеното острие описа дъга и тя се дръпна рязко назад, пропускайки го пред себе си. Видя го да свисти отгоре и този път се дръпна настрани. Покривът на фургона беше станал по-коварен и от плаващи пясъци, до-като следеше, кръстосала поглед, летящото острие на кантика. Парира следващия замах с ножа. Стоманата изстърга, кривото острие се плъзна по нейното, разпра ръкава на ризата й и поряза дълбоко лявата й пред-мишница.

Двамата застанаха отново един срещу друг, запъхтени и кървящи от раните си, но готови да продължат. Ръката й тръпнеше, когато стискаше дръжката на ножа, но пръстите й все още работеха. Финтира отляво, отдясно, опитваше се да го накара да сбърка, но той не се поддаде - не помръдваше и само размахваше това сърповидно острие пред себе си, все едно с него вадеше риба от водата, а склоновете на долината все така фуча-ха от двете страни на фургона.

Той тръсна изненадващо и Шай падна настрани. Кантикът замахна да я посече, но пропусна, тя понечи да го наръга отдолу, но ножът й просто одраска бузата му. Следващата изненада на фургона ги събра в прегръдка. Той хвана със свободната си ръка китката й и се опита да я наръга, но кривото острие се оплете в палтото й. Тя на свой ред сграбчи китката му и я изви рязко нагоре, не че искаше проклетото нещо по-близо до лицето си, но вече нямаше връщане назад. Ножовете с кървави струйки по остриетата започнаха да се поклащат над главите им, докато те залитаха напред-назад по тресящия се покрив.

Шай го ритна в коляното и то поддаде, но силата беше на негова страна и стъпка по стъпка той успя да я изтика до парапета. Започна да я натиска надолу с цялата си тежест. Заизвива ръката й с ножа и пръстите й постепенно охлабиха хватката. Бяха се озъбили един срещу друг и от устните им пръскаше слюнка. Ръбът на парапета се заби в гърба й, с периферното си зрение виждаше колелата, трамбоващи пътя - не толкова далеч от главата й, колкото й се искаше. Усети жегването на камъчета и пръст по бузата си. Лицето му беше все по-близко, по-близко, по-...

Шай стрелна глава и захапа носа му, стисна зъби и продължи да стиска колкото сила имаше. Устата й се напълни със солена кръв. Той изрева, дръпна се рязко назад и изведнъж Шай летеше. Преметна се с писък през парапета и се блъсна с всичка сила в стената на фургона. Изпъшка, ножът й издрънча на пътя и изчезна. Погледна нагоре - незнайно как беше успяла да се хване с една ръка за парапета и имаше чувството, че тя всеки момент ще се откъсне от рамото й.

Залюля се и се обърна с лице към стената. Дъхът й свистеше прони-зително през стиснатите зъби, а от гърлото й се откъсваше налудничаво квичене. Размаха крака в опит да се залюлее и да се хване и с другата ръка. Пръстите й докоснаха парапета, но не успя да се задържи, люшна се обратно и задното колело закачи върха на ботуша й. Опита отново и този път успя. Намести пръсти, стенейки и пъшкайки от напрежение. Ръцете й бяха изтръпнали, но тя не се отказа. В един момент успя да се вдигне нагоре и ръмжейки, се прехвърли през парапета.

Наемникът залиташе, през гърлото му имаше ръка, а до лицето му -озъбената физиономия на Темпъл. Шай политна към него, сграбчи с две ръце китката му и започна да извива сърповидния нож надолу. Онзи се разтресе от напрежение, от носа му течеше кръв, а погледът му беше прикован в ръката му с ножа. Каза нещо на кантикски, поклати енергично глава, повтори думата отново и отново. Дори й да разбираше какво казва, Шай не беше в настроение да слуша. Острието на ножа проби ризата и той изхриптя, докато то потъваше бавно в гърдите му. Колкото по-дълбоко потъваше, толкова повече устата му се отваряше. Накрая то спря, забито до дръжката, и той се стовари на хлъзгавия от кръвта му покрив, а Шай - върху него.

Имаше нещо в устата й. Върха на носа на кантика. Изплю го, погледна Темпъл и смотолеви:

- Кой кара?

Фургонът се килна рязко на една страна, нещо изстърга и Шай полетя във въздуха.

Темпъл изпъшка и се претърколи. Лежеше по гръб и гледаше небето, усещаше приятната хладина на снега по бузата си...

- Хъ! - Той се надигна до седнало положение и лицето му се изкриви от болките, които го прерязаха едновременно на няколко места. Огледа се трескаво.

Плитък каньон, склонове от пръст и слоеве камък с тук-там задържал се сняг. Пътят вървеше по дъното, точно в средата, а покрай него -пръснати канари и гъст трънак. Фургонът лежеше на една страна на десетина крачки отпред. Едната му врата беше откъртена, а другата висеше широко отворена. Едно от колелата от горната страна липсваше, другото още се въртеше бавно. Тегличът се беше откъснал и конете продължаваха да препускат в далечината, със сигурност приятно изненадани от облекчението.

Слънцето тъкмо си проправяше път към дъното на каньона и златната пътека зад преобърнатия фургон - близо трийсет крачки дълга - блестеше ярко жълта. Шай седеше насред нея.

Темпъл скочи на крака и хукна към нея, почти моментално се спъна и се просна по очи, устата му се напълни със сняг, но той го изплю заедно с една случайно попаднала там малка златна монета и продължи да тича. Тя се опита да стане, дългото й палто се закачи в трънака и я повлече обратно надолу.

- Кракът ми е заминал - изсъска тя през зъби. Косата й беше сплъстена, а лицето й - изцапано с кръв.

- Можеш ли да стъпиш на него?

- Не. Това означава заминал.

Той пъхна ръка под мишницата й и с много усилия успя да изправи и двамата на крака - тя на един здрав, той на два разтреперани.

- Имаш ли нов план?

- Да те убия и да се скрия в трупа ти.

- Аз и толкова не можах да измисля. - Огледа склоновете на каньона и тръгна, а Шай заподскача на един крак до него към най-обещаващото място, което успя да намери. Досети се каква гледката са така, пъшкащи и охкащи при всяка крачка, и ако не знаеше, че старите му спътници са наблизо, сигурно щеше да се разсмее с глас. Но знаеше, че са, и не го направи.

- Съжалявам, че те забърках в това - каза Шай.

- Сам се забърках. Много отдавна. - Той докопа един увиснал от склона храст и се набра по него нагоре, но изтръгна проклетото нещо с корените и то се сгромоляса на главата му сред облак пръст, повечето от която попадна в устата му.

- Остави ме и бягай - каза му тя.

- Изкушаваща идея... - Започна да се оглежда за друг път нагоре. -Но това го пробвах вече и не се получи добре. - Стисна един стърчащ корен, дръпна го и той се откъсна, повличайки надолу чакъл. Проклетият склон беше по-ненадежден и от него. - В последно време се опитвам да не повтарям стари грешки.

- И как ти се удава?

- В момента не особено блестящо. - Ръбът на скалата беше само на няколко крачки над ръката му, но със същия успех можеше да е на няколко мили - Темпъл просто не виждаше път дотам.

- Хе-хей, Темпъл!

По пътя между двата изровени от колелата на фургона коловоза бавно се зададе конник. След напускането на Старикланд всички бяха отслабнали, но не и Бракио. Той спря недалеч от двамата и се облегна на рога на седлото.

- Пфу, сериозна гонитба - каза той на стириянски. - Не мислех, че си способен на такова нещо.

-Капитан Бракио! Какво удоволствие! - Темпъл пристъпи напред, за да прикрие с тялото си Шай. Жалка проява на галантност, толкова жалка, че направо го досрамя. Усети я да хваща ръката му - пръстите й лепнеха от кръв, - знаеше, че беше само за да не падне, но му стана приятно.

Чу зад себе си да се свлича пръст, обърна се и видя втори конник. Беше спрял на билото и държеше зареден арбалет. Темпъл осъзна, че коленете му треперят. Боже, как му се искаше да имаше малко смелост поне. Пък било то и само накрая.

Бракио подкара лениво коня си към него.

- Казвах аз на Стареца, че не може да ти има доверие, но ти винаги си му бил слабост.

- Е, добрите нотариуси не се намират под път и над път. - Темпъл се огледа отново, в случай че избавлението се е появило неочаквано отнякъде, без да го е забелязал. Не беше. Опита всячески да влее малко увереност в разтреперания си глас. - Заведи ни обратно при Коска и аз ще оправя нещата.

- Не и този път. - Бракио изтегли със звън тежкия си меч от ножницата и пръстите на Шай стиснаха още по-силно ръката на Темпъл. Може и да не беше разбрала думите, но изваденият меч не се нуждаеше от превод. - Коска е на път за насам и аз мисля, че когато дойде, ще иска да завари нещата вече оправени. Това означава ти - мъртъв, в случай че се чудиш.

- Да, да, досетих се - изграчи Темпъл. - Когато извади меча. Но благодаря за уточнението.

- За теб винаги. Харесвам те, Темпъл. Винаги съм те харесвал. Лесно те обиква човек.

- Но въпреки това ще ме убиеш.

- Е, казваш го така, все едно имам избор.

- Аз съм си виновен. Както винаги. Само че... - Темпъл облиза устни, измъкна ръката си от тази на Шай, погледна Бракио право в изморените очи и потърси онази стара убедителна усмивка. - Мислех си дали не би пуснал момичето да си върви. Можеш да го направиш.

Бракио погледна към Шай, която беше приседнала на една издатина на склона и мълчеше.

- Бих го направил. Ако искаш, вярвай, но не обичам да убивам жени.

- Естествено. Кой би искал да отнесе такива спомени обратно на дъщерите си. - Бракио разкърши неловко рамене и ножовете по корема му се размърдаха. Темпъл усети, че е намерил пролуката към него. Падна на колене в снега, сплете пръсти пред гърдите си и отправи безмълвна молитва. Не за себе си, за Шай. Тя от двамата заслужаваше спасение. - Беше моя идея. Изцяло моя. Аз я подлъгах. Знаеш ме какъв съм, а тя, горката, е лековерна като дете. Пусни я да си върви. След време ще се почувстваш добре, че си го направил, ще видиш. Пусни я. Умолявам те.

Бракио повдигна озадачено вежди:

- Всъщност това е направо трогателно. Очаквах да хвърлиш цялата вина върху нея.

- И мен ме трогна - съгласи се конникът от билото.

- Ние не сме чудовища. - Бракио вдигна ръка и изтри едното си насълзено око. Другото обаче остана сухо. - Само че тя се опита да ни ограби. Без значение чия е била идеята. А и неприятностите, които ни причини баща й. Не. Коска няма да разбере. А и не е, като че можеш някога да ми върнеш услугата, нали така?

- Не - промърмори Темпъл. - Не, не мисля. - Отчаяно затърси какво да каже, нещо, което поне да отложи с малко неизбежното. Още секунда. Още дъх. Странно. Това не бяха най-щастливите му моменти живот, защо му е да ги удължава? - Ще помогне ли, ако кажа, че бях много пиян?

Бракио поклати глава:

- Всички бяхме пияни.

- Скапано детство?

- Мен майка ми ме заключваше в килера.

- Скапан живот като цяло?

- Чий не е? - Бракио смушка отново коня си и огромната му сянка падна върху Темпъл. - Хайде да ставаш вече, а? Искам да стане бързо и чисто. - Той разкърши рамо. - Нито за теб, нито за мен ще е приятно да те сека половин час, нали така?

Темпъл извърна поглед към Шай, цялата изцапана с кръв и изтощена.

- Какво каза той? - попита го.

Темпъл сви унило рамене. Тя кимна. Оказа се, че дори тя може да се примири и да се откаже от нещо. Вдигна очи към небето, докато се изправяше от земята. Най-обикновено, синьо-сивкаво небе. Ако имаше Бог, той беше скучен банкер без чувство за хумор. Безчувствен педант, отмятащ хорските дългове в космическия си тефтер. Всеки живее назаем и ра-но или късно идва моментът да плаща дължимото.

- Нищо лично - каза Бракио.

Темпъл затвори очи. Слънцето прозираше в розово през клепачите му.

- Трудно е да не го приемеш лично.

- Предполагам.

Нещо изтрака. Темпъл трепна и стисна очи. Мечтаеше да срещне смъртта с достойнство, като Кадия например. Но достойнството иска практика, а Темпъл нямаше никаква. Не можеше да спре да стиска очи и да трепери. Замисли се какво ли е усещането, когато ти отсекат главата. Какво изпитваш? Чу нещо да щрака, някой издиша тежко и той направо сгърчи лице от ужас. Естествено, че усещаш всичко, как иначе? Конят на Бракио удари с копито земята и нещо метално издрънча.

Темпъл отвори с мъка едното си око. Бракио гледаше отгоре, силно изненадан. От шията му стърчеше стрела, от гърдите му - още две. Отвори уста и от нея бликна кръв, после бавно се наклони на седлото и се строполи по лице в краката на Темпъл. Единият му ботуш остана заклещен в стремето.

Темпъл се огледа. Наемникът с арбалета беше изчезнал. Конят му си стоеше кротко на билото, но вече без ездач.

- На това казвам аз изненада - изграчи Шай.

Зададе се кон. На него с провесени през рога на седлото китки, с раз-рошена от лекия ветрец къса коса и обичайната начумерена физиономия седеше Корлин.

- Приятна, надявам се.

- Малко закъсня. - Шай хвана провесената като безчувствена надолу ръка на Темпъл и се надигна, мижейки от болка. - Но мисля, че ще ти го простим. - По двете била се появиха ездачи - около три дузини, - добре въоръжени, някои и с брони. Имаше мъже, жени, млади и стари, някои от тях Темпъл беше виждал в Крийз, други бяха напълно непознати. Неколцина държаха наполовина опънати лъкове, чиито стрели не сочеха точно към него, но определено не бяха насочени и настрани. Някои бяха навили ръкави и по ръцете им се виждаха татуировки: „Смърт на Съюза. Смърт на краля. Вдигнете глави!“.

- Бунтовници - прошепна Темпъл.

- И ето го и дежурното съобщаване на очевидното. - Корлин слезе от коня, изрита закачания за стремето крак на Бракио и преобърна с ботуш трупа му. Очите му се блещеха към небето от омазаното му с кръв и прахоляк лице. - Как е ръката?

Шай запретна ръкав със зъби и разкри отдолу дълга рана, от която продължаваше да тече по малко кръв и да се стича по пръстите й. Гледката накара коленете на Темпъл да омекнат. Всъщност да омекнат още повече. Все още не можеше да повярва, че продължаваше да диша.

- Малко боли - отвърна Шай.

Корлин извади намотана превръзка от джоба си:

- Това май вече сме го правили веднъж, а? - Извърна проницателни сини очи към Темпъл и започна да превързва ръката на Шай, а той се запита наум дали тази жена понякога мигаше. Това определено би го притеснило, ако вече не беше достатъчно притеснен. - Къде е чичо ми?

- В Бийкън - отвърна пресипнало Темпъл.

Бунтовниците започнаха да слизат от конете и да ги повеждат надолу по склоновете на каньона.

- Жив?

- Не знаем - отвърна Шай. - Разбраха, че той е Контъс.

- Така, значи? - Корлин хвана отпусната ръка на Темпъл и я натисна върху китката на Шай. - Дръж тук. - Започна да разкопчава палтото си.

- Лам се върна да го измъкне оттам, но нещата се объркаха. Тогава ние взехме фургона. Суийт подкара конете и прегази с тях лагера, за да... им... осигурим повече време.

Корлин свали палтото си и го преметна през шията на коня си. Голите й жилести ръце бяха сини от татуировки - букви, думи, цели девизи.

- Аз съм Контъс - каза тя и извади ножа от колана си.

Настъпи тишина.

- Ооо - каза Темпъл.

- Ааа - добави Шай.

Корлин, или Контъс, сряза с едно бързо движение превръзката и я закопча с иглата. Присвитите й очи обходиха спокойно преобърнатия фургон и разпиляното по земята злато.

- Изглежда, сте се видели в малко пари.

- Малко - покашля се Темпъл. - Надниците ми като нотариус скочиха рязко напоследък...

- Не бихме отказали два коня - каза Шай, измъкна ръката си от скована хватка на Темпъл и размърда пръсти. - Никомо Коска скоро ще е тук.

- Не можеш да стоиш настрана от неприятностите, нали? - Корлин потупа коня на Бракио по шията. - Оказва се, че имаме точно два излишни. Но са скъпички.

- Дали ще си склонна на пазарлък?

- С теб? Не мисля. Ще го наречем просто „щедър принос в освобождаването на Старикланд“. - Тя кимна и хората й, които до този момент бяха стояли в готовност с чували в ръце, се спуснаха напред. Един здравеняк почти събори Темпъл от бързане. Едни клекнаха до разпиляното злато и започнаха да пълнят с шепи чувалите, други влязоха във фургона и започнаха да разбиват решетки, сандъци и кутии, за да откраднат за трети път тази седмица несметното съкровище на драконовите хора.

Преди по-малко от час Темпъл беше по-богат, отколкото някога си беше представял, че може да бъде, но тъй като малко по-късно се размина на косъм с това да загуби главата си, реши, че ще е проява на лош вкус да възрази срещу връщането си към бедността.

- Благородна кауза - прошепна той. - Заповядайте.

Времената се менят

Кмета стоеше на обичайното си място на балкона, с ръце на познатия, добре излъскан парапет и наблюдаваше строежа на новата фабрика на Кърнсбик от другата страна на улицата. Огромният й скелет вече се извисяваше над амфитеатъра - новото изпреварваше древното, - покрит с паяжина от скелета. Издигаше се на същото място, където някога беше стоял Белият дом на Папа Ринг. Противна постройка. Постройка, която с години бе мишена на омразата, коварността и гнева й. А как само й липсваше в момента.

Кмет ли, нищо подобно, беше кралицата на Далечна страна от момента, в който Папа Ринг спря да рита под бесилката. Но още щом сграбчи цветния венец на победата, той се превърна в изсъхнала плетеница от слама и бурени. Насилието и пожарът пропъдиха половината население на града. Тръгнаха слухове, че златото е на изчерпване. А след тях, че някой е ударил нова жила на юг от Хоуп, и хората започнаха да се изнасят от Крийз на тълпи. Без противник от другата страна на улицата трябваше да освободи повечето от хората си. Ядосани, на тръгване от града те се отдадоха на палежи и така си отиде голяма част от онова, което беше оцеляло в предишния пожар. Въпреки това останаха достатъчно постройки - необитаеми и без потенциални наематели. Парцелите в града и тези по хълмовете, за които златотърсачите в продължение на години се избиваха помежду си, се обезцениха напълно само за ден. Почти всички игрални домове и вертепи затвориха. „Храмът на зара“, откъдето доскоро се изливаха толкова пари, че все едно сечеше монети в него, сега църцореше едва.

Целият Крийз й принадлежеше. Но не струваше пукната пара.

Понякога й се струваше, че е прекарала целия си живот в строежи. В къртовски труд, леене на пот и кръв само за да види построеното да се руши пред очите й. Отчасти заради собственото й високомерие, отчасти заради отмъстителността на другите, но най-вече заради капризните удари на тази безочлива разбойница, наречена съдба. Цял живот бягаше от един провал към друг. Дори името си трябваше да изостави накрая. И до ден-днешен винаги държеше готова за път чанта. Пресуши чашата и я напълни отново.

Това се нарича смелост. Взимаш разочарованията и провалите си, вината и срама и всички нанесени и получени рани и ги потапяш в забравата на миналото. Започваш отново. Проклинаш вчерашния ден и с гордо вдигната глава прегръщаш утрешния. Времената се менят. И онези, които го виждат, които са готови да ги посрещнат и да се променят с тях - те просперират. Затова сключи сделката с Кърнсбик. Затова откъсна безропотно парче от така трудно извоюваната си малка империя.

Дотогава малката му фабрика, която всъщност изглеждаше достатъчно голяма, когато я преустрои от бардак, бълваше черен дим. Първоначално през двата си тенекиени комина, а после през три тухлени, които, като настанеше безветрие, покриваха цялата долина със сива пелена, същите, които прогониха и останалите курви, които до момента бяха успявали някак да свържат двата края.

От това, което се виждаше в момента, комините на новата му фабрика щяха да са два пъти по-големи. Най-голямата постройка на сто мили околовръст. Дори не знаеше какво прави там, само, че е нещо свързано с въглища. Както се оказа, планината беше скътала малко злато, но за сметка на това бълваше щедри количества от тази чернилка. Когато сенките на новия строеж започнаха да се удължават, Кмета започваше да мисли дали нямаше да е по-добре с Папа Ринг от другата страна на улицата. Него, ако не друго, го познаваше. Но Папа Ринг вече го нямаше, а с него си беше отишъл и светът, за който се бяха борили - безвъзвратно, като разнесен от вятъра дим. Сега Кърнсбик водеше хора в града. Да строят, да копаят и да поддържат пещите му запалени. По-чисти, по-кротки и трезви хора, от тези с които Крийз беше свикнал, но те също имаха нужда от развлечения.

- Времената се менят, а? - Кмета вдигна наздравица. За Папа Ринг може би. Или за самата себе си в годините, когато още имаше име. Видя нещо през стъклото на чашата си и я свали. По главната улица се зададоха двама ездачи и по вида им си личеше, че са бързали. Ръката на единия беше привързана на гърдите. Беше онова момиче, Шай Саут. А другият -юристът Темпъл.

Кмета сбърчи чело. След двайсет години в избягване на бедствия и катастрофи можеше да подуши опасността от една миля разстояние. И сега при вида на тези двамата, насочили се към прага й, направо се задушаваше от миризмата й. Темпъл падна, докато слизаше от седлото. После помогна на Шай да слезе - куцаше силно.

Пресуши чашата, пое шумно дъх през стиснатите си зъби и тръгна към вратата. Мимоходом закопча копчетата на яката си, хвърли поглед към шкафа, в който държеше готовата за път чанта, и се зачуди дали днес нямаше да се видят отново с нея.

Някои хора са ходещи бедствия. Никомо Коска беше такъв. Лам - също.

Има и друг вид хора, които сами по себе си не причиняват неприятностите, но отвориш ли им вратата си - водят ги за ръка. Темпъл - подозираше, откакто го срещна за пръв път - може би беше от тези хора. Когато го видя от стълбите - облегнат на бара, - слизайки към празната й игрална зала, вече беше убедена, че е от тях. Дрехите му бяха изпокъсани, изцапани с кръв и омазани с кал. Погледът му беше обезумял, дишаше тежко.

- Изглеждаш така, сякаш си се скъсал от бързане - каза тя.

Той вдигна поглед нагоре и в очите му се появи вина.

- Може да се каже.

- А по пътя си се натъкнал на малко неприятности.

- Може да се каже и това. Може ли да помоля за питие?

- Можеш ли да платиш за него?

-Не.

- Не се занимавам с благотворителност. Какво търсиш тук?

Той се замисли за момент, после вдигна към нея най-искрената и убедителна физиономия, която беше виждала. Това моментално я накара да застане нащрек.

- Нямам къде другаде да отида - каза той.

- Сигурен ли си, че вложи достатъчно старание в търсенето? Къде е Коска?

Той преглътна тежко:

- Ха, смешна работа, че питаш точно за него.

- Да ме виждаш да се смея?

-Не.

- Значи не е смешно?

- Не е. - Той се отказа от убедителната усмивка и на лицето му се изписа страх. - Предполагам, че е на няколко часа езда зад нас.

- И идва насам?

- Така мисля.

- С всичките си хора?

- С онези, които са му останали.

- А това колко е?

- Някои умряха в планината, други дезертираха...

- Колко?

- Предполагам, около сто.

Кмета стисна юмрук и ноктите й се впиха в дланта.

- А инквизиторът?

- Жив и здрав, доколкото ми е известно.

- Какво искат?

- Инквизиторът иска да изтезава наред в името на едно по-светло бъдеще.

- А Коска?

- Коска иска древно златно съкровище, което открадна от драконо-вите хора и което... - Темпъл зачопли нервно протритата яка на ризата си. - Аз откраднах от него.

- И къде е в момента това дважди крадено съкровище?

Темпъл направи измъчена гримаса:

- Откраднато. Онази жена, Корлин, го взе. Оказа се, че тя е бунтовническият водач Контъс. Ден, пълен с изненади, а?

- Така. изглежда - прошепна Кмета. - Къде е Корлин?

Темпъл й поднесе любимото си безпомощно повдигане на рамене:

- Където й видят очите.

Кмета не беше почитател на въпросното повдигане на рамене.

- Нямам хора, за да се бия с тях. Нямам пари, с които да им платя. Нямам древно съкровище за Никомо-проклет-да-е-Коска и със сигурност нямам по-светло бъдеще за инквизитор-шибания-Лорсен! Има ли шанс твоята глава да умилостиви и двамата?

- Боя се, че не - преглътна отново Темпъл.

- Аз също. Но ще се наложи поне да им отправя това предложение поради липсата на по-добро.

- Като стана дума. - Темпъл облиза нервно устни. - Аз имам предложение.

Кмета сграбчи Темпъл за ризата и го придърпа към себе си:

- Добро предложение? Най-доброто, което съм чувала?

- Искрено се съмнявам, но предвид обстоятелствата. още ли е у теб онзи договор?

- Уморен съм - каза ефрейтор Брайт и изгледа равнодушно скупчените една връз друга колиби на Крийз.

- Ъхъ - отвърна просто Ког Стария. Едва успяваше да държи очите си отворени след пиршеството от миналата нощ, ужаса на стадото през лагера, дългото ходене и още по-дългото яздене след това.

- Мръсен съм - добави Брайт.

- Ъхъ. - Пушекът от огромния огън в лагера, търкалянето в храстите с цел избягване на копитата на връхлитащите коне и калта от галопиращите отпред ездачи.

- Всичко ме боли - продължи Брайт.

- Несъмнено. - Отново пиршеството от миналата нощ, отново тежката езда, а също синката на ръката му от падането в планината и старата рана на задника - тя никога не спираше да боли. Човек не би помислил, че стрела в задника може да е такава напаст, но ей на. Броня за задника. От това се нуждае всеки наемник.

- Тежка кампания беше - каза Ког.

- Ако „тежка“ може да опише половин година здрава езда, здраво пиене, убийства и грабежи.

- Че как иначе да ги опишеш?

Брайт се замисли за момент.

- Прав си. Виждал ли си по-лошо? Ти си с Коска от години.

- В Севера беше по-студено. Кадир - по-прашасал. Последната касапница в Стирия беше по-кървава. В един момент имаше истински метеж в дружината. - Той намести оковите, висящи на колана му. - Престанахме да използваме вериги и почнахме да бесим за най-малкото прегрешение. Но като цяло, не. Не съм виждал по-лошо. - Ког подсмръкна, изхърка мощно, завъртя из устата си насъбрания сопол, претегли го добре на консистенция и тегло, изпъна назад гръб и го изплю в идеална парабола в отворения прозорец на една от колибите.

- Не съм виждал друг да плюе така добре - каза Брайт.

- Работата е в практиката - отвърна Ког. - Като при всичко останало.

- Разбързайте се! - изрева през рамо от началото на колоната Коска. Ако осемнайсет можеха да минат за колона. И все пак те бяха щастливците в дружината. Останалите сигурно още се точеха пеша през платото. Онези, които още дишаха.

Мислите на Брайт очевидно течаха в същата посока.

- Загубихме много свестни мъже през последните няколко седмици.

- „Свестни“ може би е малко преувеличено казано.

- Знаеш какво имам предвид. Не мога да повярвам, че Бракио го няма вече.

- Голяма загуба.

- И Джубаир.

- Аз не съжалявам, че главата на черното копеле не е вече на раменете му.

- Особняк беше, вярно, но сигурен човек зад гърба ти, когато стане напечено.

- Аз предпочитам да стоя настрана от напечени ситуации.

Брайт го погледна, без да извръща глава, и забави малко ход, за да не го чуят онези отпред.

- Напълно те разбирам. Искам да се прибера вече у дома.

- Къде е у дома за хора като нас?

- Е, хубаво, искам да отида където и да е, само не тук.

Ког огледа камарата натрошено дърво и отломки, които сега минаваха за Крийз. Градът по принцип не беше място с вероятност да очарова цивилизована душа, но сега нямаше никакъв шанс, половината - пепелище, другата половина - обезлюден. Останалите в града изглеждаха като хора, които или не знаеха как да си тръгнат, или вече бяха изпаднали дотам, че да не искат дори да опитат. Един ужасяващо окаян просяк покуца след тях с протегната ръка и падна в канавката. От другата страна на улицата една беззъба жена седеше и се смееше ли, смееше. Побъркана. Или беше чула нещо забавно. Най-вероятно побъркана.

- Разбирам напълно - каза Ког. - Но сега трябва да намерим парите. - Вътрешно не беше убеден, че иска да ги намери. През целия си живот беше драпал със зъби и нокти за дребни монети. После изведнъж се оказа с толкова много злато в ръцете, а от него в този момент - никаква полза. Направо светът изгуби смисъл, камо ли златото.

- Не си ли скътал малко?

- О, естествено. Малко. - В действителност повече от малко. Кесията под мишницата му тежеше от монети. Не дотам, че да се поти от теглото им, но прилично количество.

- Всеки е скътал по нещо - промърмори Брайт. - Та на практика, сега търсим парите на Коска, прав ли съм?

Ког смръщи чело:

- Въпрос на принцип е.

- Принцип? Сериозно?

- Не можем да позволим някой да дойде и да ни ограби просто ей

така.

- Ние самите го заграбихме, нали? - каза Брайт и Ког не можеше да отрече това по никакъв начин. - Казвам ти, това злато е прокълнато. От момента, в който сложихме ръка на него, нещата отидоха от лайно към камара лайна.

- Няма такова нещо като проклятие.

- Кажи го на Бракио и Джубаир. Колко тръгнахме от Старикланд?

- Над четиристотин според Дружелюбния, а той никога не греши в броенето.

- Колко сме в момента?

Ког понечи да отговори, но размисли и млъкна. Беше очевидно, че нямаше как да спори.

- Именно - продължи Брайт. - И останем ли за по-дълго тук - всички сме пътници.

Ког насъбра нова храчка и този път я изплю в прозореца на горния етаж на една от постройките. Истинският майстор трябва от време на време да си поставя предизвикателства.

- Отдавна съм с Коска.

- Времената се менят. Погледни това място например. - Брайт кимна към празните колиби, които допреди месец-два гъмжаха от народ. - И каква е тая воня?

Ког сбърчи нос. Естествено, Крийз винаги беше вонял, но с добрата стара воня на лайна и долнопробен живот - място, където да се почувства човек у дома си. Сега във въздуха се усещаше особен задушлив мирис, а над целия град се стелеше бледа кафеникава мъгла.

- Не знам. Обаче не ми харесва.

- Искам да си вървя у дома - каза натъжен Брайт.

Колоната приближаваше центъра на града, ако такъв беше останал. От едната страна на калната улица се виждаха високо скеле и огромна купчина дървени греди - строяха нещо. На отсрещната страна, „Храмът на зара“, където преди месец и нещо Ког беше прекарал няколко приятни вечери, си стоеше все същият. Коска спря колоната с вдигнат юмрук, после с помощта на Дружелюбния се надигна от седлото и слезе сковано.

Кмета стоеше на стълбите, облечена в дълга черна рокля, закопчана до под брадичката. Каква жена само. Истинска дама според Ког, който не помнеше откога не беше използвал тази дума.

- Генерал Коска - усмихна се приветливо тя. - Не очаквах...

- Не се прави на изненадана - прекъсна я гневно той.

- Но аз съм изненадана. Боя се, че идвате в малко неподходящ момент, очакваме.

- Къде е златото ми?

-Моля?

- Няма проблем, прави се на много учудена. И двамата не сме глупаци. Къде е проклетият ми нотариус тогава?

- Вътре, но.

Старецът тръгна покрай нея и заизкачва с мъка и мърморейки, недоволно стълбите, последван от Дружелюбния, Суорбрек и Димбик.

Кмета докосна леко ръката на Лорсен:

- Инквизитор Лорсен, длъжна съм да протестирам.

- Скъпа милейди Кмет. Аз протестирам от месеци. И докъде ме доведе това?

Коска нехаеше за половин дузината биячи на Кмета от двете страни на вратата. Но Ког добре ги огледа, докато изкачваше стълбите след останалите, и от тревожния поглед на Брайт разбра, че и той бе направил същото. Дружината ги превъзхождаше по брой - а и още прииждаха по платото, колкото бързо можеха да ходят - но в този момент хич не му се искаше да се бият с тях.

По принцип не обичаше да се бие.

Капитан Димбик изпъна униформата си. Въпреки че предницата й беше цялата в кал. Въпреки че се беше протрила по шевовете. Въпреки че той вече не принадлежеше към никоя армия, че нямаше страна и националност и се биеше за принципи и каузи, в които само ненормален би вярвал. Въпреки че се чувстваше напълно изгубен и всеки ден водеше отчаяна борба да прикрие ненавистта и съжалението, които изпитваше към себе си, въпреки това.

По-добре изпъната, отколкото смачкана.

Мястото беше променено от последното му посещение. Игралната зала беше неестествено празна - игралните маси бяха струпани покрай стените, жените - изведени навън, клиенти нямаше, дори нишите в стените бяха празни - и скърцащият дъсчен под беше останал гол. Десетина от биячите на Кмета стояха пръснати наоколо, въоръжени и следящи зорко цялата зала. Зад дългия бар стоеше мъж и бършеше чаши. В средата имаше маса - прясно полирана, но с видими следи от дългогодишна употреба. На нея зад свитък хартия седеше Темпъл, учудващо необезпокоен от влизането на хората на Димбик, които се наредиха около него.

Можеше ли да ги нарече хора? Опърпани, изпосталели, дори моралът им, по принцип нисък, съвсем се беше сринал. Не, те не бяха типичният пример за човечност. Димбик опита навремето да наложи някаква дисциплина. След уволнението си от армията. След опозоряването си. Помнеше бегло, сякаш гледаше през димна завеса, онзи първи ден в униформа. Толкова красив, застанал пред огледалото. Надъхан от истории за храброст, с бляскава кариера пред себе си. Изпъна отново жалките останки от униформата. Как успя да падне толкова ниско. Долна отрепка. Не, по-долу, лакей на отрепки.

Проследи с поглед славния Никомо Коска да крачи през стаята, подрънквайки с изкривените си шпори, приковал поглед в Темпъл, а мишето му лице - изкривено в злобна гримаса. Отиде до бара, естествено, къде другаде? Грабна бутилка, отпуши я със зъби и изплю тапата. После изгълта на един дъх почти една четвърт.

- Ето го и него! - изграчи Стареца. - Кукувицата в гнездото! Змията в пазвата! Ъ... ъ...

- Червеят в лайното? - подсказа Темпъл.

- Защо не, щом предлагаш? Какво беше казал Вертурио? Не се бой от врага си, но от приятел - винаги. Вертурио, по-мъдър от мен човек! Простих ти! Простих ти, а какво получих като отплата? Надявам се да си водиш бележки, Суорбрек! Можеш да напишеш набързо някоя притча за изкуплението и за цената на предателството. - Писателят побърза да извади молив, а мрачната усмивка на Коска се стопи и лицето му остана мрачно. - Къде е златото ми, Темпъл?

- Не е у мен. - Нотариусът взе свитъка. - Но имам това.

- Ууу, надявам се да е много ценно - кресна Коска и надигна отново бутилката. Дружелюбния беше отишъл до една от игралните маси и подреждаше заровете на купчинки, напълно необезпокоен от покачването на напрежението в стаята. На влизане инквизитор Лорсен кимна отривисто на Димбик и той отвърна със същото, после приглади косата си. Замисли се дали инквизиторът беше сериозен, като каза, че ще му осигури назначение в Кралската гвардия, когато се върнат в Адуа. Най-вероятно не, но човек има нужда от мечти, които да го крепят. Ако не втори шанс, то поне надеждата за такъв.

- Това е договор - каза Темпъл достатъчно силно, че да бъде чут от всички. - Присъединяващ Крийз и заобикалящите го земи към Империята. Съмнявам се, че Негово Сиятелство императорът ще остане очарован да научи за нахлуването в териториите му на въоръжена част, финансирана от Съюза.

- Ще ти дам аз на тебе такова нахлуване, че дълго няма да го забравиш. - Коска хвана дръжката на сабята си. - Къде, по дяволите, е златото ми?

С нарастваща неизбежност ситуацията отиваше към кръвопролитие. Отметнаха се назад палта, сърбящи пръсти се насочиха към дръжките на оръжия, остриета бяха разхлабени в ножниците, зашариха присвити очи. Двама от хората на Димбик извадиха клиновете и освободиха спусъците на заредените си арбалети. Мъжът зад бара спря да бърше чаши и спусна подозрително ръка под него и каквото и да имаше там, Димбик не се съмняваше, че единият му край е заострен. Проследи всичко това с нарастващ ужас. Мразеше насилието. Беше постъпил в армията заради униформите. И маршируването. И...

- Стойте! - кресна Лорсен и тръгна с широка крачка през стаята. Димбик си отдъхна, че имаше поне един човек с авторитет и власт, който все още владееше положението. - Началник Пайк ясно нареди да не влизаме в никакви стълкновения с Империята! Тази експедиция е достатъчен провал и без да разпали война!

- Не ми казвай, че ще се подлъжеш по този фарс - изгледа го с насмешка Коска. - Този си вади хляба с лъжи!

- Не и този път. - Кмета влезе с плавна походка в залата, следвана от двама от биячите си. Единият беше изгубил едното си око, но така беше спечелил двойно повече страховитост. - Документът е подписан от излъчени от градската общност представители и има съответната сила.

- Смятам го за най-добрата си работа. - Ако лъжеше, Темпъл беше още по-самодоволен от обикновено. - Основава се на принципа за неприкосновеност на собствеността, заложен във формирането на Съюза, взима под внимание най-ранните териториални претенции на Империята, в сила е дори съгласно старите минни традиции. Убеден съм, че ще издържи във всеки съд.

- За беда нотариусът ми напусна внезапно - изсъска през зъби Коска. - Така че, ако ще оспорваме договора ти, ще го направим в съда на наточената стомана.

- Дори не е подписан - изсумтя Лорсен и подхвърли свитъка на масата.

Коска присви злобно кървясали очи:

- Но да кажем, че е. Ти, Темпъл, знаеш най-добре, че единствените закони, които значат нещо, са онези, подкрепени със сила. Най-близката имперска част е на седмици път оттук.

Усмивката на Темпъл се разтегна още повече:

- О, малко по-близо са, отколкото си мислиш.

Вратата се отвори рязко и пред стъписаните погледи на тежко въоръженото множество в залата влязоха войници. Имперски пехотинци с антични брони по ръцете и бедрата, нагръдници с позлата, копия с листовидни върхове в ръцете и къси мечове с широки остриета, препасани на кръста. Кръглите им щитове бяха гравирани - ръката на Ювенс с пет гръмотевици и пшеничен сноп. Изглеждаха така, сякаш бяха излезли от легендите от древността.

- Какво, мам... - промърмори Коска.

В средата на почетната стража вървеше възрастен мъж с бяла като сняг брада и лъскав шлем с дълъг гребен от пера. Вървеше бавно и стъпваше внимателно, все едно ходенето му причиняваше болка, въпреки това гърбът му беше прав като дъска. Гледаше право напред, сякаш Коска и хората му, Кмета и нейните, Темпъл, Лорсен и всички останали бяха нищожни буболечки, недостойни за вниманието му. Като милостив Бог, дарил с присъствието си човешката паплач. Наемниците отстъпиха боязливо от пътя му, респектирани не толкова от страха от имперските войници в стражата му, колкото от силата и авторитета, които излъчваше възрастният мъж.

Кмета се сниши в нисък реверанс в краката му:

- Легат Сармис - прошепна тя, останала без дъх. - Ваше Превъзходителство, безкрайно сме поласкани от присъствието ви.

Димбик зяпна с широко отворена уста. Легат Сармис, същият, който беше разбил враговете на империята в Третата битка за Дармиум и после наредил пленниците да бъдат избити до крак. Известен из целия Кръг на света като ненадминат пълководец и безмилостен противник. Онзи, за когото смятаха, че в момента е на стотици мили на юг от Крийз. Стои пред него от плът и кръв. Не можеше да се отърси от мисълта, че беше виждал някъде това благородно лице. Изсечено на монета може би.

- Поласкани сте - изговори бавно думите възрастният мъж, - защо-то присъствието ми е присъствието на Негово Сиятелство император Гол-тъс Първи. - Тялото на легата може и да бе покосено от възрастта, но гласът му не беше - глас на титан, гръмотевичен, кънтящ в гредите на високия таван. Коленете на Димбик, които по принцип имаха склонността да омекват в присъствието на авторитетни личности, се разтрепериха от слабост. - Къде е документът?

Кмета се изправи и отправи смирен жест към масата, на която Тем-пъл беше поставил свитъка и до него писалка. Сармис изпъшка тихо, до-като се навеждаше.

- Аз подписвам с името Голтъс, защото тази ръка е ръката на императора. - Подписа документа с очевидна театралност, която при други обстоятелства би изглеждала направо смехотворна. - Готово. Вече стоите на имперска земя като нейни поданици и под закрилата на Негово Си-ятелство! Признателни за щедростта му. Смирени пред законите му. -Ехото заглъхна и той свъси вежди, сякаш едва сега забелязваше наемниците наоколо. Безпощадният му поглед огледа залата и Димбик настръхна.

- Кои... са тези... хора? - Сармис подбираше и изговаряше думите с всяваща страхопочитание прецизност.

Дори Коска беше затаил дъх от това величествено представление, но сега, за всеобща изненада, намери отново гласа си. Беше пресипнал, немощен, смехотворен в сравнение с този на Сармис, но той не изглеждаше притеснен от това, когато размаха бутилката и каза:

- Аз съм Никомо Коска, командир на Дружината на Милостивата ръка и.

-И ние тъкмо си тръгвахме! - прекъсна го Лорсен и го подхвана внимателно за лакътя.

Стареца отказа да помръдне.

- Без златото ми? Не мисля така!

На Димбик никак не му допадаше посоката, в която отиваха нещата. Сигурно и на останалите също. Чу се тихо тракане - Дружелюбния беше хвърлил заровете. В ръката на едноокия бияч на Кмета изневиделица се беше появил нож. Песимистичен според Димбик знак за щастлива развръзка.

- Достатъчно! - изсъска Лорсен и направо задърпа Стареца за ръката. - Когато стигнем в Старикланд, всеки ще получи допълнително възнаграждение! Всеки в дружината!

Суорбрек беше клекнал в ъгъла - вероятно в опит да потъне в земята - и пишеше в тефтера си. Сержант Ког пристъпяше едва забележимо към вратата - добър инстинкт. Балансът на силите се беше променил, но не към по-добро. Беше едва ли не умолявал Коска да изчака пристигането на повече хора, преди да влязат в града, но все едно да спореше с прилива. Сега трябваше само един нервен пръст върху спусък на арбалет и кървавата баня беше неизбежна.

Димбик вдигна ръка към стрелците бавно, внимателно, като с плашлив кон:

- Кротко.

- Да ти пикая на допълнителното възнаграждение! - кресна Коска и се задърпа от ръката на Лорсен. - Къде ми е шибаното злато?

Кмета отстъпваше бавно заднешком, притиснала бледа ръка в гърдите си. Осанката на Сармис обаче придоби още по-авторитарно излъчване. Побелелите му вежди се сключиха:

- Каква е тази наглост?

- Моля за извинение - запелтечи Темпъл. - Ние.

Сармис го зашлеви с опакото на ръката си и той се просна на пода.

- Ще коленичиш, когато се обръщаш към мен!

Устата на Димбик пресъхна. Сърцето му щеше да се пръсне. Крайно несправедливо, помисли си, да умре за абсурдните амбиции на Коска. Парадният му пояс вече беше дал живота си за съмнителната му кауза, стигат толкова жертви. Някога беше чул, че най-добрият войник не е задължително най-смелият. Тогава разбра, че е избрал правилната кариера. Спусна бавно ръка към колана, въпреки че не беше сигурен какво ще прави с нея, когато стигне до дръжката на сабята.

- Няма да бъда измамен отново! - изкрещя пронизително Коска, до-като се бореше с Лорсен. Едната му ръка се опитваше да стигне до неговото оръжие, но другата все така стискаше полупразната бутилка. - Мъже от Дружината на Славната ръка! На оръж...

- Не! - Викът на Лорсен изтрещя като затръшната врата. - Генерал Димбик, арестувайте предателя Никомо Коска!

Всички се заковаха на място.

Моментът продължи само секунда, въпреки че изглеждаше много по-дълъг. Моментът, в който всички претеглиха наум шансовете си и възможните изходи от ситуацията. Докато преценяваха накъде се бяха наклонили везните. Изведнъж в главата на Димбик, а със сигурност и на останалите всичко си дойде на мястото. Само миг - и всичко се обърна наопаки.

- Слушам, инквизиторе - отвърна Димбик.

Двамата му стрелци вдигнаха арбалетите си и ги насочиха към Кос-ка. Имаха леко изненадан вид, че го направиха, но ръцете им не трепнаха.

Дружелюбния вдигна поглед от заровете:

- Две - каза той.

Коска зяпна Димбик с увиснало чене:

- Така, значи? - Бутилката падна от безчувствените му пръсти и се изтърколи по пода, разливайки останалия в нея алкохол. - Такава била работата, а?

- А как иначе? - отвърна Димбик. - Сержант Ког?

- Господине? - Като никога ветеранът пристъпи напред и удари токове с впечатляваща армейска прецизност.

- Ако обичате, разоръжете господаря Коска, господаря Дружелюбния и господаря Суорбрек.

- Да бъдат оковани по време на пътуването ни - добави Лорсен. -Когато пристигнем, ги очаква съд.

- Защо аз? - изпищя Суорбрек, облещен от ужас.

- А защо не? - Ефрейтор Брайт изгледа отвисоко писателя и като не откри по него друго оръжие, дръпна молива от ръката му, хвърли го на пода и с огромно старание го стъпка с тока на ботуша си.

- Затворник? - промърмори Дружелюбния. Устните му се разтегнаха в бегла усмивка, когато оковите щракнаха на китките му.

-Ще се върна! - кресна през рамо Коска и от устата му пръсна слюнка. Ког го повлече към вратата въпреки съпротивата и с подмятаща се празна ножница на кръста. - Смейте се, докато можете, защото Никомо Коска винаги се смее последен! Ще си отмъстя на всички ви! Няма да позволя да бъда унижен отново! Аз... - Вратата се затвори зад гърба му.

- Кой беше този пияница? - попита Сармис.

- Никомо Коска, Ваше Превъзходителство - промърмори Темпъл, на колене на пода, с ръка на разбитата си устна. - Известен наемник.

- Хм, не съм чувал за него.

Лорсен постави ръка на гърдите си и се поклони ниско:

- Ваше Превъзходителство, моля приемете извиненията ни за всяко причинено неудобство или.

- Имате осем седмици да напуснете имперската територия - прекъсна го Сармис. - Всеки намерен на нея след това ще бъде погребан жив. - Той изтупа малко прах от нагръдника си. - Имате ли тук нещо подобно на баня?

- Разбира се, Ваше Превъзходителство - промърмори Кмета и почти се свлече отново в краката му. - Ще направим всичко по силите си. - До-като водеше легата към стълбите, се обърна към Димбик. - Вън - изсъска през зъби.

Прясно произведеният генерал на дружината не чака втора покана. С огромно облекчение той и хората му излязоха навън, за да приготвят изморените си коне за напускане на града. Коска беше качен на коня си. Погледна го отгоре, чорлав, с изопнато, безизразно лице.

- Помня, когато те прибрах - промърмори той. - Пиян, презрян и никому непотребен. Подадох ти милостива ръка. - Опита да покаже с жест, но оковите на китките му го спряха.

Димбик приглади коса:

- Времената се менят.

- Правосъдие, а, Суорбрек. Лоялност! Добре ме вижте всички, дотук води милосърдието! Такива плодове раждат добронамереност и грижа за ближния!

- Имай милост - кресна Лорсен. - Някой да му запуши устата. - Ког се пресегна от седлото и натика навити на топка чорапи в устата на Кос-ка.

Димбик се наведе към Лорсен и прошепна:

- Ще е най-добре да ги убием. Коска все още има приятели сред останалата част от дружината и...

- Приемам мнението ви, но се боя, че ще откажа. Вижте го само. -Знаменитият наемник представляваше жалка гледка. Седеше прегърбен на седлото с оковани на гърба ръце, скъсаното му кално наметало висеше накриво, позлатата на нагръдника му се белеше, а отдолу беше избила ръжда. Сбръчканото му лице беше покрито със ситни обриви на места, а от устата му стърчеше единият край на чорап. - Човек от миналото, ако някога въобще го е имало. А и не на последно място, драги ми генерале. - Димбик изпъна гръб и приглади униформата си. Харесваше му звученето на новото му звание. - Някой трябва да понесе вината.

Въпреки ужасната болка в стомаха, бодежите в коленете и потта под бронята той остана гордо изправен на балкона, непоклатим като вековен дъб, дълго след като наемниците се бяха омели навън. Нима великият легат Сармис, безпощаден и непобедим пълководец, всяващ страхопочитание в цял свят, дясната ръка на императора, би позволил и най-малка проява на слабост?

Стори му се, че мина цяла, изпълнена с агония вечност, докато Кмета не се появи на балкона, последвана от Темпъл, и не каза така дълго чаканите думи:

- Тръгнаха си.

Цялото му тяло се отпусна и той изпъшка от облекчение. Свали смехотворния шлем и с трепереща ръка изтри потта от челото си. Не помнеше в дългата си кариера да е обличал такъв абсурден костюм. Нямаше хвърлени на сцената гирлянди от цветя както някога в Палатата на драмата в Адуа след всяко негово превъплъщение в Първия магус, но удовлетворението, което изпита, беше същото.

- Казах ви, че най-добрата ми роля е още пред мен! - каза Лестек.

- И ето че я изигра - каза Кмета.

- Вие двамата ми оказахте подобаваща подкрепа за аматьори, разбира се. Смея да твърдя, че имате талант за сцената.

- Трябваше ли да ме удряш? - Темпъл докосна с пръсти разцепената си устна.

- Все някой трябваше да го направи - промърмори Кмета.

- Запитай се дали страховитият легат Сармис би те ударил, него вини за страданието си - отвърна Лестек. - Актьорската игра е в детайлите, момчето ми, всичко е в детайлите! Актьорът да попие героя си. Което ми напомня: ще благодарите ли от мое име на легиона ми, преди да се е разпръснал. Все пак това беше групово представление.

- За петима дърводелци, трима разорени златотърсачи, бръснар и пияница се справиха блестящо като почетна стража - промърмори Тем-пъл.

- Този, пияницата, изглеждаше много добре в униформата - добави Лестек.

- Добър избор - съгласи се Кмета.

- Наистина ли се получи? - Шай беше докуцукала и стоеше подпряна на рамката на вратата.

- Казах ти, че ще се получи - отвърна Темпъл.

- Но ти самият не беше убеден.

- Не - призна Темпъл. - Май наистина има Бог.

- Сигурен ли си, че ще повярват? - попита Кмета. - След като се съберат с останалите от дружината и обмислят спокойно нещата?

- Хората вярват в това, в което искат да вярват - каза Темпъл. - С Коска е свършено. И копелетата искат просто да се приберат у дома.

- Победа на цивилизацията над варварщината - каза Лестек и разро-ши перата на шлема си.

- Победа на закона над хаоса - каза Темпъл и започна да си вее с договора пред лицето.

- Победа на лъжата над истината - каза Кмета. - Едва извоювана при

това.

Шай сви рамене и добави с присъщата си простота и липса на мно-гословност:

- Победата си е победа.

- Самата истина! - Лестек пое дълбоко дъх и напълни гърди. Въпреки болката, въпреки че знаеше, че не му остава още много, а може би именно защото знаеше, издиша с огромно задоволство. - На младини намирах щастливата развръзка просто за клише, но сега, наречете ме размекнат от годините, ако щете, започвам да я оценявам все повече.

Цената

Шай потопи шепи във водата, наплиска лицето си и простена - беше леденостудена, една идея преди замръзване. Разтри уморените си клепачи, насинените си скули и разцепените си устни. Остана за момент наведена над легена, загледана в разкривения от капките вода от лицето си образ. Водата беше порозовяла от кръв. Не можеше да каже откъде точно беше потекла този път. През последните няколко месеца приличаше в лицето на боец от ямите за залози. Само дето не беше спечелила още нищо от двубоите.

Едната й ръка още носеше стария спираловиден белег от въжето, другата - прясната рана от ножа на кантика с избили над превръзката червени петна. Дланите й бяха надрани и от двете страни, ноктите - изпочупени, кокалчетата - ожулени. Опипа с пръст белега под ухото си - спомен от духовете в равнината. Почти успя да отреже ухото й - скъп спомен от срещата им. Опипа подутините и коричките на зарастващите рани по главата си, драскотините по лицето си, част от които дори не помнеше откъде бяха. Изпъна рамене и разкърши гръб - болките от безброй синини и драскотини се сляха в хор от тънки грозни гласчета.

Надникна през прозореца и се загледа в децата на улицата. Маджуд им беше намерил нови дрехи - тъмен костюм и риза за Пит, зелена рокля с дантели по ръкавите за Роу. По-хубави, отколкото тя някога им беше купувала. Ако не бяха обръснатите им глави, спокойно можеха да минат за децата на някой богаташ. Кърнсбик сочеше новата си огромна постройка и обясняваше ентусиазирано, Роу гледаше и слушаше, Пит подритваше камък в калта.

Шай подсмръкна, преглътна тежко и пак наплиска лицето си с вода. Не плаче, щом очите й са мокри, нали така? Сега трябваше да скача от радост. Въпреки нищожния шанс за успех, въпреки трудностите и опасността беше успяла да ги върне обратно.

Но единственото, за което мислеше в момента, беше цената, на която постигна това.

Убитите. Някои щяха да й липсват, други - не. Някои би нарекла злодеи, но никой не смята себе си за зъл, нали така? Въпреки всичко бяха хора, мъртви хора. Вече не можеха да сторят добро, да поправят злините. Хора, създавани с години и заличени от този свят за секунди - обратно в пръстта. Санджийд и духовете. Папа Ринг и главорезите му. Уердинур и драконовите хора. Лийф - заровен в равнината, Грега Кантлис - танцуващ танца на обесения, Бракио - надупчен със стрели...

Зарови лице в кърпата и започна да търка така, сякаш можеше да ги изтрие от главата си. Знаеше, че не може, бяха загнездени дълбоко вътре в нея. Татуирани по кожата й като девизите по ръцете на Корлин.

Нейна ли беше вината? Тя ли бе подритнатото камъче, което дава началото на свлачището? Или вината беше на Кантлис? На Уердинур? Лам? На всички тях? Главата я заболя от напразни опити да проследи своята нищожна нишка в този гоблен от събития и случки. Лута се трескаво като златотърсач с леген в ръце, незнаещ от коя страна на потока да започне. Същият успех, като да чоплиш коричката на рана. И въпреки това сега, когато всичко беше зад гърба й, не можеше да спре да поглежда назад.

Докуца до леглото и старите пружини изскърцаха под нея. Обгърна раменете си с ръце. Образите наизскачаха в главата й - живи, сякаш всичко ставаше отново - и тя стисна очи и потрепери.

Кантлис блъска главата й в крака на масата. Ножът й потъва в нечие тяло. Някой ръмжи в лицето й. Неизбежни неща, трябваше да ги направи. Бори се с обезумелия дух. Лийф на земята, без уши. Главата на Санджийд хвръква от раменете му - туп! Или те, или тя. Момичето, което прониза със стрела, на годините на Роу. Стрелата й се забива в тялото на коня, ездачът му изхвърча от седлото и се премята по земята. Нямаше избор, никакъв избор. Лам я запраща в стената. Черепът на Уердинур се разцепва - храс! Полетът от покрива на фургона.

На вратата се почука, тя се сепна и изтри очи в превръзката на ръката.

- Кой е? - Опита се да прозвучи като всяка друга сутрин.

- Адвокатът ви. - Темпъл отвори вратата с онази убедителна откровена усмивка, за която никога не беше сигурна дали е престорена. - Добре ли си?

- И по-леки времена съм имала.

- Мога ли да помогна с нещо?

- Предполагам, малко е късно да те помоля да държиш фургона на пътя.

- Да, малко. - Той седна на леглото до нея. Не изпита неудобство от присъствието му. Сигурно след всичко, през което преминаха двамата, неудобството вече не съществуваше помежду им. - Кмета иска да си вървим. Били сме й на лош късмет.

- Няма как да не се съглася с нея. Изненадана съм, че не те е убила

още.

- И утре е ден.

- Трябва ми още малко време - каза Шай и изпъшка, докато вкарваше крак в ботуша си. Искаше да види колко ще я боли глезенът. Оказа се достатъчно, че да я откаже от идеята. - Само докато Лам се върне.

Замълчаха. Темпъл не каза: „Наистина ли мислиш, че някога ще се върне?“. Просто кимна, все едно връщането на Лам беше сигурна работа, също като изгрева и залеза. Беше му благодарна за това.

- И накъде тръгвате, когато се върне?

- Това е въпросът. - Новият живот на запад не изглеждаше по-различен от стария. Нямаше преки пътища към забогатяване или поне не такива, по които жена с малко мозък в главата си би поела. Не беше и място за деца. Никога не си беше представяла, че животът във фермата може да се окаже удобното решение, но сега просто сви рамене. - Близка страна, мисля. Тежък живот, но аз по-лек не знам.

- Чувам, че Даб Суийт и Плачеща скала събират задруга за обратния път. Маджуд тръгва с тях - по работа в Адуа. Лорд Ингълстад също.

- Ако се появят духовете, жена му ще ги избие с укорителни погледи.

- Тя остава. Чух, че купила странноприемницата на Камлинг напра-во без пари.

- Браво на нея!

- Потеглят на изток до седмица.

- Сега? Преди да се е оправило времето?

- Суийт каза, че сега било най-подходящо, преди снеговете да почнат да се топят и реките да придойдат. А също и преди духовете да са се разбунили.

Шай въздъхна дълбоко. Година-две в леглото щяха да й дойдат добре, но животът рядко й сервираше каквото бе поръчала.

- Може би и аз ще тръгна.

Темпъл я погледна изпод вежди, без да извръща глава. Беше леко напрегнат.

- Може би... и аз да дойда?

- Не мога да те спра, нали?

- А искаш ли да ме спреш?

Шай се замисли.

- Не. Кой знае, може да ни потрябва някой да язди зад стадо. Да изскача през прозорци по гол задник. Да обърне на пътя фургон, пълен със злато.

Темпъл изпъчи гърди:

- За твой късмет аз съм специалист и по трите. Ще кажа на Суийт, че и аз тръгвам. Предполагам, възможно е той да не оцени така високо уменията ми като теб... може да се наложи да си платя за мястото в задругата.

Двамата се спогледаха.

- Пари ли не ти достигат?

- Ми ти не ми остави много време да се подготвя. Нямам друго освен дрехите на гърба си.

- За твой късмет аз винаги съм насреща. - Тя бръкна в джоба си и извади няколко от древните златни монети, които беше взела от фургона. - Това ще стигне ли?

- Убеден съм. - Темпъл хвана монетите с два пръста, но Шай не ги пусна.

Погледна я.

- Опитваш се да се заяждаш с мен, така ли?

- Няма нужда, удава ми се и без да опитвам. - Тя пусна монетите.

- Предполагам, човек трябва да се придържа към това, в което го бива. - Усмихна се, подхвърли с нокътя на палеца си една от монетите и я улови във въздуха. - Изглежда, мен най ме бива да дължа пари.

- Слушай какво. - Шай грабна бутилката от масичката до леглото и я напъха в джоба си. - Ще ти платя една марка да ми помогнеш надолу по стълбите.

Навън ръмеше. Ситните капчици падаха кафяви на фона на бълващите комини на Кърнсбик. Темпъл я заведе до парапета на верандата и тя се подпря с една ръка. Странна работа. Не искаше да се пусне с другата от него.

- Скучно ми е - каза Пит.

- Един ден, млади момко, ще откриеш какъв лукс е скуката. - Тем-пъл му подаде ръка. - Искаш ли да ми помогнеш да открием онзи прославен скаут, Даб Суийт? Някой от нас може да получи бисквита, докато го търсим. Наскоро се сдобих с малко пари.

- Добре. - Темпъл качи момчето на раменете си и препусна надолу по стълбите.

Пит се тресеше и се заливаше от смях.

Темпъл го биваше с децата. Очевидно повече от нея. Шай докуца до пейката покрай стената и се отпусна тежко отгоре й. Опъна болния си крак напред и се облегна. Изпъшка, докато мускулите й се отпускаха бавно, и извади тапата от бутилката с така приятния за ухото и изпълващ ус-

тата със слюнка звук - поп! Ооо, удоволствието от това да седиш и да не правиш нищо. Реши, че беше заслужила малко почивка.

Последните няколко месеца бяха тежки.

Свали бутилката и се загледа в улицата. Алкохолът пареше по напуканите й устни, но това далеч не й беше неприятно. От пелената на дъжда и дима от комините изплува ездач. Прегърбен на две на седлото на пристъпящия едва-едва кон. Когато наближи, Шай можа да го огледа - едър, стар, пребит и насинен. Палтото му беше скъсано и цялото в кал и сажди. Нямаше шапка, а късата му посивяла коса беше сплъстена на главата от дъжд и засъхнала кръв. Лицето му, подуто и насинено, беше покрито с чернилка, ожулено и надрано.

Шай отпи от бутилката.

- Чудех се кога ще се появиш.

- Вече можеш да спреш да се чудиш - каза Лам, докато спираше коня отпред. Животното и бездруго не даваше вид, че може да измине и крачка повече. - Децата добре ли са?

- Колкото бяха и преди.

- Ами ти?

- За добре не знам, но още мърдам. Ти?

- Криво-ляво. - Стисна зъби и се свлече с мъка от коня. Не си направи труда да го върже. - Едно се знае за мен... винаги оцелявам. - Изкачи тежко стъпалата, притиснал ребрата си с едната си ръка. Погледна пейката, после меча на кръста си и осъзна, че нямаше да се получи, и започна да се бори с катарамата на колана. Кокалчетата и на двете му ръце бяха разранени до кръв, а два от пръстите му бяха превързани заедно.

-Мътните. да. го.

- Дай на мен. - Шай се пресегна и разкопча катарамата.

Лам изтегли ножницата от колана и той увисна. Огледа се къде да го остави, отказа се, хвърли го на дъските, тръшна се на пейката до нея и протегна бавно напред крака.

- Савиан? - попита тя.

Лам поклати глава едва-едва, сякаш вратът му беше скован и не можеше да я помръдне повече.

- Къде е Коска?

- Няма го. - Шай му подаде бутилката. - Темпъл го изадвокатства.

- Изадвокатства?

- С малко помощ от Кмета и една последна и неочаквано добре изиграна роля.

- Да не повярваш. - Лам отпи голяма глътка, изтри устните си, загледан в отсрещната страна на улицата. Няколко къщи по-надолу от фабриката на Кърнсбик, над вратата на някогашна игрална зала, окачваха табела: „Банка Валинт и Балк“. Отпи отново. - Времената се менят.

- Чувстваш ли се изостанал от тях?

Той извърна бавно към нея очи - кървясали и почти затворени от отоци - и й върна бутилката.

- От много отдавна.

Останаха загледани един в друг като оцелели в лавина.

- Какво стана, Лам?

Той отвори уста, сякаш се чудеше откъде да започне, после сви рамене. Изглеждаше по-смазан от умора и по-пребит и от нея.

- Има ли значение?

- Ако няма нищо за казване, не си прави труда - тя надигна бутилката.

- Не. Мисля, че няма.

Последни думи

- Точно като в доброто старо време, а? - Суийт се усмихна широко пред гледката на побелялата на петна равнина отпред.

- По-студено е - каза Шай и се загърна в новото си палто.

- Повече белези - каза и разтърка една от новите придобивки по лицето си.

- По-големи дългове - каза Темпъл и потупа празните си джобове.

Суийт се изкиска:

- Хленчещи женоря. Още сте живи, нали, намерихте децата си, стигнахте до Далечна стана, ширнала се пред очите ви? Аз на това му викам справедлив резултат.

Лам зарея поглед в хоризонта. Шай измърмори недоволно под носа си. Темпъл се усмихна, притвори очи и вдигна лице, за да се порадва на розовото слънце през клепачите си. Беше жив. Свободен. Дълговете му бяха по-големи от всякога, но въпреки това, да, справедлив резултат. Ако имаше Бог, той беше любящ баща, който винаги прощава на децата си, независимо колко са се отклонили от праведния път.

- Гледам, нашият приятел Бъкхорм се справя добре - каза Лам, кога-то изкачиха билото на едно възвишение и погледнаха надолу към фермата.

Беше построена на добро място, близо до поток - няколко солидни дървени постройки, наредени в квадрат. Тесни прозорци откъм външните им страни, а разстоянията между тях - преградени с ограда от заострени дървени стволове. В единия край, пред портата, имаше висока два пъти колкото човешки ръст дървена кула. Сигурно, цивилизовано, уютно на вид място. От комина на къщата се вдигаше дим и бавно се разнасяше по небето. Долината около фермата, докъдето стигаше погледът на Темпъл, беше покрита с висока зелена трева, тук-там задържал се в падините сняг и нашарена от черните точици на добитъка.

- Изглежда, има доста добитък за продан - каза Шай.

Суийт се надигна на стремената, за да огледа най-близко стоящата крава.

- И какъв добитък при това. Нямам търпение да го опитам на вкус. -Кравата го погледна подозрително, явно не много очарована от идеята.

- Може би ще е добре да съберем стадо - каза Шай. - За продан, като стигнем в Близка страна.

- Както винаги набито око за добрата сделка, а? - каза Суийт.

- Че защо да затваряш очи, като е под носа ти? Особено когато един от най-прославените пастири на света бездейства по цял ден.

- О, боже - промърмори Темпъл.

- Бъкхорм? - извика Суийт, когато четиримата приближиха портата.

- Там ли си?

Не последва отговор. Портата беше открехната и поскърцваше на пантите си под напорите на вятъра. Освен тихото блеене на добитъка в далечината Темпъл не чуваше нищо.

Тогава долови тихия звън на стомана, когато Лам изтегли меча си.

- Нещо не е наред - изръмжа той.

- Ъхъ - отвърна Суийт, облегна арбалета на бедрото си и постави стрела в жлеба.

- Безсъмнено. - Шай свали лъка от гърба си и измъкна стрела от окачения пред коляното си на седлото колчан.

- О, боже - прошепна Темпъл, като внимаваше да е най-отзад, дока-то влизаха в двора на фермата. Копитата на конете изжвакаха в хваналата ледена коричка кал. Нямаше ли край вече? Погледът му зашари по врати и прозорци, беше настръхнал от напрежение в очакване на неизвестното

- бандити, орда духове, дори дракона на Уердинур, дошъл да си отмъсти.

- Къде е златото ми, Темпъл?

Би предпочел драконът да бе изскочил от земята току пред краката му, отколкото призрачното видение, което излезе на прага на къщата на Бъкхорм. Кой друг, ако не прославеният наемник Никомо Коска?

Някога изящни, сега дрехите му бяха станали на парцал. Ръждивият му нагръдник беше изчезнал и мърлявата му риза висеше отворена отпред, крепяща се на две копчета. Единият му крачол беше разпран и под него се виждаше блед треперещ пищял. От великолепната му шапка нямаше следа и дългите оредели кичури коса, така старателно отгледани, за да прикриват плешивото петно на темето му, се полюшваха на мазни фитили. Обривът на шията беше станал аленочервен, покрит със следи от нокти, и като плъзналата по стената на изба влага, беше избил нагоре, чак до слепоочието на бледото му лице. Ръката му трепереше върху рамката на вратата, поклащаше се несигурно, приличаше на прясно изровен труп, съживен за развлечение на някой магьосник с черно чувство за хумор.

Той извърна обезумелите си кървясали очи към Темпъл и плесна ръка на дръжката на сабята си - единственото нещо, което беше успял да съхрани от някогашното си величие.

- Точно като края на евтино романче, а, Суорбрек? - Писателят изпълзя от тъмнината зад гърба му. Беше също толкова мръсен, бос, едното стъкло на очилата му беше напукано, потриваше нервно длани. - Завръщането на злодея!

Суорбрек облиза устни и не отговори. Може би не беше сигурен кой е злодеят в метафората.

- Къде е Бъкхорм? - извика Шай и насочи опънатия си лък към Кос-ка.

Писателят се примъкна боязливо зад гърба му.

Стареца обаче не се плашеше така лесно.

- Както разбрах, кара добитък към Хоуп заедно с тримата си най-го-леми синове. Стопанката на дома е вътре, но за беда не е в състояние да приема посетители. Видите ли, с вързани ръце е в момента. - Коска облиза устни. - Дали някой от вас не носи нещо за пиене?

- Оставих моето при задругата, оттатък билото - кимна на запад Шай. - Осъзнах, че подръка ли ми е - изпивам го.

- Винаги съм имал същия проблем - каза Коска. - Бих помолил някой от хората ми да ми налее чаша, но благодарение на страховитите умения на господаря Лам и долните машинации на господаря Темпъл дружината е съвсем оредяла.

- И ти имаш роля в това - каза Темпъл.

- Самата истина. Живееш ли достатъчно дълго, рано или късно виждаш всичко да се руши пред очите ти. Но аз все още имам няколко скрити коза в ръкава си. - Коска изсвири остро с уста.

Вратата на хамбара се отвори и няколко от децата на Бъкхорм излязоха отпред. Очите им бяха ококорени от страх, а бузите им - мокри от сълзи. Най-отзад вървеше сержант Дружелюбния. На едната му китка още имаше окова, на която висеше другата - разбита. Широкото острие на сатъра в ръката му просветна.

- Здравей, Темпъл - каза той равнодушно, все едно се разминаваха в таверна.

- Здравей - изграчи Темпъл.

- Господарят Хеджес също бе така добър да се присъедини към нас. - Коска посочи нещо зад гърбовете им, но показалецът му се тресеше така силно, че не беше лесно да се каже точно към какво. Темпъл се огледа и забеляза, че на върха на кулата край портата се беше появила тъмна фигура. Самопровъзгласилият се герой от битката за Осранг беше насочил арбалет надолу.

- Много съжалявам за това - провикна се той.

- Като толкова съжаляваш, хвърли арбалета - изръмжа Шай.

- Искам си само онова, което ми се полага! - викна той.

- Ще ти дам аз на теб каквото ти се полага, подмолно...

-Може би ще установим на кого какво се полага, но после, сега трябва да намерим парите, нали така? - каза Коска. - И като първа крачка в тази посока традицията повелява вие да хвърлите оръжия, прав ли съм?

Шай се изплю на земята и лъкът й не помръдна:

- Майната ти!

Лам разкърши врат:

- Ние не държим много на традициите.

- Сержант Дружелюбния? - свъси вежди Коска. - Ако те не хвърлят оръжие, докато преброя до пет, убий едно от децата.

Дружелюбния намести пръсти около дръжката на сатъра.

-Кое?

- Какво ме интересува? Избери някое?

- Предпочитам да не го правя.

Коска извъртя с досада очи към небето:

- Хубаво, най-голямото, тогава. После карай надолу. Трябва ли аз да мисля за всички подробности?

- Исках да кажа, предпочитам да не.

- Едно! - кресна Стареца.

Никой дори не понечи да свали оръжие. Напротив, Шай се надигна леко на стремената и го погледна навъсено иззад тетивата.

- Ако детето умре, ти си следващият.

-Две!

- А след него ти! - За герой от войната гласът на Хеджес се извиси твърде писклив.

- А после всички останали - изръмжа Лам и разкърши рамене.

Суорбрек се беше вторачил в Темпъл иззад рамото на Коска с вдигнати безпомощно длани, сякаш казваше: „Какво може да направи в такава ситуация разумен човек?“.

- Три!

- Спри! - извика Темпъл. - Просто. спри, мамка му! - Слезе от коня.

- Какво си мислиш, че правиш - кресна му Шай с изкривена на една страна покрай перата на стрелата уста.

- Тръгвам по тежкия път.

Темпъл тръгна бавно през двора. Ботушите му изжвакаха в покритата със слама кал, вятърът разроши леко косата му. Не тръгна с усмивка както Кадия към тъмните силуети на ядачите, когато влязоха във Великия храм. Костваше му огромно усилие и беше притворил очи, сякаш вървеше срещу вихрушка. Но продължи да върви.

Слънцето проби облаците и проблесна болезнено ослепително в извадената стомана. Беше го страх. Зачуди се дали няма да се напикае в гащите. Това не беше лекият път. В никакъв случай. Но беше верният път. Ако имаше Бог, той беше справедлив съдия, който следи всеки да получи заслуженото. Затова Темпъл се свлече на колене пред Коска, вдигна глава, погледна го право в кървясалите очи и се зачуди колко хора беше избил през дългата си кариера на наемник.

- Какво искаш? - го попита.

Бившият генерал го погледна учудено:

- Златото си, разбира се.

- Съжалявам. - И наистина съжаляваше. - Няма го вече. Контъс го взе.

- Контъс е мъртъв.

- Не е. Хванахте грешния човек. Контъс взе парите и с тях е свършено. - Не се опитваше да прозвучи искрено или убедително като преди. Просто гледаше съсухреното лице на Коска и каза истината. И въпреки страха, голямата вероятност да умре в следващата секунда и леденосту-дената вода, която се просмукваше нагоре по крачолите му, се почувства добре.

Настъпи тягостно, изпълнено с ужас мълчание. Коска гледаше в Темпъл, Шай - в Коска, Хеджес - в Шай, Суийт - в Хеджес, Дружелюбния - в Суийт, Лам - в Дружелюбния, а Суорбрек - навсякъде. Всичките готови, затаили дъх.

- Ти ме предаде - каза Коска.

-Да.

- След всичко, което направих за теб.

-Да.

Треперещите пръсти на Стареца се насочиха към дръжката на сабята му.

- Заслужаваш да те убия.

- Вероятно - призна Темпъл.

- Искам си парите - каза Коска и в тона му се промъкна жалостива нотка.

- Не са твои. Никога не са били. А и за какво са ти?

Коска примига объркано и ръката му потрепери несигурно над дръжката на сабята.

- Ами... мога да ги използвам да си върна херцогството...

- Не го искаше, докато беше в ръцете ти.

- Ами. пари са.

- Ти дори не обичаш парите. Когато се сдобиеш с тях, ги пропиляваш с лека ръка.

Коска понечи да спори, но видя очевидната истина в тези думи и замълча. Вторачи се в Темпъл, пъпчасал, треперещ, прегърбен и състарен до неузнаваемост, така, сякаш го виждаше за пръв път.

- Понякога - промърмори - си мисля, че въобще не приличаш на

мен.

- Старая се. Какво искаш?

- Искам. - Коска примига и погледна към децата - Дружелюбния с ръка на рамото на едното и сатър в другата. После към Лам с меч в ръка и мрачен като гробокопач. Към Шай, насочила лък към него. Към Хеджес, насочил арбалет към нея. И кльощавите му рамене увиснаха.

-Искам да мога да направя всичко отново. Да го направя. както трябва. - В очите на Стареца избиха сълзи. - Как се превърнах в това, Темпъл? Имах толкова качества. Толкова много възможности. Пропилени. Изнизаха се през пръстите ми като пясък. Толкова разочарования.

- Повечето си ги причини сам.

- Естествено. - Коска потрепери, докато въздишаше тежко. - Но от тях боли най-много. - Посегна към сабята.

Но тя не беше там. Той сведе озадачен поглед към празната ножница.

- Къде ми е. ъъъ?

Острието изскочи от гърдите му. Двамата с Темпъл го зяпнаха еднакво учудени. Слънцето проблесна в острия връх и по мърлявата предница на ризата му изби кърваво петно. Суорбрек пусна дръжката и пристъпи назад с широко отворена уста.

- О - каза Коска, докато се свличаше на колене. - Ето къде била.

Зад гърба на Темпъл изтрака арбалет и почти в същата секунда - втори. Той се хвърли настрани и се просна на една страна в калта.

Хеджес извика и изпусна арбалета си. Дланта на едната му ръка беше пронизана от къса стрела. Суийт свали своя, първоначално леко учуден, после - видимо доволен от изстрела.

- Наръгах го - промърмори Суорбрек.

- Улучена ли съм? - попита Шай.

- Ще живееш - отвърна й Лам и чукна с нокът стрелата от арбалета на Хеджес, забита в рога на седлото й.

-Последните ми думи... - Коска простена тихо и се строполи до Темпъл. - Имах готови. чудесни думи. Какво беше? - На сбръчканото му лице грейна онази лъчезарна усмивка, на която само той бе способен

- самата дружелюбност. - Ааа! Сетих се.

Не помръдна повече.

- Мъртъв е - каза Темпъл. - Край на разочарованията.

- Ти беше последното - каза Дружелюбния. - Казах му, че и за двама ни ще е по-добре в затвора. - Хвърли сатъра на земята и погали детето по главата. - Вървете вътре при майка си.

- Прониза ме! - изпищя Хеджес, стиснал китката на прободената си ръка.

Суорбрек намести счупените си очила и погледна отново, сякаш не вярваше на това, което виждаше през тях.

- Удивителни умения!

- Целех се в гърдите му - промърмори под нос възрастният скаут.

Писателят прекрачи небрежно трупа на Коска.

- Господарю Суийт, чудех се дали не бихте ми отделили минутка. Искам да поговорим за книгата, която замислям.

- Сега? Наистина не виждам.

- Естествено, прилична част от печалбата ще се полага на вас.

- . как бих могъл да откажа.

Леденостудената вода се просмукваше през крачола на панталона му и сграбчваше задника му в мразовита прегръдка, но той установи, че не може да помръдне от земята. Изправянето лице в лице със смъртта наистина изстисква човека до последна капка сила. Особено ако цял живот не се е изправял лице в лице с нищо.

Осъзна, че Дружелюбния стои до него, загледан отгоре в трупа на Коска.

- Какво да правя сега? - го попита.

- Не знам. Какво правят хората?

- Замислям автентичен портрет на покоряването на Далечна страна

- бръщолевеше Суорбрек. - Епичен разказ! Пленяваща история, в която вие сте изиграли повратна роля.

- Повратен съм, така си е - съгласи се Суийт. - Какво е повратен?

- Ръката ми! - изпищя отгоре Хеджес.

- Радвай се, че не е главата - каза му Лам.

От вътрешността на къщата се чуха радостни вопли, когато децата на Бъкхорм откриха майка си. Добри новини. Справедлив резултат.

- Читателите ми ще тръпнат от вълнение при героичните ви приключения!

- Аз лично тръпнах от тях - изсумтя Шай. - На изток никой няма да повярва на какво са способни героичните ти газове вечер край огъня.

Темпъл вдигна глава и се загледа в облаците. Ако имаше Бог, светът изглеждаше така, все едно го нямаше.

- Но ще настоявам за пълна достоверност. Никакви преувеличения! Истината, господарю Суийт, е в сърцето на всяка велика творба.

- Никакъв проблем. Като се замисля, чувал ли си историята за това как убих огромна червена мечка с ей тези голи ръце...

Страхливец

Нищо не беше така, както го помнеше. Някак малко. И сиво. Променено.

Бяха се появили нови хора, защото на мястото, където беше стояла къщата им, някой си беше построил нова, а до нея - хамбар. Отстрани имаше няколко изорани ниви и както изглеждаха, реколтата щеше да бъде добра. Около дървото, на което обесиха Гъли, бяха поникнали цветя. Същото, под което беше погребана майка на Роу.

Седяха на седлата, гледаха надолу от хълма и Шай каза:

- Някак очаквах, че ще я заварим, както я оставихме.

- Времената се менят - каза й Лам.

- Хубаво място - каза Темпъл.

- Да слезем?

Шай обърна коня си:

- Защо?

Косата на Роу беше пораснала и сега приличаше на чорлава шапка. Една сутрин беше взела бръснача на Лам и седна край водата с намерението да я обръсне. Държа драконовата люспа и си мисли за Уердинур. Вече не си спомняше как изглежда лицето му. Не помнеше и гласа му, нито уроците на Създателя, на които така усърдно я учеше. Как се беше изпарило така бързо? Накрая върна бръснача и реши, че ще остави косата си да порасне.

Времената се менят, нали?

В Скуеърдийл животът не беше спрял. Имаше много нова земя, разчистена наоколо, пресушена от потоците и изорана. И нови къщи имаше, нови лица - също. Бяха навсякъде - минаваха, спираха, заселваха се, захващаха търговия или нещо друго.

Не всичко вървеше добре. Клей го нямаше и впиянчен глупак въртеше магазина му. Вътре нямаше много стока и половината покрив беше пропаднал. Шай успя да го убеди, че магазинът му е пред затваряне. Е, спазари се за една от големите имперски монети и двайсет бутилки евтин алкохол. На следващата сутрин всички се хванаха на работа и работиха така, сякаш беше последният ден от сътворението на света. Шай се пазареше като осъден на бесилката за нова стока, тя и Пит се смееха и вместо да метат, се пръскаха с прахоляк, Лам и Темпъл блъскаха с чукове и скоро всичко стана като преди. Дори по-добре, отколкото си бе представяла.

Освен понякога, когато мислеше за планината и плачеше. И Лам все още носеше меча на кръста си. Онзи, който взе от баща й.

Темпъл си взе стая по-нагоре по пътя и окачи табела над вратата: „Темпъл и Кадия: договори, чиновнически услуги и дърводелство“.

Роу го попита:

- Този Кадия, той не идва често насам, нали?

- И никога няма да дойде - каза й Темпъл. - Но човек се нуждае от някого, върху когото да хвърля вината.

Започна да работи вътре със закони, което за местните хора беше почти равносилно на магия. Децата се тълпяха да надничат през прозореца му, да го гледат как пише на светлината на свещ на масата. Понякога Роу ходеше там и той й говореше за звездите, за Бог, за дърво и строене на къщи, за законите, за всички чудни места, където беше пътувал, и за езиците, които тя дори не знаеше, че съществуват.

- На кого му е притрябвал учител? - попита Шай. - Мен ме учиха с колана.

- И виж каква си сега - каза й Роу. - Той знае много неща.

Шай изсумтя.

- Голям глупак е за мъдреца, какъвто го изкарваш.

Но веднъж Роу се събуди от лош сън посред нощ и като слезе долу, ги видя. Целуваха се. Имаше нещо в това как Шай го докосваше. Нещо, което я накара да мисли, че не го смяташе за чак такъв глупак, както каза.

Понякога излизаха с фургона на разходка из фермите. Всяка седмица се появяваха нови къщи, продаваха се, купуваха се. Роу и Пит седяха на капрата до Шай, а Лам яздеше отстрани. Винаги вторачен замислено в далечината и винаги с ръка на меча.

Шай му каза:

- Там няма нищо, за което да се тревожиш.

А той, без да я поглежда, отвърна:

- Точно тогава трябва да се тревожиш повече.

Един ден се прибраха малко преди затварянето на магазина. Дългите облаци бяха розови над главите им, а слънцето беше слязло ниско над земята. Подухваше вятър, разнасяше прахоляка по улицата и караше стария ветропоказател да скърца. Нямаше минаващи през града задруги и наоколо беше тихо. Отнякъде се чуваше детски смях. На отсрещната веранда една баба се полюшваше на скърцащия си стол, а пред магазина беше вързан само един - непознат за Роу - кон.

- Някои дни просто всичко се получава - каза Шай и погледна назад към почти празния фургон.

- Други - не - довърши вместо нея Роу.

Вътре беше тихо, чуваше се само лекото похъркване на Уист, който седеше зад тезгяха, качил крака отгоре. Шай ги свали рязко оттам и той се събуди.

- Наред ли е всичко? - попита го.

- Ааа, слаба работа, цял ден мъртвило - каза той и разтърка очи.

- Всичките ти дни на теб са мъртвило - каза му Лам.

- А твоите, като са се забързали. Един чака отзад. Каза, че имал работа с тебе.

- С мен? - попита Шай.

Роу чу стъпки в дъното на магазина.

- Не, с Лам. Как каза, че ти е името? - провикна се той назад.

Един мъж избута настрани провесените от тавана намотани въжета

и излезе напред в светлото.

Беше голям, много висок - главата му почти опираше в гредите на тавана. Носеше меч с дръжка от издраскан тъмносив метал. Точно като този на Лам. Като този на баща й. Имаше голям белег на едната страна на лицето си и светлината на догарящата свещ блещукаше в окото му. Сребристо метално око, гладко като огледало.

- Казвам се Коул Тръпката - каза той. Гласът му беше тих, хриптящ и накара косата на Роу да настръхне.

- По каква работа си дошъл? - попита Шай.

Тръпката погледна ръката на Лам, онази с липсващия пръст, и каза:

- Ти знаеш по каква работа съм дошъл, нали?

Лам само кимна леко и лицето му придоби мрачно изражение.

- Ако си дошъл да създаваш неприятности, качвай се обратно на коня си и да те няма! - Гласът на Шай беше дрезгав като граченето на врана. - Чуваш ли бе, копеле? Достатъчно неприятности вече...

Лам сложи длан на ръката й - онази със спираловидния белег от въжето.

- Всичко е наред - каза.

- Всичко е наред само ако е дошъл, за да му навра ножа си в.

- Не се бъркай в това, Шай. С него имаме стари сметки. Крайно време беше да ги уредим. - После се обърна към Тръпката и му каза на се-верняшки: - За каквото си дошъл е между мен и теб. Тези тук не ги касае.

Тръпката погледна Шай, после Роу и на нея й се стори, че в другото му око имаше толкова живот, колкото и в металното.

- Така е - съгласи се той. - Да излезем навън?

Двамата слязоха по стъпалата пред магазина, не бързаха, на достатъчно разстояние един от друг и през цялото време не се изпускаха от очи. Роу, Пит, Шай и Уист ги последваха навън и спряха на верандата.

- Лам, а?

- Име като всяко друго.

- Ааа, не, не съвсем. Три дървета, Бетод, Уирън-от-Блай и всички останали - техните отдавна са забравени. Но хората още пеят песните за теб. Как мислиш, защо е така?

- Защото хората са глупаци - отвърна Лам.

Вятърът подхвана разхлабена дъска в някаква ограда и тя изтропа. Двамата северняци застанаха един срещу друг. Лам отпусна ръка и чу-канчето на липсващия му пръст докосна леко дръжката на меча. Тръпката отметна небрежно палто и го закачи зад дръжката на своя.

- Това там старият ми меч ли е? - попита Лам.

- Взех го от Дау Черния - сви рамене Тръпката. - Откъдето тръгнало, пак там стигнало, а?

- Винаги. - Лам разкърши бавно шия наляво-надясно. - Като при хората, бягаш, бягаш, обърнеш се - пак там.

Продължиха да стоят един срещу друг, очи в очи, неподвижни като статуи. Децата още се смееха отнякъде и на Роу й се стори, че дочу майка им да ги вика. Столът на старицата на верандата от отсрещната страна на улицата все така поскърцваше равномерно. Ветропоказателят също скърцаше ли, скърцаше. Подухна вятър, вдигна прахоляка по улицата и полите на палтата им изплющяха.

- Какво става? - попита Пит, но никой не му отговори.

Тръпката изкриви бавно устни и оголи здраво стиснатите си зъби.

Лам присви очи. Ръката на Шай стискаше до болка рамото на Роу и дъхът секна в гърлото й. Столът скърцаше ли, скърцаше, онази дъска пак изтропа, излая куче.

- Е? - изръмжа Лам.

Тръпката килна назад глава и обърна единственото си око към Роу. Загледа се в нея. Тя стисна юмруци, изскърца със зъби и установи, че й се искаше той да убие Лам. С цялата си душа и сърце го искаше. Нов порив на вятъра подхвана косата му и я преметна през лицето.

Скръц. Трак, трак.

Тръпката сви рамене:

- Ами, аз да тръгвам, тогава.

-Ъ?

- Дълъг път ме чака обратно до дома. Трябва да им кажа, че деветоп-ръстият копелдак е обратно при пръстта. Прав ли съм, господарю Лам?

Лам сви юмрук и скри дупката от липсващия пръст. Преглътна бавно:

- Отдавна при пръстта.

- И за добро, бих казал. На кого му е притрябвало да го среща отново? - И Тръпката отиде до коня си и се качи на седлото. - Бих казал „До скоро“, но предпочитам да е никога.

Лам не помръдна от място.

- Да, по-добре.

- Някои хора просто не са създадени да вършат добро. - Тръпката пое дълбоко дъх и се усмихна, а усмивката стоеше странно на съсипаното му лице. - Приятно чувство въпреки това. Най-накрая да се примириш. -Той подкара коня си на изток.

Известно време не помръднаха, заслушани във вятъра и в скърцането на стола, огрени от залязващото слънце. Уист въздъхна облекчено и каза:

- Мамка му, едва не се насрах!

И сякаш всички можеха отново да дишат. Шай и Пит се прегърнаха, но Роу не се усмихна. Наблюдаваше Лам. Той също не се усмихна. Смръщено гледаше прахта, издигаща се след Тръпката. После, без да каже и дума, закрачи към магазина, изкачи стълбите и влезе. Шай тръгна след него. Той сваляше припряно неща от рафтовете. Сушено месо, вода, завивка. Всичко необходимо за пътуване.

- Какво правиш, Лам? - попита го Шай.

Той спря за момент, вдигна виновен поглед и продължи с багажа.

- Исках най-доброто за вас - каза той. - Това обещах на майка ви. И сега най-доброто е да си тръгна.

- Къде?

- Не знам. - Загледа се в чуканчето на липсващия си пръст. - Ще дойдат, Шай. Рано или късно. Човек трябва да е реалист за тези неща. Не може да си направил такива неща, каквито съм правил аз, и просто да си тръгнеш с усмивка на уста. Неприятностите винаги ще ме следват по петите. И единственото, което мога да направя, е да ги взема със себе си.

- Не се преструвай, че това е заради нас.

Лам сбърчи унило чело:

- Човек е това, което е. Нищо друго. Кажи на Темпъл „Довиждане“ от мен. Мисля, че случи с него.

Той награби приготвеното, излезе навън, натъпка го в чантите на седлото и застана до коня готов за тръгване.

- Не разбирам - каза Пит и по бузите му потекоха сълзи.

- Знам. - Лам клекна до него и според Роу и в неговите очи имаше сълзи. - Съжалявам. Съжалявам за всичко. - Сграбчи и тримата в прегръдките си.

- Мъртвите са ми свидетели, че съм правил много грешки. Мисля, че човек може да извърви пътя си в този живот и веднъж няма да стъпи накриво, ако не направи избора, който направих аз. Но за едно не съжалявам - за това, че помогнах на майка ви да ви отгледа. Не съжалявам и за това, че ви върнах обратно от онази планина. Въпреки цената.

- Имаме нужда от теб - каза Шай.

- Не - поклати глава Лам. - Нямате. Не се гордея с много неща в живота си, но се гордея с вас. Много. - Той се обърна, избърса с опакото на ръката лицето си и яхна коня.

- Винаги съм знаела, че си страхливец - каза Шай.

Той се загледа в тях от седлото.

- Никога не съм го отричал.

Пое дълбоко дъх и препусна в тръс към залязващото слънце. Роу хвана ръката на Пит. Шай застана зад тях, сложи ръка на рамото на Роу и тримата гледаха дълго след него.

Докато не се скри от поглед.

Благодарности

Както винаги, на четиримата:

Брен Абъркромби, чиито очи подпухнаха от четенето й;

Ник Абъркромби, чиито уши писнаха от слушането й;

Роб Абъркромби, чиито пръсти се протъркаха от прелистване на страниците й;

Лу Абъркромби, чиито ръце изтръпнаха да ме вдигат.

След което най-сърдечните ми благодарности на:

Чудесните и талантливи хора от издателството ми за Великобритания Gollancz и тяхната компания майка Orion. В частност на Саймън Спантън, Джо Флечър, Джон Уиър, Марк Стей и Джон Ууд. След това, естествено, на всички, където и да са те по света, помогнали за написването, издаването, рекламирането, превода и най-вече за продажбата на книгите ми.

На художниците, които незнайно как успяха да ми придадат класа: Дидие Графет, Дейв Синиър и Лора Брет.

На редакторите отвъд Голямата вода: Деви Пилай и Лу Андерс.

На Робърт Кърби за това, че удържа големия лош вълк от другата страна на вратата.

На всички писатели, чиито пътища пресякоха моя в интернет, в бара, в някои случаи на игралната маса за D&D или на стрелбището и които помогнаха със съвети, подкрепа, смях и идеи, които си заслужаваше да открадна. Вие знаете кои сте.

И накрая, но всъщност на първо място:

На партньорката ми в престъпленията срещу фентъзи жанра, Джилиън Редфърн. Така де, Буч Касиди не е бил сам, когато го застига славна смърт, нали?

1

Squaredeal (англ.) - честна сделка. - Б.пр.

2

Lamb (англ.) - агне. - Б.пр.

3

Shy (англ.) - стеснителна, срамежлива. - Б.пр.

4

Temple (англ.) - храм. - Б.пр.

5

Beacon (англ.) - сигнален огън, място за палене на сигнален огън. - Б.пр.

Content

ДЖО АБЪРКРОМБИ
ЧЕРВЕНА СТРАНА

ЧАСТ I НЕПРИЯТНОСТИ

Страхливец

Лекият път

Просто хора

Най-свестният

Всеки има минало

Отвлечените

ЧАСТ II  ЗАДРУГАТА

Съвест и проказа

Нов живот

Коравият авантюрист

Дърво по течението

Причини

О, боже, прахолякът...

„Мостът на Суийт“

Мечти

Божият гняв

Практично мислене

Справедлива цена

ЧАСТ III КРИЙЗ

Долнопробен ад

Парцели

Приказки и обноски

Толкова просто

Остарели новини

Ще се лее кръв

Тайнственият партньор

Веселба

Високи залози

Стари приятели

Наникъде

ЧАСТ IV ДРАКОНИ

По трима

Сред диваците

Стръв

Диваци

Бърлогата на дракона

Алчност

ЧАСТ V НЕПРИЯТНОСТИ

Преброяване

Обратно

Чути молитви

Остриета

Прекалено бавно

Времената се менят

Цената

Последни думи

Страхливец

Благодарности

1