Бєляєв Олександр

Мертва голова

Олександр Бєляєв

МЕРТВА ГОЛОВА

Оповідання

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російської Ф. М. Динька

МЕРТВА ГОЛОВА

І.В погоні за славою

— Збираємось рівно ополудні на цій галявині.

Жозеф Морель кивнув головою двом своїм супутникам, поправив за спиною рюкзак і, помахуючи сачком для ловлі комах, заглибився в хащі.

Це були володіння пальм, папороті й ліан.

Морель безтурботно наспівував веселу пісеньку, пильно вдивляючись крізь скельця окулярів у зеленуваті сутінки тропічного лісу. Молодий вчений був у чудовому настрої. Йому пощастило в житті. Морелю ще не було й сорока років, а він уже мав звання професора. Його праця про павуків відзначена премією, і ось він дістав наукове відрядження в Бразилію, в малодосліджені верхів’я річки Амазонки, цього раю для ентомологів.

«Науці відомо двісті тисяч видів комах. Чарлз Ріде припускає, що їх не менше десяти мільйонів. Щороку описується не менш як шість з половиною тисяч нових видів. Зовсім непогано, якщо в цьому році буде додано ще шість тисяч, відкритих Жозефом Морелем. Який розкішний пам’ятник з комах спорудить собі Морель!» — не без честолюбства думав професор. І його мрії були цілком здійсненні. В цьому лісі вистачило б матеріалу не на один «пам’ятник». Строкаті клаптики майбутньої величі Мореля у вигляді красивих різнобарвних метеликів літали перед ним, як пластівці снігу. Треба було тільки зібрати докупи ці пластівці, що виблискували всіма кольорами райдуги, і наукове безсмертя буде забезпечене Морелю. Його зірке око вченого вже помітило кілька незвичайних форм метеликів, але Морель не поспішав. Серед цього невичерпного багатства він міг дозволити собі розкіш бути розбірливим. До того ж ученого більше цікавили павуки, а тут він їх знаходив мало.

Чим далі заглиблювався Морель у хащі, тим густішими ставали тіні, мовчазнішим був ліс. Величезні, мов колони, стовбури пальм сягали високо вгору, закриваючи переплетеним листям світло сонця. До кошлатих стовбурів пальм присмоктались рослинні паразити — орхідеї та бромелії. А внизу розкидали своє віялоподібне листя молоді пальми й папороті, утворюючи густий підлісок. І від пальми до пальми, від стовбура до стовбура простяглися, мов гадюки, вузлуваті ліани — ці дротяні загородження тропічних лісів. Подекуди яскраво-жовтий промінь сонця прорізував зеленуваті сутінки лісу, і в золоті проміння спалахувало червоне крило папуги, брильянтом виблискував колібрі, полум’ям палала квітка орхідеї.

— О-а! Ха-ха-ха! — різко кричав папуга, йому відповідала велика мавпа.

Висячи на хвості, вона ритмічно розгойдувалась, намагаючись дотягтися рукою до папуги. Але папуга, прикинувши скошеним оком віддаль, сидів нерухомо, виводячи своє буркотливе «о-а», немов сусід, що з нудьги затіяв сварку. Дві невеличкі мавпочки помітили людину і якийсь час рухались за нею, спритно перебираючись по ліанах. Ось одна мавпа вхопила за хвіст другу. Та заверещала, вискалила зуби, і вони почали битися, забувши про Мореля.

Ліс жив своїм життям…

Ноги Мореля м’яко ступали по вистеленій мохом і перегнилим листям землі. Іти ставало все важче. Вологе, оранжерейне повітря було так насичене ароматами квітів і рослин, що Морель задихався. Ніби над цим лісом пройшла злива з запаморочливо пряних духів. Сачок плутався в гіллі. Морель падав, зачепившись за ліани чи повалені стовбури, оброслі мохом. Учений пройшов не більше трьох кілометрів, а вже відчував утому і весь аж упрів. Треба було вийти на відкрите місце. Оглядівшись навкруги, Морель помітив праворуч світлу пляму, наче там займалась зоря, і пішов на цей просвіт. Незабаром він вийшов на лісову галявину, що простяглася вздовж висохлого річища однієї з численних приток Амазонки. В період дощів по цьому руслу бушувала справжня ріка, несучи в своїй швидкій течії бурелом. Але тепер воно було сухе, поросло гострими болотяними травами. Тільки по краях і де-не-де по дну лежали перегнилі стовбури дерев, що лишились від повені.

Морель спустився в сухе ложе річки і вдихнув у себе сухіше й рідше повітря. Тієї ж миті його увагу привернув величезний метелик з розмахом крил понад метр. Морель навіть пригнувся, готовий до стрибка. В ньому заговорив учений і пристрасний мисливець на комах.

«Зовсім нова різновидність acherontia medor («мертва голова»), — подумав Морель, спостерігаючи політ метелика.

Спина метелика була не бура з сірувато-голубим полиском, як звичайно, а золотиста, з темно-синім малюнком черепа й схрещених кісток. Передні крила його були теж золотистого кольору, а задні-лазурові. Морель засмучено подумав про те, що його сачок надто малий, щоб захопити таку велику комаху. Але виходу не було. Він повинен зловити цього метелика, хоча б з риском пошкодити йому крила. І Морель плигнув на комаху, махнувши сачком. Сполоханий метелик свиснув і полетів уздовж струмка, немов дражнячи мисливця.

Морель, підскакуючи і падаючи, побіг за ним. Ще за хвилину до цього єдиним його бажанням було простягтись у траві й відпочити. Але тепер він забув про це і почав ганятися за метеликом з таким завзяттям, ніби ловив власне безсмертя. А метелик, поволі махаючи м’якими крилами, манив його за собою, наче болотяний вогник, спритно вивертаючись від сачка в своєму зигзагоподібному польоті. Річище звивалося, розгалужуючись на кілька русел, круто повертало, а це ще більше утруднювало погоню. З Мореля піт лив струмком, заливаючи очі; рюкзак за спиною і ящик для комах теліпались на ньому, мов на розлютованому верблюді, але він нічого не відчував і не бачив, крім пурхаючого в повітрі «золотого руна». Десятки разів перемога була зовсім близько, вчений уже щось урочисто вигукував, але метелик був невловимий, мов казковий «синій птах». Морель давно вже перестав помічати дорогу для повернення назад. Коли б зараз навіть половина Бразилії провалилася крізь землю, він не помітив би цього, загіпнотизований «мертвою головою».

Крутий поворот річища — і перед Морелем зненацька піднялася стіна бурелому, що перегороджувала шлях. Метелик легко піднявся і перелетів бурелом. Морель кинувся на приступ і одразу ж загруз у перегнилій трухлявині. Тоді він побіг кругом. Але час був прогаяний. Метелик пурхав уже далеко і незабаром зник за кущами парагвайського чаю. Над густо-зеленим листям молочайника ще раз мигнули золотисто-лазурові крила і зникли…

Морель, охоплений відчаєм, пробіг кілька десятків метрів, але даремно. Метелика не було. Вчений безсило опустився в траву і Кинув сачок.

«Зрештою, не один же такий метелик живе в цих лісах!» — заспокоював він себе, трохи віддихавшись.

ІІ.Людина і павук

Широко розкинувши руки, Морель лежав на спині, його змучене тіло відпочивало. Та ось він підвівся і глянув на годинник. Десять годин сорок п’ять хвилин. Мабуть, він запізнюється на сніданок. Морель оглянувся, міркуючи, в який бік йому податися. Прямо перед ним до висохлого річища скочувалась застиглим водопадом зелена маса лісу. Позад нього ґрунт полого піднімався. Весь схил вкривала соковита, величезна, з пишним темно-зеленим листям папороть.

«Яка буйна, пишна рослинність! — мимоволі милуючись, подумав Морель. — Цілий ліс папороті. Можна подумати, що я якимсь чудом перелетів у минуле, за триста мільйонів років, у кам’яновугільний період…»

Цей куточок лісу був мовчазний, як мільйони років тому. Ні звірів, ні птахів… Тільки комахи — міріади комах, що літали в повітрі, повзли по листю дерев, копошились у траві… Павуки!.. Їх було найбільше. Вони протягували величезні полотнища павутини між папоротями, пронизували повітря тоненькими нитками, кишіли в моху й корінні. Здавалося, сюди зібрались павуки з усього світу — від ледве помітних мікроскопічних павучків до величезних волосатих птахоїдів. Темно-коричневі, червоні, смугасті, чорні, сірі — всіх кольорів і відтінків павуки наповнювали повітря й землю. Навіть у калюжах, що збереглися в руслі висохлої річки, копошилися водяні павуки. Від такої незвичайної кількості «дичини» в Мореля перехоплювало подих. На одному квадратному метрі тут було павуків більше, ніж в університетському музеї! Морель був вражений, його думка гарячково працювала. Він класифікував, з жадібністю ревного вченого намічаючи жертви своєї любові до знань.

Величезний, завбільшки з кулак, павук, з темно-коричневими смугами на спині, підбіг до Мореля, здивовано зупинився і раптом прибрав войовничу позу: підвівся на задні ноги так, що стало видно його черевце, трохи підняв передні ноги, мов боксер, що готується завдати удару, і несподівано кинувся на Мореля. Учений ледве встиг одбігти від ворога вбік і оглянувся. Павук його не переслідував, але довгі чорні серповидні щелепи комахи загрозливо ворушилися. Морель знав, що укус цих щелепів інколи на багато років залишає після себе нестерпний біль. І все ж таки вчений не міг одвести очей від павука, так цікавило його це страхіття. Кілька хвилин вони дивились один на одного — людина й павук, дві істоти, розділені півмільярдом років походження. Морель уже не дивився на павука як на свою жертву. В цю мить їх ролі помінялись. У вченого мимоволі пробуджувався страх далеких предків людини перед своїм віковічним ворогом. В душі людини кам’яного віку цей невеликий за розмірами ворог породжував чи не більший страх, ніж величезний, як гора, мастодонт. Хоч павук був порівняно і невеликий, але надзвичайно рухливий, і це робило його особливо небезпечним. Павука важко було вбити, він підстерігав людину всюди, і не встигала вона поворухнути рукою, раптово нападав на неї і вражав. Вперше за весь час своєї наукової діяльності Морель подивився на павука не як на цікавий екземпляр для колекції, а як на страшного ворога. На щастя для Мореля, в павука були важливіші справи. Махнувши кілька разів кудлатими лапами, мовби погрожуючи кулаками, павук раптом повернувся і зник під папороттю.

Урок було дано. Морель уже обережніше ступав по траві, намагаючись не дратувати павуків, що аж кишіли в ній. Побачивши чорного тарантула, він обійшов його стороною і зробив величезний стрибок, щоб переплигнути через багатоніжку…

«У гаучосів є хороша балада, — думав Морель, пробираючись до річища, — про те, як на місто Кордову колись напала армія дивовижних павуків. Мешканці вийшли за місто з рушницями, барабанами і розгорнутими прапорами, щоб відбити напад, і почали стріляти; але після кількох залпів люди кинулись тікати, неспроможні зупинити незліченні полчища павуків. Я гадаю, це цілком імовірна історія».

Думки Мореля враз перервались. Прямо на нього грізно мчав новий ворог — величезний павук яскраво-сірого кольору, з червоним кільцем посеред тулуба.

«Lycosa (лікоза)», — за звичкою визначив Морель, в той час як ноги його, здавалось, без всякого наказу з боку рухових центрів перейшли відразу в кар’єр. Лікоза — найхижіший, найзліший і найрухливіший з усіх павуків. Врятуватись від його погоні буває нелегко навіть на коні. А тому не дивно, що Морель розвинув таку швидкість, якої навіть не підозрював у собі. Він не біг, а летів на крилах жаху. Панічний страх оволодів ним. У ці хвилини він уже не був ученим, професором. Він був дикуном кам’яного віку, що тікає від смертельного ворога. Морель робив гігантські стрибки, переплигуючи через повалені дерева, проривав густі зарості…

Ось і висохле річище. Тут бігти стало легше. Зате й переслідувач котився з швидкістю кегельної кулі, пущеної під уклон сильною рукою.

Морель задихався. Ноги його підкошувались. Раз чи два він спіткнувся і насилу звівся на ноги. Павук виграв кілька метрів і вже йшов слідом за Морелем, мабуть, не відчуваючи ні найменшої втоми. Чи буде кінець цьому шаленому змаганню? Мореля проймав холодний піт. Ще кілька кроків-і він впаде від утоми, страшний павук плигне на нього, переможеного ворога, й почне кусати міцними, як залізо, чорними щелепами… Морель озирнувся й побачив, що павук на бігу робить величезні стрибки, намагаючись вискочити йому на ногу. Зіткнення було неминучим. Морель повернувся і спробував ударити павука сачком. Сітка сачка ще не доторкнулася до павука, як він уже скочив на неї і, мов електрична іскра, пробіг по палиці. Морель відкинув од себе сачок у той момент, коли кошлата нога павука торкнулася його руки. Тепер Морель виграв кілька кроків, але його становище було все ще безнадійним.

Річище круто завертало, і Морель раптом побачив струмок завширшки метра півтора. Напружуючи останні сили, Морель перескочив через струмок і вже відчував себе врятованим. Але, глянувши на ворога, з жахом побачив, що павук кинувся вслід за ним у воду й поплив. Течія віднесла павука на кілька метрів нижче, поки він перебрався на бік Мореля. Морелю нічого більше не залишалось, як стрибнути назад. Це повторювалось кілька разів. Морель перестрибував через струмок, а павук перепливав, вилізаючи на берег трохи нижче від Мореля.

Така гра не могла довго тривати. Перепочинки були надто короткими, а Морель був до краю знесилений. І вчений зважився на відчайдушний крок. Озброївшись палицею, він увійшов у струмок і став чекати ворога. Лишалось прийняти бій і вмерти або перемогти. Іншого способу позбутися хижака не було.

У воді павук був не такий рухливий і не міг стрибати. Коли кошлатий ворог наблизився, Морель почав його шалено бити. Павук занурювався у воду, але в ту ж мить випливав і намагався вчепитися за палицю.

Кілька разів це йому вдавалося. Тоді Морель кидав палицю, вибігав на берег, брав іншу і знову заходив по пояс у воду. Він дивувався живучості комахи. Дві передні ноги павука були пошкоджені, але це, здавалось, тільки збільшило його лють. Ще одна нога безсило повисла. Павукові вже важко було справитися з течією, його відносило все далі. Нарешті Морель наважився вийти з струмка. Павук виліз слідом за ним і все ще намагався переслідувати. Але він кульгав помаленьку, і Морель таки відкараскався від свого переслідувача і вже кроком пішов уперед.

— Битва скінчилась на користь людини, — сказав Морель, похитуючись від утоми. — Інакше й не могло бути. Інакше земна куля була б населена самими павуками!

Незважаючи на втому, Морель пройшов ще з добрий кілометр, поки знайшов місце, де не було павуків; тут він упав на галявині, остаточно знесилений. Відкинувшись на спину, він помітив, що сонце вже пройшло через зеніт.

«Спізнився на сніданок!..» — була його остання думка. Морель заснув міцним сном перевтомленої людини.

III. Сон наяву

«… Сонце — величезний золотий павук, що перебігає по небу, і райдуга — його павутина. Я, Морель, перший відкрив це!»

«Що за нісенітниці лізуть мені в голову!» — подумай Морель і розплющив очі. Але він, мабуть, ще не зовсім прокинувся, бо те, що він побачив, могло бути тільки сном. Морель ніби спустився на дно океану. Крізь рожевуватий туман виднілися невиразні обриси зелених плям. У цьому тумані гойдались довгі смуги, наче то були гігантські змії. Величезна темна пляма, ніби планета. то зірвалася з орбіти, снувала в цій рожевувато-зеленій імлі, закриваючи собою мало не чверть усього поля зору. Найдивовижніше було те, що рух цієї темної плями нагадував метушливий біг павука.

Морель кілька хвилин спостерігав цей новин загадковий світ, нічого не розуміючи. «Невже я з глузду з’їхав? Чи це марення?» Він заплющував очі, відкривав знову, та видіння не зникало. Морель доторкнувся рукою до лоба. Він був вологий, але не дуже гарячий. Ні, це не марення. Рука Мореля зачепила окуляри, і в той же момент планетоподібна чорна куля закотилася за горизонт, розчистивши поле зору.

«Окуляри! Секрет розкривається просто». Морель зняв окуляри і подивився на скельця. Вони запітніли і були вкриті павутинням. По лівому скельцю бігав маленький павучок.

«Так ось вона, планета, що зірвалась із своєї орбіти!» — з усмішкою подумав Морель, збиваючи пальцем павучка і протираючи хусточкою скельця. Він надів окуляри й оглядівся навколо. «Невже я ще не прокинувся?» Знову сон, але на цей раз сон дивовижно прекрасний.

Був вечір. Косе проміння сонця золотило папороті й пальми праворуч від Мореля. Ліва сторона галявини була занурена в синю тінь. Повітря, осяяне сонцем, світилося всіма кольорами райдуги, мов калейдоскоп. Ніби райдужна павутина «павука-сонця» розірвалась на дрібні частини і закружляла вихорами самоцвітів. Це був танець брильянтів і алмазів. Кожен брильянт був оповитий легким серпанком найніжніших кольорів. У безперервному русі вони прорізували повітря, змінюючи на шляху польоту забарвлення, спалахуючи то глибоким зеленим, то яскраво-червоним, то синім вогнем, і так швидко краяли повітря, що лишали за собою тільки світний слід. Феєрверк, калейдоскоп, північне сяйво, райдуга ніщо не могло зрівнятися красою з цим чарівним видовищем танцю перлистої роси, блискітливих алмазів і летючих вогників…

Один з цих брильянтів опустився на квітку. Туманна оболонка розсіялась. Склалися крильця, і Морель побачив маленьку непоказну пташку з єдиною яскравою плямою на оперенні. Колібрі! Але й після того як таємниця розкрилась, Морель ще довго не міг відірвати очей від повітряного танцю пернатих балерин.

Однак проза життя вже наполегливо стукала в двері. Морель відчув, що все тіло його свербить. Він поглянув на руки й побачив, що вони покусані москітами, а в шкіру вп’ялися маленькі червоні кліщі. Це повернуло Мореля до дійсності.

Не тільки сніданок, але й обід давно минули. Треба було спішити до своїх, поки не зовсім стемніло. Морель відчув гострий приступ голоду й згадав про смачні страви, які обіцяв сьогодні приготувати їхній повар (він же й носій) негр Джім. Морель підвівся, потягнувся і, глянувши на сонце, пішов угору вздовж струмка. Він дійшов до того місця, де бився з страшним павуком, і знайшов кинутий сачок. Піднявши його, Морель почав міркувати, куди йти. Після деякого роздуму він звернув ліворуч і заглибився в хащі лісу. Тут було майже темно. Тільки де-не-де присмеркове світло пробивалося зверху, освітлюючи змієподібні ліани. Раптом ніби якась таємнича істота погасила це останнє кволе світло. Ніч на екваторі настає раптово. Мореля огорнула густа темрява. Він ступив кілька кроків і впав.

«Доведеться ночувати в лісі, — подумав він. — І хоча б кусочок хліба!..»

Випари посилювалися. Тропічне сонце нагріло за день велетенський котел Амазонки, повний запашних трав, пряно пахнучих смолистих і ефірних дерев та болотяних квітів; і тепер Морель дихав густою парою цієї гігантської парфумерної фабрики.

Лісова тиша порушувалась тільки різноголосим тоненьким дзижчанням комарів і москітів, які міріадами кружляли над Морелем. Незабаром до цих флейтистів приєдналися низькі голоси жаб. Ніколи ще Морелю не доводилось чути такого гучного концерту. Спів цих болотяних хористів не схожий був на уривчасте квакання звичайних жаб. Він був досить мелодійний і протяжний, мов завивання вітру. Та кінець кінцем він наганяв нудьгу.

Коли очі призвичаїлись до темряви, Морель побачив смуги фосфоричного світла — це літали світні комахи. Москіти, комарі й кліщі, якими була всипана трава, не давали Морелю заснути.

«Хоч би скоріше світало!» — болісно думав він, перевертаючись у моху і чухаючи руки й шию. Тільки на світанку вчений заснув тривожним сном.

Його розбудило вищання мавп. Вони сиділи в гіллі над самою головою і пронизливо кричали й верещали. В мавпячій мові ці звуки, очевидно, означали надзвичайне здивування, бо на їх галас збігались нові зграї мавп подивитися на рідкісне видовище — очкасту мавпу, що лежала на землі. Найсміливіші спустилися по ліанах і, тримаючись хвостом, розмахували «руками» на відстані якогось метра від голови Мореля з явним наміром познайомитися з ним ближче.

Але Морелю було не до мавп. Він підвівся, махнув на них сачком і попрямував у глиб лісу. Ображені таким прийомом, мавпи загаласували ще дужче і довго переслідували Мореля.

Морель хитався від голоду і втоми, але вперто пробирався крізь хащі. Нарешті він вийшов до невеличкої річки з заболоченими берегами. Кілька величезних жаб плигнуло в воду, коли він підійшов до берега…

«Всі дороги ведуть у Рим, — міркував Морель. — Усі річки впадають в Амазонку. Якщо я піду по цій річці, то вийду на Амазонку трохи вище або нижче від нашої експедиційної бази. Це буде далі, але вірніше, ніж шукати в лісі дорогу назад».

І вчений пішов униз по річці.

Однак через годину шляху він розчаровано побачив, що річка впадає в одно з боліт, яких так багато в басейні Амазонки.

— Невже я заблудився — прошепотів Морель.

І ця думка вперше змусила його подумати про всю серйозність становища.

Він був один серед незайманого лісу. На тисячу миль навколо нема людського житла. Сачок для ловлі комах був його єдиною зброєю, а в невеликому рюкзаку й фанерному ящику лежало тільки наукове приладдя: збільшувальне скло, шприц, булавки, пінцети.

«Ithomia Pusio, — за звичкою визначав Морель метеликів, що пролітали над головою. — Слави досягнути нелегко!»

Невеличкий струмок, що впадав у болото, перетнув Морелю шлях. На сирій землі виднілися відбитки звірячих слідів. Тут же валялись кістки тапіра, — його з’їв якийсь великий хижак, що завжди підстерігає тварин біля водопою.

Для Мореля це відкриття було не з приємних. Він перейшов струмок і відчув під ногами сухіший і твердіший ґрунт. Тут пальми чергувалися з фікусами й лавровими деревами, а ще вище здіймався ліс фернамбуків, палісандрів і кастанейро.

Морель підняв із землі плід кастанейро завбільшки з диню, розбив його і почав жадібно їсти маслянисту серцевину горіхів, відкидаючи тверду шкірку.

«Тут зрештою не помреш з голоду, — подумав він. — Підкріплюсь, відпочину і піду шукати дорогу».

І раптом несподівано для самого себе він голосно сказав:

— Сонце — величезний золотий павук! — і в той же момент його пройняв сильний озноб.

— Пропасниця! Цього ще бракувало! — пробурмотів Морель, клацаючи зубами.

IV. «Божевільна» пума

Що було потім? Через багато днів, згадуючи цей час, Морель ледве міг відновити в пам’яті послідовність подій.

Сонце — «золотий павук» спустився по вертикальній павутині з неба і вп’явся в голову Морелю, обхопивши її вогненними лапами. Морель закричав від жаху й кинувся тікати. Звідусіль — з листя пальм, з-під коріння дерев, з квіток орхідей — вибігали вогненно-червоні павуки, нападали на Мореля і впивались у його змучене тіло. І тіло горіло, мов у вогні, шматоване незліченними щелепами вогненних павуків. Морель кричав, як навіжений, і біг, біг, відриваючи від свого тіла уявлюваних павуків. Потім він упав і провалився в чорну безодню…

Коли припадок пропасниці пройшов, Морель розплющив очі. Він не міг сказати, скільки часу пролежав непритомний. Був ранок. У траві й на листі копошились павуки — сірі, руді, чорні, червоні. Але це були звичайні павуки. І сонце було тільки сонце. Воно вставало над лісом, освітлюючи золотистих ос, строкаті крила метеликів, яскраві наряди папуг. Думки Мореля були ясні, але він відчував у всьому тілі таку слабість, що ледве міг підняти голову. Спрага мучила його. Край галявини протікав струмок, та Морель не міг добратися до нього. Вигляд струмуючої води збільшував його страждання, і Морель зазнавав справжніх мук Тантала. А сонце піднімалось усе вище. Спека ставала нестерпною. Морель обливався потом, який ще більше ослабляв його.

«Якщо я зараз не вип’ю ковток води, то загину», — подумав він і спробував підвестися.

Хитаючись і спираючись на руки, Морель сів на землю. Потім рачки поповз до струмка. Цей шлях — кілька десятків метрів — здавався йому безмежно довгим. Але все ж він доповз, лежачи на животі, дотягнувся почорнілими губами до води й почав пити. Здавалось, він хотів випити весь струмок. Вода освіжила його. Відпочивши біля струмка, Морель відчув себе настільки добре, що зміг стати на ноги. Але в ту ж мить він мало не звалився знову. На галявину вибіг величезний звір з густою короткою жовтувато-червоною шерстю. На спині шерсть була темніша, на животі — чорнувато-біла.

«Пума!» — з жахом подумав Морель, напружуючи всі сили, щоб не впасти і цим самим не привернути до себе увагу звіра. Пума не могла не помітити Мореля, і все ж вона не звертала на нього ніякої уваги, ніби насолоджуючись тортурами людини, приреченої на смерть. Цей величезний кіт, довжина тіла якого становила разом з хвостом майже два метри, поводився так, наче хатнє кошеня: безшумно стрибав по галявині, ганяючись за великими метеликами. І треба сказати, що він робив це набагато краще, ніж Морель. Незважаючи на весь жах свого становища, Морель мимоволі замилувався граціозними стрибками золотистого звіра. Злякані метелики піднялись вище, і пума, нарешті, звернула увагу на Мореля. Час його настав. М’якою хвилястою ходою пума наближалась до людини…

«Тільки б не показати, що я боюсь її!» — подумав Морель і ступив кілька кроків назустріч звірові. Пума махнула хвостом, зробила невеликий стрибок і зупинилась перед Морелем. Погляди їх зустрілися. Тварин; примружила очі, зібравши під ними білі цяточки. Вона ніби сміялася…

«Та вже їж скоріше!» — подумав Морель, не маючі сили знести ці тортури. Але пума продовжувала свою дивну гру. Вона підійшла до Мореля впритул і штовхнула його пухнастою головою, немов лащилась. Цього м’якого поштовху було досить, щоб збити Мореля з ніг.

«Кінець!» — подумав учений.

Але це був тільки початок. Пума впала на землю поряд з Морелем, перевернулась на спину й почала штовхати його в бік головою, ніби запрошуючи гратися. При цьому вона муркотіла, мов кіт.

«Це якась божевільна пума! — думав Морель. — Вона, мабуть, сказилася від спеки, тому так дивно поводиться лащиться, замість того щоб зжерти мене».

Морель не був схильний підтримувати гру. Наслідуючи тварин, Морель прикинувся мертвим. Пумі це не сподобалось. Щоб розтермосити свою іграшку, вона лягла на груди Морелю, легенько притиснувши його плече однією лапою, другу підняла над його обличчям і відкрила пащу, показуючи страшні ікла.

«Ось коли кінець!» — подумав Морель. Але й цього разу він помилився. Незадоволено пирхнувши, пума скочила й побігла в зарості чагарників.

Це було неймовірної Морель підвівся без жодної подряпини.

Заспокоївшись від потрясіння, він пішов шукати горіхів, бо страшенно зголоднів.

Увечері Морель знову відчув, що наближається приступ малярії. Але перш ніж він втратив свідомість, «божевільна» пума ще раз відвідала його. Вона, мов тінь, вислизнула з чагарників, оповитих сутінками, підійшла до лежачого Мореля і обнюхала його обличчя. Морель не ворушився. Пума лягла коло нього і широко позіхнула, готуючись на «нічліг разом з людиною.

Стемніло. Затихли крики мавп, що клопітливо розташувались на ніч у верховіттях, змовкли пташині голоси. Не чути було навіть жаб’ячих тужливих пісень. Ліс засинав. Ані звуку. Тільки тоненьке дзижчання комарів, не порушуючи тиші. ночі, пронизувало повітря…

«Гаучоси називають пуму другом людини. Вони запевняють, що пума ніколи не нападає на людину і не зачіпає ні сплячого, ні дитини. Невже це правда?» — думав Морель, скоса поглядаючи на свого кошлатого сусіда. Пума лежала нерухомо. Тільки вуха звіра ледве помітно ворушились, наче він прислухався до віддалених звуків.

Як не напружував Морель слух, він нічого не міг вловити, крім дзижчання комарів. Пропасниця все дужче трусила Мореля. Він намагався не дрижати, але час від часу його тіло судорожно напружувалось, і Мореля підкидало вгору, мов на пружині. Однак, мабуть, не це турбувало звіра. Пума простягла лапи, випустила кігті н зібралась у клубок, немов готуючись до стрибка на невидимого ворога. Минула ще хвилина напруженого чекання, і Морель помітив у густих заростях біля струмка дві цятки, що світилися зеленуватим вогнем. Це могли бути тільки очі хижого звіра. Думки Мореля плутались. Йому здавалося, що зелені крапки розширюються, на них виростають кудлаті лапи. Двоє зелених дивовижних павуків наближались до нього… Морель застогнав і втратив свідомість… Крізь марення йому вчувалися крики, рев, стогін, мов тисячі злих духів зірвалися з ланцюга і танцювали навколо; ревів ураган, завивав вітер, І гарчали звірі, і хтось реготав громовими розкотами. Та і ось знову чорна безодня тиші. Небуття…

Заграва тропічного ранку. Сонця ще не видно, але небо вже палає пурпуром. Морель поволі розплющує очі. Він ще живий? Навколо буяє життя, грає всіма барвами. кричить тисячоголосим хором пернатих і комах. 1 знову спрага, нестерпна спрага…

Морель тягнеться по землі, мов гадюка з перебитою спиною до струмка. Тут він бачить незвичайне видовище. Біля самої води лежить розпростертий труп величезного ягуара — одвічного ворога пуми. Його красива золотиста шерсть з чорними продовгуватими плямами пошматована. Праве вухо відкушене. Одне око витекло. На шиї величезна рана. Земля навколо залита кров’ю. Трава вирвана й розкидана, чагарник поламаний. Тут була страшна битва не на життя, а на смерть. Морель нахилився над убитим звіром і з моторошною цікавістю подивився у єдине вціліле око, тьмяне, оскліле. Невже очі цього звіра переслідували його ночами?

Морель згадав, що вже кілька разів помічав, як дві фосфоричні цяточки мелькали в кущах. Але він не був мисливцем і думав, що це нічні світні комахи, яких так багато в тропічних лісах.

Так, його підстерігав ягуар. І ось звір лежить мертвий! Морель оглянувся навколо й побачив, що кривавий слід тягнеться вбік і зникає в кущах. Вчений не вірив своїм очам. А проте сумніву не було: пума врятувала його. Вона охороняла його під час хвороби і, рискуючи сама, хоробро кинулась на ворога, щоб врятувати життя людини. Це була нерозв’язна загадка інстинкту. Мимоволі Морель відчув вдячність і навіть ніжність до свого рятівника. Чи врятувалася вона сама? Бідолашна, незвичайна пума! Вона поповзла в хащі зализувати свої рани, і зараз, мабуть, конає, навіть не усвідомлюючи свого героїзму.

V. Повітряне житло

Мореля охопило бажання розшукати пораненого звіра і, якщо можливо, допомогти йому. Незважаючи на слабість, він пішов по сліду. Але кривавий слід зникав у густих хащах. Морель був ще надто кволий, щоб продовжувати розшуки. Зробивши кілька десятків кроків, він упав біля заростей хінного дерева, вдихаючи аромат рожевих і жовто-білих квіток. Біля його ніг валялась чотиригранна зламана вітка.

«Це ж хіна! А чому б мені не підлікуватись?» — подумав він і, відірвавши зубами кору, почав її жувати, морщачись від гіркоти. Морель почав лікувати пропасницю хінною корою; індійці здавна користуються цим народним засобом. Приступи пропасниці почали слабшати, і Морель незабаром відчув себе здоровим. Але він був ще досить кволим. Досі йому доводилося харчуватись тільки рослинною їжею. Незабаром до горіхів він додав новий продукт — борошно з кореня касови. З цього борошна він умудрився навіть пекти коржики, добуваючи вогонь збільшувальним склом. Іноді йому вдавалося поласувати печеною рибою. Він ловив її на гачок, зроблений з булавки, ввіткнутої в кінець прута. Принадою були черв’ячки й комахи.

Морель не втрачав надії знайти своїх супутників або спуститися по одній з приток до Амазонки і досягти населених місць. Для цього він хотів скористатися з дощової пори року: з листопада по березень безперервні зливи перетворюють струмки в широкі річки. Про напрямок він не турбувався. Марель зробить пліт, заготує запаси харчів і вирушить у дорогу.

Однак, чекаючи цього часу, треба було подумати про більш осіле існування. Досі Морель жив, ніби лісовий звір: день бродив, шукаючи їжу, засинав там, де заставала його ніч. Але далі так тривати не могло, його обличчя і руки були покусані москітами й комарами. Коли Морель дивився в стоячу воду, він не впізнавав себе, так опухло його обличчя. Кліщі залазили під одяг. Вирвати їх з головою було неможливо. Якщо ж у тілі залишалась голова, на тому місці утворювався нарив, який завдавав Морелю більших мук, ніж живий кліщ, що ссав його кров. 1 Морель змушений був терпіти на тілі цілі колонії паразитів.

Але це ще було не все. Щохвилини він рискував зустрітися з лісовими хижаками: ягуаром, мексиканським диким котом, червоним вовком, диким собакою. З них ягуар був найстрашнішим. Один ягуар загинув у боротьбі з пумою, але тисячі їх ще бродили в лісі. Інколи Морель помічав у темряві зелені цятки і поспішав розпалити вогнище, добуваючи вогонь кременем. Але вогонь треба було весь час підтримувати, і Морель недосипав. Кінець кінцем, він вирішив, що найбезпечніше — ночувати на вітах високого дерева, як це робили далекі предки. Він залазив на високе дерево, вмощувався між сучками і прив’язував себе паском до стовбура. Морель довго не міг звикнути до такої «спальні». Коли він засинав, голова його опускалась, і йому здавалося, що він падає з дерева. Від жаху Морель прокидався, інстинктивно хапаючись за віти. Але з часом він звик до нового повітряного ліжка і добре висипався. Вгорі москіти й комарі менше турбували його. Крупні хижаки не помічали здобичі, що ховалася в густій зелені дерева.

Поступово з якихось глибин його істоти піднімались і оживали первісні інстинкти, втрачені людиною протягом тисячоліть культурного життя. Морель навчився міцно спати і в той же час прислухався до найменшого шуму. Слух і нюх його загострилися. Тільки очі вченого залишались такими ж короткозорими. А втім, в окулярах він бачив непогано. Ці окуляри були предметом його постійних турбот. Одного разу, коли він спав на землі, поклавши біля себе окуляри, якийсь птах, очевидно, такий же любитель блискучих речей, як сорока, підхопив дзьобом окуляри й поніс. Змахи крил розбудили Мореля, і він погнався за птахом. На щастя, птах випустив окуляри. Після того Морель ніколи не знімав окулярів, навіть коли вкладався спати.

Була середина вересня, часто випадали дощі. Вони налітали раптово, перекидаючи на ліс цілі водопади, і так же швидко вщухали. Віти дерев не могли захистити Мореля, і він промокав до кісток. Це наштовхнуло вченого на думку влаштувати над головою покрівлю з віток і листя. Робота була важка. Кілька разів він мало не зривався з дерева. До того ж йому доводилось вести боротьбу з мавпами. Тільки-но Морель спускався з дерева по сучки й хмиз, як цілі зграї мавп збиралися на його будові, намагаючись «допомагати» вченому. Можливо, вони робили це з найкращими намірами, але після їх набігів Морелю щоразу доводилось починати все заново.

Так тривало кілька днів, поки Морелю не поталанило знайти міцні й тонкі виткі рослини, якими він туго зв’язав кістяк даху. Чи то мавпи пересвідчились, що людина добре справляється з роботою без їх допомоги, чи, може, їм набридла ця нова забава, але незабаром вони дали йому спокій, і Морель благополучно побудував своє тимчасове житло. Тепер він міг сховатись від дощу. Морель втягнув до себе на дерево навіть деякі запаси харчів: борошна з касови, горіхів і мушиного меду — своє нове придбання. В дорозі ці запаси стануть у великій пригоді. Разом з тим не доведеться шукати їжу під час дощу.

В його новому житлі було щось схоже на ліжко зроблене на вітах і встелене мохом та листям. Тепер він міг лежати з деяким комфортом, навіть простягнутися Коли дощ заважав йому працювати на плоту, Морелі лежав у своєму сховищі на дереві й переносився думкою в Париж. Але той світ був такий далекий і не схожий на те, що оточувало вченого, що Париж здавався Морелю давнім сном.

У сонячні дні Морель напружено майстрував пліт. Без сокири працювати було важко. Морель знайшов кілька гострих кременів і спробував зробити кам’яну сокиру, перейшовши, таким чином, до вищого ступені культури — в кам’яний вік.

Затиснувши кремінь у рогатину, Морель прив’язав його до топорища тонкими ліанами. Але кремінь зіскочив з топорища при першому ж ударі. Тоді Морель вирішив зробити сокиру за всіма правилами мистецтва, пробивши дірку в кремені другим кременем. Ця єгипетська праця стомила його. Морель у відчаї кинув роботу.

«Ні, мабуть, я не годжуся в робінзони!»

Однак думка про сокиру не виходила з голови. Дерево легше піддається обробці. Треба почати з топорища. Морель знайшов підходящий корявий сук міцного залізного дерева й почав пропалювати вугіллям «вушко голки» — довгасту дірку. Це була теж єгипетська праця, але все ж таки дерево обробляти було легше, ніж кремінь. Незабаром «вушко голки» було готове. Морель вставив у нього гострий плоский кремінь і закріпив рослинними волокнами, приготованими для цього. Сокира скоріше нагадувала булавку з незвичайно великої головкою — так багато було на ній намотано «вірьовок», але все ж таки це була сокира. Вона перерубувала, вірніше, перебивала віти в палець завтовшки. Сокира могла бути хоч якимось захистом. Нею можна було навіть зрубати товсте дерево. Але, «прохронометрувавши», Морель підрахував, що на кожне дерево треба було б витратити не менше місяця. А йому для плоту потрібно було щонайменше десять дерев. Морель засмутився. При таких темпах роботи йому раніше ніж через рік звідси не вибратись.

Тоді Морель вирішив використати для плоту бурелом і стовбури потрібної довжини, що валялись у руслах висохлих річок. Їх доводилось тягти звідусіль, часто и здалека. Морель знемагав від непосильної праці. Щоб знайти деревину потрібної довжини, він інколи заходив так далеко, що цілий день ішов назад, до свого житла. В цьому лісі, одноманітному, незважаючи на безліч порід дерев, дуже легко заблудитися. І Морель, вирушаючи шукати стовбури, робив кремінною сокирою позначки на деревах.

Нарешті матеріал для плоту був зібраний. Морель поспішав. Проливні дощі йшли щодня, і висохлі річища наповнювались водою. На щастя, вода прибувала не так швидко, як чекав Морель: сухий ґрунт вбирав у себе величезну кількість вологи, перш ніж насичувався і пропускав воду далі.

Морель зв’язав пліт, зробив невеликий захисток від дощу для себе й запасів їжі, позаду прикріпив кермо з жердини з вилкоподібним кінцем, переплетеним рослинами, і став чекати, щодня поглядаючи на рівень води. Нарешті вода піднялась до плоту, що лежав на березі. В той день дощу не було.

«Цю ніч я ще можу провести на дереві. — подумав Морель. — Але це буде моя остання ніч. Через кілька днів з деревного мешканця я перетворюсь на людину двадцятого століття».

І він видерся на своє дерево.

VI. Невдале відплиття

Ніч була тиха, але надзвичайно задушлива. Зрідка безшумно спалахували блискавки далекої грози. «А дощ все-таки буде. Жодного комара, жодного москіта — поховались», — думав Морель, засинаючи.

На світанку його розбудив страшенний удар грому. Гроза знялася раптово; кругом гриміло, наче хтось відчинив двері велетенської кузні. Ліс палав голубим миготливим полум’ям. Гуркіт грому, мов канонада гармат, що стріляли біля самого вуха, злився в нестерпний гул. Зловісне зеленувато-біле світло зайнялося на небі. Вітер дужчав, але дощу не було. Та раптом небо викинуло на землю цілий океан води. Це був не дощ, навіть не злива. Водяна стихія звалилася суцільною масою.

— Пора! — вигукнув Морель, але не почув свого голосу.

Нашвидку зібравши пожитки, Морель спустився по дереву, чіпляючись за сучки. Незважаючи на те, що його захищали навіс і густе листя, Морель за хвилину був мокрий, як хлющ. Водопад, що падав з неба, оглушив його, сліпив очі, давив на череп. Але Морель біг не зупиняючись. Ось він біля плоту. Безперервно спалахувала блискавка, і при її світлі Морель побачив, що вода залила половину плоту. Морель збіг на пліт і заліз у шатро. На його подив, тут було майже сухо. Недаремно він потрудився, вистилаючи дах великим і товстим листям!

«Під час мандрівки у мене принаймні буде прісна вода», — подумав він, почуваючи нервове піднесення. Однак радість його швидко минула, бо Морель відчув, що вода з’явилась на поверхні плоту. Він підвівся, але вода скоро досягла кісточок ніг і прибувала безперервно. Пліт рішуче не спливав. Може, він зачепився за щось? Повинен же піднятися хоча б один його край! Для міркувань однак не було часу. Вода вже доходила до пояса й загрожувала змити з плоту безталанного мандрівника разом з шатром і пожитками.

Морелю нічого не лишалось, як рятуватися втечею на берег. Але й це було нелегким завданням. Навколо вирував потік, несучи в своєму шаленому бігу вивернуті з корінням дерева. На щастя, Морель був непоганим плавцем. Лишивши напризволяще запаси продовольства, він вирішив рятуватися тільки з науковими інструментами, що були в мішку за спиною. Морель кинувся в потік. Його закрутило, як тріску, й понесло. З півгодини вченому довелося боротися з течією, поки, нарешті, на крутому повороті його не прибило до берега.

Морель вибрався з води, весь вкритий зеленою тванню й тонким довгим листям.

«Годинник безнадійно пошкоджений, — подумав він. — Доведеться жити за сонцем. Але це не біда. Головне — пліт. Чому він не поплив?»

Буря промчала так швидко, як це буває тільки в тропіках. Вітер зірвав сизу завісу з неба, відкривши другу, голубу запону. Визирнуло сонце, і ліс раптово ожив. Вилізли мавпи, струсили, мов собаки, мокру шерсть і почали сушитися на сонці, гучно базікаючи і, мабуть, ділячись по-своєму враженнями про бурю, що пронеслася.

Дерева розквітли яскравими барвами пір’я папуг; бджоли й оси поспішали поповнити запаси їжі до нової зливи. Ліс жив повнокровним життям, усе живе веселилось, поглинаючи одне одного…

Тільки Морель був байдужий до цих веселощів. Понуро повертався він берегом розбурханої річки до свого покинутого житла.

Ось і місце, де він будував пліт. Але де ж він? Шатро зірване, а пліт, як і раніше, лежав на дні.

— У чому ж справа, чорт візьми?! — роздратовано крикнув Морель.

Він узяв кусок залізного дерева, який валявся на березі і з якого був зроблений пліт, кинув у воду і в ту мить скрикнув:

— Чи є ще на світі такий осел, як я!

Обрубок потонув, наче камінь. Залізне дерево було надто важке і не могло триматися на воді. Добрий урок! Опустивши голову, Морель дивився на вируючу річку, в водах якої було поховано стільки праці.

Дощі йшли майже безперервно. Морель тепер був схожий на земноводну тварину, бо його тіло майже не висихало. Він жив мов у водяній стихії, тільки більші насиченій повітрям, ніж води океану. Температура майже не спала, але вологість неймовірно підвищилась. Ледве вщухав дощ, як біла пелена туману застилала все навколо. Гарячий вологий туман вщерть наповнював легені, і Мореля часом душив кашель. Організм так наситився вологою, що Морель майже не пив води. Єдиною втіхою цієї пори року було те, що Морель відпочив від комарів і москітів. Кліщі, змиті з листя дерев, теж менше турбували його.

Думка про те, що доведеться відкласти мандрівку на рік, лякала Мореля. І він вирішив, що б то не було, вирушити в дорогу до закінчення періоду дощів. Дивлячись на каламутні бурхливі води потоку, які підняли з дна тисячі тонн мулу, Морель звернув увагу на величезну кількість тростини і вирваних з корінням стовбурів бамбуку, що пливли на поверхні. Легкі, порожні всередині, вони, здавалося, самою природою були створені для спорудження плоту. До того ж з цими стовбурами легко могла справитись кремінна сокира Мореля.

— Ось із чого треба було робити пліт! — вигукнув учений.

І він знову взявся за роботу, тепер уже під безперервною зливою. Робота пішла швидше, ніж він чекав. І йому не доводилось навіть шукати й збирати бамбук: річка щодня викидала на берег величезну кількість бамбукових палиць. Морель тільки вибирав, зв’язував і складав стовбури. Через кілька днів пліт був готовий. Тепер лишалося стягнути його в воду. Для однієї людини пліт був важкий, хоч і бамбуковий. Дощі розмили береги, і працювати доводилось у непролазній грязюці. Морель придумав цілу систему важелів, користуючись замість вірьовок тонкими гнучкими стовбурами повзучих рослин. Але зрушити пліт було важче, ніж збудувати його. Кінці бамбукових палиць весь час вгрузали в грязюку й гальмували рух. Раз у раз Морель мусив кидати роботу, щоб підняти загрузлий у грязюці край плоту. Інколи за цілий день Морелю вдавалося зрушити пліт лише на кілька дюймів. Морель впадав у розпач. Нарешті сама природа прийшла йому на допомогу. Напоєна дощами земля вже не вбирала в себе всієї вологи; а тим часом небесні запаси води здавались невичерпними.

Рівень води в річці швидко піднімався. Морель зробив останні приготування і переселився на пліт. Того ж вечора він відчув, що пліт, трохи накреняючись, поволі повертається. Ще мить — і пліт, підхоплений течією, помчав по вируючій річці. Морель урочисто крикнув. Однак радість була передчасною. Його закрутило в вирі, мов дзиґу. Величезний кінець дерева виринув з води і так ударив по плоту, що той мало не перекинувся. Морель перебіг на другий край плоту, вирівняв його і взявся за жердину. Тепер мандрівник міг торжествувати. Пліт летів стрілою серед сміття, уламків дерев і вирваних з корівням пальм — мчав до людей, у двадцяте століття.

Морель уважно оглянув воду. Ріка розлилась на величезну площу, затопивши низинні береги. Цілі гаї пальм стояли в воді, затримуючи своїми стовбурами купи хмизу й листя.

На світанку Морель помітив, що пліт рухається повільніше. Коли розвиднілось, він побачив, що його занесло в одну з великих річкових заводей. Становище Мореля було не з веселих. Розраховуючи на течію, він не додумався зробити весло. Він ще раз назвав себе ослом, однак це не допомогло справі.

Морель спробував відштовхнутися жердиною. Алеї як тільки йому вдалося проштовхнути пліт у русло річки, жердина переставала досягати дна, і пліт знову поволі відносило в заводь. Морель вирішив віддатися на волю, течії, сподіваючись, що вона, зробивши коло, винесе його з заводі. Пліт поволі поплив до тінистого берега і, нарешті, здригнувшись, зупинився. Рискуючи підірватись, Морель налягав на жердину, але від цього пліт, що засів нижньою частиною в багнюці, ще більше вгрузав.

Морель кинув жердину, впав на пліт і заснув, знесилений хвилюванням минулого дня й безсонною ніччю.

VII. «Хмарочос» у лісі

Прокинувся Морель тільки ввечері. Обміркувавши своє становище, він вирішив, що йому нічого іншого не залишається, як висадитись на берег, вірніше — вийти на сухе місце, бо він плив не в річці, а на затопленій галявині лісу, оточеній з усіх боків деревами.

Вночі він не наважився вийти на берег і вклався спати на плоту. Дощ перестав, і комарі хмарою піднялися над водою. В багнюці щось чавкало, зітхало, ворушилось… Із хащів лісу чути було якийсь дивний свист. Час від часу тріщали кущі під чиїмись важкими кроками. Морель люто відганяв від себе комарів, прислухався до свисту й не міг заснути.

Ранком він подивився на берег, куди збирався ступити, і здригнувся від жаху. Ґрунт весь немов дихав. Іноді на поверхні з’являлась голова вужа чи гадюки-сліпця. Товсті жаби рилися в мулі. Здавалося, гади з усього світу зібралися сюди, щоб поласувати в жирному мулі черв’яками і личинками комах.

Морель безнадійно подивився на пліт. Ні, не зрушити. Виходу не було, і вчений, узявши рюкзак з інструментами і запасом харчів, ступив у брудну воду. Ноги грузли в багнюці; Морель ледве витягав їх і поволі просувався до берега. Нарешті він вийшов з води. Гадюки шипіли на нього й відповзали вбік. Величезні кольорові жаби загрозливо кидались йому вслід. На щастя, рідка грязюка була поганим трампліном для стрибка, і вони не досягали Мореля.

Морель обійшов заводь і пішов униз по річці. Але чим далі він ішов, тим багнистішим ставав ґрунт, і течія води в річці сповільнювалась. Нарешті перед ним відкрився величезний водний простір — справжнє озеро.

«Невже річка не впадає в Амазонку?» — стривожився Морель. Кілька днів він досліджував це лісове озеро з заболоченими берегами. Воді, здавалося, не було кінця. Безперечно, цього озера не знайти ні на яких картах, бо в суху пору року воно висихає. До того ж тут, мабуть, ніколи не ступала нога географа.

Морель остаточно заблудився. Він з острахом подумав про те, що тут, у цих недосліджених нетрях, можна блукати роками і не вийти звідси. Невже він змушений буде жити в цьому лісі все життя? Правда, тут можна зробити надзвичайно цінні відкриття. Але навіщо трудитися, якщо його відкриття загинуть разом з ним? Ні, Морель повинен вибратися звідси. Рано чи пізно йому пощастить знайти яку-небудь притоку Амазонки. Те, що річка, по якій він плив, нікуди не впадала, було тільки нещасною випадковістю… Однак він надто втомився, йому треба перечекати дощовий період, з цим доведеться примиритися, — він відпочине, збере колекцію рідкісних комах і з новими силами вирушить у дорогу. Але, щоб краще відпочити, треба влаштуватися зручніше, ніж він жив досі. У нього вже є досвід. Він не новачок. Насамперед треба вибрати хороше місце, потім побудувати справжнє житло, хоч і на деревах.

І Морель почав бродити по лісу, шукаючи підходящу ділянку. В одному місці ґрунт піднімався і був твердіший. Морель пішов угору. Незабаром вчений відчув під ногами каміння. Це вже не було суцільне царство пальм і папоротей. Тут росли фернамбукові дерева з двояко-перистим листям, мангрові, сандалові, капайські, каучукові дерева, кущі іпекакуани, хіна, какао, чай — чого ж іще треба? Навіть тютюн ріс на цьому ґрунті.

Морель піднявся ще вище, і перед ним відкрилася широка галявина, освітлена сонцем.

«Тут менше комарів і москітів».

Посеред галявини росла група велетенських дерев бразильського горіха. Товщина їх гладеньких стовбурів досягала ста тридцяти футів.

«Ось те, що потрібно. Під рукою і запаси їжі, і аптека, і навіть сигари. На цій височині я себе відчуватиму в безпеці від звірів».

Однак на хвилину Морель завагався. Чи справиться і він із завданням — чи збудує собі «хмарочос»?

«Часу багато», — вирішив він і гаряче взявся за роботу. А роботи було немало. Насамперед треба зробити драбину, щоб залазити на вершину, заготувати міцні балки для кістяка будинку і підняти їх на високі дерева. Для цього треба сплести міцні вірьовки з волокон рослин. Крім того, потрібні були блоки для піднімання балок. Треба, нарешті, подбати і про інструменти для роботи. Все це було надзвичайно важко для однієї людини. Але, дивна справа, з того часу як Морель вирішив надовго влаштуватися в лісі, у нього немов більше стало енергії. Тепер усі його думки були зосереджені на одному — Париж відсунувся на задній план.

Дощі не переставали, і Морель побудував тимчасову халупу біля підніжжя майбутнього «хмарочосу», як він називав своє житло. Найбільшу увагу Морель приділив влаштуванню надійного даху. І це йому вдалося. Тепер, зберігаючи в попелі жаринки і роздмухуючи багаття вночі, він матиме постійний вогонь, щоб відганяти диких звірів.

Робота посувалась повільно. Першою була готова драбина. Але, спробувавши поставити її. Морель пересвідчився, що зробити цього не може. Драбина була занадто важка. Морель годинами сушив голову над важким завданням. От якби підтягнути її на блоці вірьовкою! Але для цього треба спершу залізти на дерево, чого не зробиш без драбини, бо стовбур товстий і гладенький.

Та Морель не занепадав духом. Він змайстрував кілька підпорок, і кінець кінцем йому вдалося поставити драбину на місце. Далі пішло легше. Правда, довелося добре-таки попріти, витягуючи нагору важкі балки; та коли він уклав їх на розвилки сучків, пів-справи було зроблено. Морель, мов птах, звивав своє гніздо, приносячи вітку за віткою. І будинок вийшов на славу. Морель навіть ухитрився зробити дві кімнати. Менша служила спальнею, а більша — кабінетом, лабораторією і музеєм. Тут стояли стіл, вкритий поверх бамбукових палиць листям, і полички для колекцій.

Коли все було закінчено, Морель підійшов до відчиненого вікна і переможно глянув на ліс, що розкинувся внизу. Учений міг гордитися. Це була перемога. Морель більше не був беззахисною істотою. Він тільки шкодував, що в нього нема фотоапарата, щоб увічнити своє житло і показати його потім своїм ученим товаришам.

Учений силкувався уявити собі обличчя друзів і знайомих, але здивовано помітив, що прізвищ деяких з них не може згадати. «Що за дивне ослаблення пам’яті? — подумав він. — Може, це наслідок хвороби? Так і говорити розучуся…»

Морель вирішив частіше говорити вголос. Він читав лекції своїм уявним слухачам, і в нетрях тропічного лісу лунали мудрі латинські слова, які, очевидно, дуже подобались папугам. Здавалося, луна відбивала його мову в перекрученому до невпізнання вигляді.

— Павук мігалес, — говорив Морель.

— А у іаес, — вторував папуга, заливаючись реготом.

— Киш ви, горлаті! — кричав Морель на своїх недисциплінованих слухачів.

Але вони ретельно повторювали його лекцію, поки він не замовкав.

VIII. Людина без імені

Морель старанно виголошував промови. Але поступово ці заняття ставали все рідшими. Денні турботи й наукова робота по збиранню і класифікації комах надто стомлювали його. Не помічав він і того, що з кожним днем його лексикон ставав біднішим, мова сухішою, блідішою. Вона все більше була насичена науковими термінами, і його лекції нагадували вже латинь середньовічного вченого. Тільки раз, марно намагаючись згадати забуте слово, Морель звернув увагу на цей «розпад особистості» і трохи стурбувався. «Так, я дичавію, — подумав він, але й до цього факту поставився як натураліст. — Природний біологічний закон, підмічений ще Дарвіном. Складний організм, що потрапив у і простіше середовище, повинен або загинути, або «спроститися». Те, що в культурному суспільстві було потрібне і складало мою силу, тепер у кращому випадку є непотрібним баластом, так само, як у Парижі мені не потрібні були собача гострота нюху і слух пуми.

І якщо в мені пробудились інстинкти, що дрімали в людині сотні тисяч років, то, звичайно, повернуться і мої «культурні» надбання, коли я повернусь у своє середовище».

Так він себе заспокоював, і все ж десь підсвідомо ворушилися тривожні, ледве сформовані думки: «Я дичавію, повертаюсь на нижчий щабель біологічної драбини. Якщо я проживу тут кілька років, то перетворюсь на дикуна».

Морель звик до самітності, завжди був заглиблений у свої думки, тому не дуже страждав без товариства, йому не спадало на думку приручити собаку чи папугу, щоб підтримувати спілкування з живою істотою. Його незмінним і до того ж численним товариством були комахи і особливо павуки. Вчений міг годинами нерухомо сидіти, втупивши очі в якого-небудь павука, і спостерігати його роботу. По-своєму Морель був навіть щасливим. Серед павуків, ос, мурашок він відчував себе в «своєму товаристві».

Бразилія в цьому відношенні була справжнім раєм для вченого. Навряд щоб на всій земній кулі можна було знайти друге таке місце, де хвилі життя вирували б з такою невичерпною, нічим не стримуваною енергією. І вчений занурився в цей безмежний океан; кожен день приносив йому щось нове, дивовижно цікаве. Морель був схожий на золотошукача; він цілими днями, забувши про їжу, збирав свої «самородки» чи бродив по лісах, шукаючи нових скарбів. Морель-вчений рятував Мореля-людину від повного здичавіння, і все ж у Мореля відбувався непомітний для нього, але величезний внутрішній процес спрощення психіки. В його мозкові залишались недоторканими тільки клітини, що брали участь у науковій роботі. У всьому іншому він справді дичавів. Морель був невибагливим, мов дикун, до їжі, занедбав свою зовнішність, його волосся виросло до плечей. Костюм давно висів на ньому лахміттям. Тільки нігті він обрізав невеличкими ножицями або частіше відкушував зубами, щоб вони не заважали в роботі над комахами.

Головна зміна психіки Мореля полягала в тому, що в нього поступово згасало саме почуття громадськості, йому не тільки не потрібне було товариство людей, але й наукова робота ніби втратила для нього суспільну цінність. Вона стала самоціллю. Вчений робив величезні відкриття, які викликали б захоплення не тільки в натуралістів, а й у хіміків. Він знаходив нові красильні речовини, рослини, що містили в собі величезну кількість ефірних масел, ароматичних смол, рослини з властивостями каучукових дерев. Тут були величезні, невичерпні запаси всього цього. Але Морелю жодного разу не спадала думка про експлуатацію цих багатств. Він тільки відзначав, реєстрував ці факти як цікаві наукові відкриття. Коли б Морель узнав, що геть усе людство загинуло від якоїсь катастрофи і на безлюдній Землі лишився тільки він один — це навряд чи схвилювало б його; і він, як і до того, продовжував би займатися своїми науковими працями. Навіть честолюбство згасло в ньому. Він уже не мріяв про славу. Все рідше думав він і про повернення до людей. Тільки коли вдруге настав період дощів, Мореля охопила невиразна тривога. Але він пояснював це тим, що дощі заважають йому здійснювати звичайні екскурсії. Тоді вчений почав посилено працювати в своїй лабораторії, упорядковуючи колекції.

Морель майже не помічав плину часу. Годинник його давно зупинився. Календар, який він вів перший час, вирізуючи на паличках позначки, був закинутий. Він почав відмічати тільки роки по періодах дощів, але незабаром залишив і це. Навіщо? Єдиним мірилом часу міг служити його музей, який все поповнювався. Та й це мірило було неточне. Коли полиці, стіни і навіть підлога його робочого кабінету наповнилися зібраними комахами, нагадуючи поле, вкрите сараною, Морель почав викидати однакові екземпляри, залишаючи по одному з кожної родини чи підродини. Але експонати все прибували, і йому доводилось викидати одних комах, щоб покласти на їх місце інших, рідкісних чи вперше ним відкритих. Тільки феноменальна пам’ять Мореля зберігала всю історію його наукових досліджень. Однак ці дорогоцінні знання були загублені разом з їх володарем у нетрях бразильських лісів.

Морель давно вже не говорив уголос і не читав лекцій своїм уявним слухачам. Непомітно для себе він втрачав мову і перетворювався на безсловесну істоту.

Якось цілий день його переслідувало слово, значення якого він не міг пригадати.

«Морель! Щоб це означало? Морель… Морель…»

Його дратувало, що він не може пригадати значення слова, яке здавалося таким звичним, знайомим. Ці зусилля пригадування заважали йому, вносили безладдя в роботу думки, і він постарався заховати надокучливе слово в глибокий ящик підсвідомості. Морель не знав, що цього дня він став людиною без імені.

IX. Безсловесна істота

— Тут ми не знайдемо червоних ібісів, — сказав Джон своєму супутнику. — Ібіс любить болото.

Джон був індійцем. Він прекрасно говорив по-англійському і по-португальському, а син його вчився в університеті. Жив Джон у Ріо-де-Жанейро, де мав власний будинок і магазин; цей магазин обслуговував головним чином туристів і мандрівників, які приїжджали в Бразилію з Старого і Нового Світу, щоб пополювати: в лісах або зібрати колекції. Жодна наукова екскурсія чи експедиція не минала його. Тут можна було купити рушниці, палатки, сітки проти москітів, похідні ліжка, фляги — словом, усе необхідне для подорожі. Головною ж принадою був сам Джон. Ніхто краще за нього не знав малодосліджених областей Бразилії. До його порад прислухалися й професори. Одягнутий по-європейському, сухий, рухливий, він був схожий на іспанця-комерсанта. В його крові не вмерла тільки одна спадщина предків: він успадкував їх схильність до пригод, до бродячого життя в лісах. Немов дикий перелітний птах у неволі, кожного року він відчував приступ туги, бажання розправити крила й летіти… І щороку перед настанням дощів вирушав з якимсь мандрівником до верхів’я рідної Амазонки.

На цей раз він віддав шану Арману Сабатьє, багатому французові з Бордо, натуралістові-любителю й пристрасному мисливцеві.

По Амазонці вони прибули на океанському пароплаві до Манауса, пересіли на плоскодонний річковий пароплав, по Ріу-Негру піднялися до Сан-Педро, потім пішки рушили на північ. За два дні вони минули низинний басейн ріки і вийшли на височину, порослу густим лісом. На думку Джона, в цьому місці не могло бути червоних ібісів.

— Ну що ж, — сказав Сабатьє, — нема червоних, будемо полювати на білих. Тут чудово, Джоне! Яка рослинність! Тс…

Діана, собака Сабатьє, зробила стойку.

Арман Сабатьє обережно розсунув кущі.

Біля струмка він побачив якусь дивну істоту, — напівзвіра, напівлюдину, що сиділа на землі. Довге сиве волосся дикуна — якщо це була людина — спадало на плечі. Надзвичайно худі, але жилаві руки й ноги були голі, а тулуб невідомого прикривало лахміття з сірої тканини, наче він намотав на себе павутиння. Дикун сидів спиною до Сабатьє і, очевидно, поринув у якісь спостереження.

Як не тихо Сабатьє розсунув кущі, дикун почув людей. Він повернув голову, з-за його плеча показалась довга скуйовджена борода, що досягала зігнутих колін. Старик зробив несподіваний стрибок і кинувся в кущі з такою швидкістю, немов він побачив не людей, а ягуара. Діана заскавчала і, відчайдушно, гавкаючи, погналася за втікаючою «дичиною». Сабатьє і Джон поспішили за собакою. Звичайно, Діана швидко наздогнала б втікача, якби на його боці не було значної переваги: він, очевидно, добре знав місцевість і з незвичайною спритністю пробирався крізь ліани й папороті, а собака з розгону не раз потрапляла в петлі й вузли ліан і змушена була зупинятися, щоб звільнитись. Вона давно вже не бачила двоногого звіра, але йшла по сліду, керуючись нюхом і інстинктом. Сабатьє і Джон простували за нею, прислухались до її гавкоту, що швидко віддалявся. Нарешті вони догнали собаку біля великого дерева. Піднявши морду, Діана люто гавкала. Джон подивився на вершину дерева.

— Ось де він! Сидить у вітах, бачите?

Сабатьє не відразу побачив у густих гілках дерева старика, що мовчки й вороже позирав на них згори.

— Злазьте! — крикнув Сабатьє по-французькому.

— Злазьте, ми не заподіємо вам шкоди! — в свою чергу крикнув Джон по-англійському й ще раз по-португальському.

Але старик сидів нерухомо, мовби й не чув чи не розумів їх.

— От диявол! — вилаявся Джон. — Він глухий або німий. А що як я вилізу на дерево і скину звідти цього лісовика?

— Ні, краще почекаємо його тут, — відповів Сабатьє. — Коли він упевниться, що ми твердо вирішили познайомитися з ним, то, мабуть, і сам спуститься до нас.

Мисливці розташувались біля дерева. Джон дістав з рюкзака чайник, консерви й сухарі, розпалив багаття й закип’ятив воду. Сабатьє, приготувавши апетитні бутерброди, високо підняв руку і показував бутерброди старикові, прицмокуючи губами, наче запрошував до їжі кота чи собаку. Дикун заворушився. Вигляд їжі, очевидно, збуджував його апетит. Запрошення до столу свідчило про мирні наміри невідомих людей, що так несподівано порушили його самотність. Але старик ще довго не міг побороти в собі неприязні й недовір’я. Він тихо замугикав, мов німий, і спустився нижче.

— Клює, — весело сказав Сабатьє, розкладаючи на траві всі продукти, що були в рюкзаку.

Минуло ще з годину, поки старик, спускаючись з вітки на вітку, опинився над самими головами мисливців. І Діана знову шалено загавкала, але Сабатьє змусив її замовкнути, і вона невдоволено вклалась біля ніг хазяїна.

Дикун скочив на траву, не кажучи й слова, підійшов до мисливців, схопив кілька шматків в’яленого м’яса і стоячи почав жадібно їсти його, майже не розжовуючи і давлячись.

— Мабуть, у нього в роті давно не було м’яса. Дивіться, як уминає, — схвально сказав Джон, простягаючи старику новий шматок.

Наївшись, старик уважно подивився на Сабатьє і Джона, немов вивчаючи їх, і кивнув головою. Цей простий жест свідчив про те, що мисливці мають справу з істотою свідомою, хоча й зовсім дикою. Сабатьє з свого боку, уважно вивчав зовнішність старика. Це обличчя, безумовно, належало європейцеві, хоча тропічне сонце і надало шкірі темно-бронзового відтінку. Головне ж, старик носив окуляри. Отже, колись він був близький до цивілізації. Крізь скельця окулярів на Сабатьє дивились дивні очі. В цих вицвілих голубих очах горів вогник дикунства чи божевілля, але разом з тим погляд старика відзначався зосередженістю думки, яка свідчить про складний інтелект.

Невідомий, не перестаючи розглядати Сабатьє, немов вирішував якесь важливе питання. Брови його насупились, майже прикривши уважні, пильні очі. Потім він підійшов до Сабатьє і. торкнувши його за руку, відійшов, немов запрошуючи йти за собою.

Дуже зацікавлені, Сабатьє і Джон швидко склали свої речі й пішли за стариком. Вони вийшли на велику галявину, посеред якої височіла група дерев, а на них серед сучків і зелені виднілось повітряне житло лісовика.

Старик обернувся, ще раз кивнув головою і почав здиратися по грубій саморобній драбині на дерево.

— Однак для своїх років він непогано лазить! — сказав Джон, дивуючись спритності, з якою старик піднімався вгору.

Невідомий майже вповз у невеликі двері.

Коли Сабатьє і Джон увійшли в його житло, господар запросив їх у сусідню кімнату, оскільки спальня, де ледве вміщувалось ліжко, була надто мала для трьох відвідувачів. Сабатьє не без побоювання ступав по підлозі, зробленій з бамбукових палиць на висоті сотні футів. Увійшовши в другу кімнату і оглядівшись, Сабатьє і Джон завмерли на місці від подиву… На столі акуратно були розкладені інструменти для препарування комах і виготовлення колекцій-ланцети, пінцети, гачки, булавки, шприци. На полицях, стелі й підлозі були розкладені колекції комах, зразки волокон якихось тканин, фарби в дерев’яних посудинах. Вражений Сабатьє, прикинувши в думці, вирішив, що за таку колекцію будь-який університет не пошкодував би сотень тисяч франків. Один куток кімнати був заснований павутинням. Маленькі павучки, працьовиті робітники, снували вперед і назад, натягуючи павутину на невеликі дерев’яні рами.

Поки гості розглядали кімнату, старик розкладав здобич свого трудового дня. Потім він узяв із столу пташине перо і вмокнув його в чорнило, очевидно, приготоване з якихось зернят чи стеблин у дерев’яній «чорнильниці».

Сабатьє зацікавився цими приготуваннями. Старик збирався писати, але на чому? Ага! «Папір» лежав тут же на столі — це було висушене листя дикої кукурудзи.

Старик написав кілька слів і подав листок Сабатьє.

Напис було зроблено латинською мовою, якої Сабатьє не знав.

— Латинь мені не далася, — сказав він, звертаючись до Джона. — Може, ви прочитаєте?

Джон подивився на жовтий листок з чорними ієрогліфами.

— Якби тут було написано навіть по-португальському, я не розібрав би цього почерку, — сказав він, кладучи листок на стіл.

Сабатьє подивився на господаря й розвів руками:

— Не розуміємо!

Старик засмутився. Він намагався щось сказати, але, крім мугикання, у нього нічого не виходило.

— Зрозуміло, він німий, — сказав Джон.

— Схоже на те, що він розучився говорити, — зауважив Сабатьє.

— Що ж, спробуємо навчити його. Цікаво, якою мовою він говорив, перш ніж його язик заіржавів, — відповів Джон.

І вони посилено зайнялися «чисткою іржі» мови старика. По черзі називали по-французькому, по-англійському і по-португальському різні предмети, показуючи на них: стіл, рука, голова, ніж. дерево.

Господар зрозумів їх намір і, здавалося, дуже зацікавився. Англійські і португальські слова, мабуть, не доходили до свідомості старика. Він і не чув їх. Але коли Сабатьє вимовляв французьке слово, воно, як іскрою, запалювало якусь клітину в мозкові старика, пробуджуючи заснулу пам’ять. У старика на обличчі з’являвся більш свідомий вираз, очі його спалахували, і він посилено кивав головою.

Та як тільки справа торкалась мови, майже страдницькі зморшки вкривали його лоб, язик і губи не слухались, і з рота вилітало незрозуміле мурмотіння, дуже схоже на ті звуки, якими відповідали папуги, повторюючи його лекції.

— Безперечно, французька мова — його рідна мова, — сказав Сабатьє. — Дідусь — старанний учень, з нього буде людина. Мені здається, він уже згадав усі слова, які я називав, але не може повторити їх, тому що його язик, губи й горло зовсім відвикли від потрібної артикуляції. Спробуємо спочатку потренувати їх.

І Сабатьє почав навчати старика за новим методом. Він примушував свого учня виразно вимовляти окремі голосні: а, о, у, е, і. Це старому далося легше. Потім перейшли до приголосних. Джон насилу стримувався, щоб не розсміятися, дивлячись на гримаси господаря, коли той намагався вимовити якусь приголосну. Він випинав губи, крутив язиком у всі боки, наслідуючи вчителя, свистів, тріщав, шипів.

Успіх цього методу перевершив сподівання вчителя. До кінця уроку старик досить виразно, так що можна було зрозуміти, вимовив кілька слів.

— Пому треба поставити голос, він надто кричить, — сказав Сабатьє. — Але на сьогодні досить. З нього від напруження піт котиться градом. До того ж темніє. Тут дуже тісно, щоб розміститися втрьох. Ми будемо ночувати внизу.

Гості ще не могли вільно розмовляти з господарем. Довелось вдатися до міміки й жестів, щоб пояснити, що вони не залишать його назовсім. Попрощавшись із стариком, Сабатьє і Джон опустились по хисткій драбині.

— Ну, що ви скажете? Вирушили по ібісів, а натрапили на дикобраза! Дивовижна знахідка! Без сумніву, старик — учений. Але як він потрапив у цей ліс? Хоч би він скоріше навчився говорити!

— Ви прекрасний вчитель, — зауважив Джон, вкладаючись на нічліг, — але все ж таки на навчання потрібні тижні.

— Ради цього варто пожертвувати кількома тижнями.

Побажавши один одному на добраніч, вони поклали біля себе рушниці й полягали спати.

X. Фесор

Перетворення старика в «словесну» істоту пішло досить швидко. Наприкінці тижня з ним уже можна було вести тривалі розмови, хоч він ще плутав слова. Але Сабатьє чекало деяке розчарування. Якщо старик оволодів мовою настільки, що його можна було зрозуміти, то його пам’ять, за висловом Джона, заіржавіла серйозніше, ніж мова, і ніякі методи тут не допомагали. Старик міг розповісти багато цікавого про своє життя в лісі, але все, що стосувалось минулого, забув. Він не міг згадати навіть свого імені.

— Скільки ж років пробули ви в лісі? — спитав його Сабатьє.

Старик подивився на палички з зарубками й знизав плечима.

— Не знаю, мабуть, не менше п’ятнадцяти років. — Старик зморщив лоба і, силкуючись згадати, додав: — Приблизно в тисяча дев’ятсот дванадцятому році я вирушив у наукову експедицію…

— Отже, ви нічого не знаєте про велику європейську війну?

Так, він нічого цього не знав. Він недовірливо слухав розповіді Сабатьє і, очевидно, не дуже цікавився ними.

— Так, не менше п’ятнадцяти років. Я заблудився в лісі, ганяючись за рідкісним метеликом. Зовсім невідомий вид «мертвої голови».

І вчений до найменших подробиць описав усі особливості комахи.

— За всі ці роки мені так і не пощастило знайти другого екземпляра, — сказав він щиросердо.

Для нього цей метелик був важливіший, ніж усі події, що сколихнули світ за останні п’ятнадцять років. Він забув своє ім’я, але не забув, якого кольору була передньо-крайня жилка на зовнішньому крилі метелика.

— Я довго шукав своїх супутників; звичайно, і вони мене шукали. Вони, певно, вирішили, що мене з’їли звірі або проковтнула гадюка. Але я вцілів, як бачите. Ви — перші люди, яких я бачу.

— Від такого страховиська, як він, мабуть, усі звірі повтікали! — сказав по-англійському Джон. — Йому треба надати більш людського вигляду.

— Ви були одружені? — розпитував Сабатьє.

— Не пам’ятаю… Здається, що так, — зітхнув він після довгої паузи. — Я згадую в своєму житті жінку, яку любив. Так, жінка… Але я не знаю, була це моя дружина чи мати. Наука й заняття настільки мене з’їли…

— Поглинули, — виправив Сабатьє.

— Так, поглинули, що я вже не можу згадати, як жив на світі.

— Але міста ви уявляєте собі?

Старик, непевно розвівши кругом руками, коротко відповів:

— Шум.

— Невже ваші вуха довше зберігають почуте, ніж очі бачене? — здивувався Джон і, підійшовши до старика, спитав:

— Ви мені дозволите вас остригти?

— Стригти?

Джон узяв пасмо його волосся і показав пальцями, як стриже перукар.

— Зрізати ваше волосся, — пояснив і Сабатьє по-французькому.

Старик здвигнув плечима. Йому було байдуже.

— Мовчите — виходить, згодні. — Джон узяв невеличкі ножиці з робочого столу і, посадивши старика на саморобну табуретку, заходився стригти бороду й волосся на голові. Скінчивши, Джон був надзвичайно задоволений своєю роботою, хоча йому довелося немало поморочитись: густе, зваляне, мов повсть, брудне волосся старика важко було різати невеличкими ножицями. — Чудово! Я піду до табору, візьму запасну палатку і пошию нашому старому костюм. До того ж нам треба його якось охрестити. Адже він людина, вчений, професор. Коротко це буде «Фесор». Фесор — хороше прізвище.

Коли Сабатьє переклав старикові пропозицію Джона, той охоче погодився.

— Фесор — Це добре. Я буду Фесор.

З того часу за ним закріпилось це ім’я.

Костюм незабаром пошили. Правда, він нагадував похоронний саван, але зате був просторий, бо Фесор звик до зручної, легкої звірячої шкури.

— Ну, що ви ще хочете з ним зробити? — усміхаючись, спитав Сабатьє, бачачи, що Джон критично оглядає свого помолоділого клієнта.

— Підгодувати, — відповів Джон. — Дуже вже він худий.

— Чим ви харчувалися? — спитав Сабатьє Фесора.

— Зерна, ягоди, пташині яйця, комахи, — відповів Фесор.

— Ну, зрозуміло, — сказав Джон, почувши відповідь. — Не дивно, що він худий, мов комар у засуху.

І вони почали годувати старика чим могли з своїх запасів і тим, що добували полюванням.

Якось Джон, пристрасний рибалка, вирішив наловити Фесору риби, глушачи її. Він узяв пляшку з-під віскі, влив у неї на чверть вуглецю, який був у нього в запасі, і кинув у воду. Пляшка вибухнула, оглушивши рибу навкруги. Всі, в тому числі й Фесор, почали спішно виловлювати рибу, що спливала на поверхню, і старанно промивати її, щоб отрута не проникла всередину.

— Я знаю простіший спосіб ловити рибу, не боячись струїтися нею, — сказав Фесор. — Он у тій частині лісу росте паразитична рослина, якою можна п’янити рибу.

— Отже, ви й рибою харчувались? — спитав Сабатьє.

— Давно, — відповів Фесор. — Рослина — дуже високо, а в мене нема часу лазити по деревах, якщо можна харчуватись ягодами на ходу.

Джон дуже зацікавився цією рослиною, про яку ніколи й не чув, і вирішив зараз же піти по неї.

Фесор показував їм шлях. Він ішов по лісу, мов по музєю, в якому добро знав кожен експонат. Час від часу він звертався до якихось зарубок, зроблених на деревах. На запитальний погляд Джона відповів:

— Я обходив ліс у всіх напрямках від халупи, і скрізь через кожні п’ятдесят-шістдесят метрів у мене зроблені на деревах позначки, які показують шлях.

Фесор завів своїх супутників у такі нетрі, що вони насилу продиралися.

— Он там, угорі, бачите — виткі рослини з білими квітками. Це й є мої риболовні снасті.

Навіть Джон, спритний, наче мавпа, ледве виліз на вершину дерева, обплутаного ліанами.

Він кинув кілька гілок з білими квітками, такими і пахучими, що аж у голові паморочилось. Злазячи, він і побачив на кошлатому стовбурі дерева розкішну білу орхідею і зірвав її.

— Я не знав, що ви так любите квіти! — сказав Сабатьє, поглядаючи на Джона.

Але Джон замість відповіді одчайдушно скрикнув, клубком скотився з дерева і, не перестаючи кричати, застрибав по траві, хапаючись за обличчя й руки.

Сабатьє вирішив, що його вкусила гадюка. Але Фесор підбіг до Джона й почав скидати з його рук і обличчя маленьких білих мурашок. Сабатьє теж приєднався до Фесора, і вони втрьох швидко змели з Джона мурашок. Кілька цих отруйних комах упало на руку Сабатьє, і він зрозумів, чому Джон так несамовито кричав. Біль від укусів мурашок був такий нестерпний, наче тіло кололи розжареними голками. Коли, нарешті, з Джона струсили комах, Сабатьє підійшов до орхідеї і побачив, що всередині вся квітка всіяна білими мурашками.

— Ці злі інсекти (комахи), — сказав Фесор, — можуть з’їсти живу людину. Раз вони напали на мене. Я врятувався тільки тому, що кинувся в воду, у воді вони ще довго кусали мене, доки їх не змило.

Все тіло Джона пекло, наче він прийняв ванну з червоним кайєнським перцем. Однак він поривався ще ловити рибу.

— Мені треба покупатися в річці, інакше я згорю у власній шкірі! — запевняв бідолаха.

Улов був вдалий. Рослина Фесора діяла чудово. Незважаючи на те, що вода була проточна, хоча й з повільною течією, наркотичний сік рослини настільки одурманив рибу, що вся поверхня річки вкрилася нею. Але мало цього — Джону пощастило спіймати в річці тварину з породи алігаторів — водяну ящірку, на вигляд безневинну, але таку кровожерливу, наче справжній кайман.

— Що ви робитимете з цією ящіркою? — запитав Сабатьє.

Але Джон тільки таємниче моргнув.

Цього дня обід вийшов на славу. Наварили й нажарили риби.

На закуску Джон вирізав найсмачнішу частину — хвіст чудовиська, потім вийняв з тіла яйця, якими воно було наповнене. Печені яйця ящірки дуже припали до смаку Фесору, він признався, що не знав про цю смачну страву. Для Джона, очевидно, була дуже приємна така похвала.

Наприкінці обіду трапилась невеличка неприємність: виявилося, що в сахарниці майже немає цукру.

Фесор відразу ж запропонував повести гостей до столітнього дерева, де водилися медоносні мухи.

— Це недалеко, — сказав він, — і ви побачите, що там легко можна зробити запас цукру. Я вивчав життя цих мух і знаю, як зібрати мед, не зачепивши їх: засувку я завжди залишаю зверху дупла, а мед вигрібаю з-під мух. Мед цих мух смачніший, ніж бджолиний, а віск — білий-білий. Мухи довше, ніж бджоли, виготовляють віск; тому я завжди повертаю віск після того, кк саморобною центрифугою викачаю з нього мед.

Через півгодини маленьке товариство вже сиділо за чаєм, ласуючи надзвичайно смачним і ароматним мушиним медом.

XI. Невідомі багатства

Звичайно Фесор ішов у ліс на цілий день, і тільки і ввечері всі збиралися біля вогнища за котелком чаю, розповідаючи один одному події дня. За цей час Фесор уже повністю оволодів мовою.

Проте останнім часом з ним діялось щось неладне. Фесор повертався в невизначені години, забирався в свою лабораторію і то сидів нерухомо біля столу, обхопивши голову руками і глибоко замислившись, а то раптом зривався з місця, щось збуджено бурмотів і так швидко опускався по драбині, що Сабатьє щоразу боявся за нього. Старик був страшенно неуважний, на запитання відповідав невлад, інколи навіть не чув їх чи обривав розмову на півслові.

— Зовсім збожеволів старий, — говорив Джон, поглядаючи на Фесора.

Фесор і справді був схожий на божевільного.

Якось він сидів недалеко від дому, уважно розглядаючи в траві якусь комаху; потім раптом підвівся й помчав так, наче за ним гнався ягуар. Він бігав по галявині, мов навіжений, репетуючи на весь, голос:

— Чому вона не хоче брати мою ефіпігеру?

Потім він піймав якусь комаху, квапливо повернувся на своє місце і, кинувши комаху, урочисто вигукнув:

— Взяла, каналія!

Сабатьє підійшов до вченого і обережно запитав його:

— У вас, пане Фесор, здається, якісь неприємності з вашими комахами?

— Неприємності? — відповів повеселілий Фесор. — Я мало не збожеволів, ось які неприємності! Але тепер усе гаразд. Ще одна складна загадка природи розв’язана!

І, влаштувавшись зручніше, він з запалом почав пояснювати.

— Оси — це вчені вбивці. Своїх жертв — турунів, ефіпігер і інших комах — вони вражають отруєним кинджалом жала в нервові центри, після чого комах розбиває параліч. Ці живі трупи оса тягне до себе і складає в кладовці, — таким чином, напохваті завжди є свіжі продукти. Ось ця сама оса, лангедокський сфекс, мало не довела мене до божевілля! Вона вразила свою жертву, ефіпігеру, на моїх очах і, схопивши за вусики, не поспішаючи потягла в свою нірку. Я непомітно підкрався, ножицями обрізав вусики, взяв паралізовану ефілігеру й поклав на її місце іншу, яку щойно спіймав. Оса, що тягнула свою здобич, відчула, коли я перерізав вусики, що ноша стала легшою, і оглянулась. Звичайно, вона дуже здивувалась, побачивши, що замість паралізованої лежить інша, жива ефіпігера. Моя оса не вірила своїм очам і, змочивши передні лапки в роті, почала ними протирати оченята. Пересвідчившись, що це не обман зору, оса почала шукати першу ефіпігеру, а до моєї навіть не доторкнулась, хоча я сам підсовував їй здобич. Чому вона не брала мою ефіпігеру?

— Вам це здалося образливим? — спитав Сабатьє.

— Не образливим, а незрозумілим, чорт візьми! — скрикнув Фесор. — Це суперечило інстинкту. Я був сам не свій, поки не розгадав загадку, яку мені задала оса.

— І в чому ж тут справа?

— В тому, ідо я підклав їй самця. Оса ж, як заразі я пересвідчився, полює на самок, тому що в їх здутому черевці міститься великий запас соковитих яєчок — найкраще харчування для личинок сфекса. Мені треба було за всяку ціну знайти ефіпігеру-самку, поки оса не потягла свою здобич. Ось чому я так бігав по галявині.

Сабатьє зрозумів настрій Фесора. Нез’ясовний відступ від інстинкту, цього закону природи, для Фесора був таким же нестерпним, як для астронома незрозумілі збурення в русі небесних світил. Тепер гармонія космосу й душі Фесора була відновлена. Немов важкий тягар упав з його плечей. Фесор став компанійським і навіть запропонував показати, як він ловить комах.

— Я підсікаю стовбури одного чагарника, з якого крапля за краплею витікає своєрідний клей, а він і є принадою для різних комах. Та ось ви самі побачите.

Фесор «злітав» у своє гніздо й приніс звідти горщечки та палички, які роздав Сабатьє і Джону. Потім учений показав, як змазувати його клеєм листя, віти і навіть мох, старанно прикриваючи ті місця, де розставлено і пастки.

Коли перед вечірнім чаєм усі втрьох прийшли до пасток, Сабатьє відзначив, що вони діють чудово, — змазані листки були густо вкриті найрізноманітнішими комахами.

— Це набагато легше, ніж бігати по галявинах, як лоша. Та мені це вже й важкувато стає.

Фесор нахилився, витяг з клею якесь сонечко й розчавив його між пальцями. Пальці його вмить забарвилися в яскраво-синій колір.

— Ця фарба яскравістю кольору й міцністю перевершує анілінові фарби і має одну чудову властивість… А втім, дозвольте поки що не відкривати вам секрету, — сказав він, про щось подумавши.

Цього дня Фесор був товариським як ніколи. Після чаю з медом він запросив гостей до своєї лабораторії на дереві. В лабораторії витяг з невеликого ящика зразки тканин клаптиками завбільшки двадцять на тридцять сантиметрів кожен.

— Ці клаптики, — промовив учений, — зіткані з волокон рослин чи тварин. Спробуйте. Ніяка шерсть не зрівняється з цими тканинами, такі вони м’які, міцні й теплі. Але в мене є дещо й цікавіше.

І Фесор подав Сабатьє клаптик сірої тканини. Коли Сабатьє поклав тканину на руку, він був вражений. Тканина була така легка й тонка, що здавалась зітканою з павутини.

— Спробуйте-но розірвати її! — усміхаючись сказав Фесор.

Сабатьє спершу обережно потяг тканину, побоюючись, що вона розлізеться від найслабшого натягу. Але тканина не розірвалась. Тоді він потяг сильніше, нарешті рвонув щосили. З таким же успіхом він міг спробувати розірвати залізний лист. Джон також захотів випробувати свою силу, але тканина зовсім не піддавалась. І разом з тим вона була легка й прозора.

— Сам чорт не розірве цієї тканини! — сказав Джон, подаючи клаптик Фесору.

Очі й губи Фесора усміхались. У своєму довгому балахоні він здавався алхіміком, Фаустом двадцятого століття. Помахавши, мов прапором, тканиною, Фесор сказав:

— Я здивую вас ще більше, якщо скажу, що цю тканину зробив водяний павук. З неї водяні павуки споруджують свої підводні будинки. Тканина зовсім водонепроникна. Якщо її просочити соком однієї з рослин, яку я тут знайшов, вона стане непроникною й для повітря. Непогана була б оболонка для дирижаблів! А як вона зберігає тепло! З цієї тканини ви можете зробити трико і в ньому сміливо вирушати на Північний полюс, не рискуючи замерзнути. А оця тканина, — вів далі старик, — продукт особливого виду шовкопрядів. І знаєте, як я добиваюсь, щоб ці істоти (мої учні, як я їх називаю) день у день працювали на мене? Я рятую їх від різноманітних ворогів і годую тією їжею, яка їм потрібна; так роблять китайці. © http://kompas.co.ua

Я місяцями, роками вивчав повадки й інстинкти цих І працьовитих комах і зробив з них прекрасних працівників. Ось погляньте на цього павука.

Сабатьє ще першого дня звернув увагу на маленького павука, який намотував павутину на дерев’яну рамку.

— Якби в мене було більше місця, я замовив би цьому ткачеві костюм для себе, і він би зіткав його за міркою без жодного шва. З цієї павутини я робив собі сорочки. Тканину мені виготовляли павуки, а нитки — шовкопряди.

— Але як ви цього добилися?

— Спостереженням і терпінням… Решта зразків тканин зроблені з волокон різних рослин, і всі вони дуже міцні. Щоб волокна цих рослин були м’якими, я їх довго розминаю, потім кладу в воду з якимось дубителем, і від цього вони стають ще ніжніші. Я знайшов і дикі коноплі з тієї ж родини, що росте в Індії. Якщо волокна конопель вимочити в дубителі, вони також стають дуже міцними.

У Фесора ніби прорвалась гребля мовчання. Він схильний був говорити всю ніч про нові, зовсім не відомі цивілізованим людям матеріали, про дивовижні фарби, тканини, про чудодійні соки невідомих рослин і про павуків — про павуків найбільше. Говорячи про них, Фесор перевтілювався в поета. Але Сабатьє уже не міг слухати. Не можна було за один вечір засвоїти й переварити все те, що Фесор узнав і відкрив за п’ятнадцять років життя, кожна година якого була присвячена наполегливій праці дослідника. Нарешті старик відпустив своїх гостей, сказавши їм на прощання загадкову фразу:

— Сьогодні вночі дух лісу зійде до вас! — Фесор засміявся дивним, майже божевільним сміхом.

XII. «Дух лісу»

Коли вони спустились по драбині й розставили біля дерева похідні ліжка, Джон довго тер собі лоба, потім сказав, звертаючись до свого супутника:

— Знаєте що, пане Сабатьє, я більше не можу! Якщо ми пробудемо тут ще тиждень, я зовсім очманію від цього старика!

— Ви неправі, Джон. За цей місяць ми взнали стільки цікавих речей, що інші про них не дізналися б і за роки. Фесор поділився з нами тільки невеликою частиною свого багатого досвіду. Але й цього було б досить, щоб вразити весь учений і промисловий світ. Чи знаєте ви, що за найменше відкриття Фесора кожний фабрикант не пошкодував би мільйона? Деякі з його відкриттів схожі на вибухові речовини величезної сили. Вони можуть перевернути вверх дном цілі галузі промисловості й створити зовсім нові. Все це так грандіозно, що я не можу розібратися в цьому незвичайному багатстві. Подумати тільки, що воно залишилось невідомим світу цілих п’ятнадцять років!

— І залишиться невідомим, — відгукнувся з темряви Джон.

— Цього не повинно бути! — серйозно відповів Сабатьє. — Ми спробуємо умовити Фесора поїхати разом з нами. Візьмемо частину його колекцій і його самого.

— Навряд чи він погодиться на це, — заперечив Джон. — Як би там не було, нам пора збиратися в дорогу. Незабаром почнеться період дощів.

Вони замовкли, поринувши кожний у свої думки. Сабатьє думав про можливу експлуатацію «скарбу» Фесора, а Джон — про свій магазин.

— Однак пора запалювати багаття і лягати спати, — сказав Джон.

У цей момент легенький скрип дерева привернув їхню увагу. Вони насторожилися, але навіть тонкий слух мисливців не міг одразу визначити, звідки доноситься звук. Вловити його напрямок і справді було нелегко. Джон перший догадався підвести голову вгору й здивовано скрикнув.

Можна було подумати, що в пітьмі тропічної ночі до них спускається зоряний кусочок Млечної Путі. Джон побачив купу зірок, які горіли спокійним, м’яким фосфоричним світлом.

— Що за нечиста сила! — вигукнув Джон.

Звичайно, тут не могло бути нічого надприродного.

Млечна Путь не могла скрипіти легкими щаблями драбини.

Серед нічної тиші почувся короткий смішок Фесора.

— Лісовий дух спускається до вас! — сказав Фесор.

Коли він спустився, Сабатьє і Джон не могли не скрикнути від подиву. Весь балахон Фесора сяяв фосфоричними плямами.

— Непоганий маскарадний костюм! — сказав усміхаючись Сабатьє.

— Ви вгадали, це мій маскарадний костюм, — відповів Фесор. — Пам’ятаєте сонечко, що містить синю рідину? Ця рідина вночі фосфоресціює. Я намазав нею костюм і перетворився на сузір’я, що гуляє по тропічному лісу.

— Але нащо вам цей маскарад? — спитав Сабатьє.

— А ось нащо. Кожна світна пляма своєю формою нагадує тіло якоїсь фосфоресціюючої нічної комахи, і комахи летять на мій костюм. Світні плями вкриті тонким шаром клею, і комахи сідають на цю принаду. Таким чином, гуляючи по лісу, я в той же час ловлю комах. Як бачите, я дуже опростив свою роботу.

І, побажавши гостям на добраніч, Фесор пішов від них, мов блукаючий вогник, який то з’являвся, то зникав у кущах.

Коли вранці Фесор повернувся, він уже не був схожий на кусок зоряного неба. Весь його костюм був вкритий прилиплими за ніч комахами.

— Добрий улов! — весело привітав він Сабатьє.

— Ви справжня ходяча колекція, пане Фесор. Сідайте пити чай.

— Зараз, тільки звільнюсь від комах і приведу в порядок костюм, — відповів Фесор, піднімаючись по драбині.

Коли Фесор повернувся, Сабатьє налив йому кухоль чаю і сказав:

— Дорогий Фесоре, ми хочемо вкрасти вас. Скоро настане період дощів, і ми вирушимо в дорогу.

— Бажаю успіху.

— А ви?

— Мені й тут добре, — І рішуче відповів Фесор.

— Невже ви не відчуваєте ніякого бажання повернутися до людей? — спитав Сабатьє. — П’ятнадцять років — ніби достатній термін для наукової експедиції. Ви тільки подумайте, яку сенсацію викличуть ваше повернення і відкриття! Ваше ім’я стане відомим усьому світові.

Сабатьє намагався грати на честолюбстві вченого, але ця струна вже не вібрувала в душі Фесора.

— Тут є дещо цікавіше від газетної шумихи. — І, подумавши, Фесор додав: — Ні, я не можу залишити лісу.

— Але що вас тут затримує?

— «Мертва голова» — той самий дивовижний метелик. якого я побачив у лісі п’ятнадцять років тому. Я думав про нього дні й ночі, шукав його всі ці роки, але не міг знайти. Поки я його не піймаю, не піду з цього лісу.

— Але ж зрозумійте, — розсердився Сабатьє, — ви самі давно перетворились у мертву голову, вперта людино! Ну яка користь від усіх ваших відкриттів, якщо про них не знає жодна людина на землі? Яка цінність усіх ваших колекцій і знань тут, у лісі? Не сьогодні-завтра вас може з’їсти ягуар, проковтнути удав. Нарешті. ви помрете природною смертю і заберете в могилу всі скарби. Поза суспільством, без людей ваше існування безцільне, копійка йому ціна! Наука для науки — це гра в бирюльки, нісенітниця, безглуздя! Ви повинні подумати про свій обов’язок перед суспільством, без якого ви були б безсловесною твариною!

Сабатьє говорив довго, і Фесор, очевидно, почав схилятися на його доводи. Нарешті старий вчений, опустивши голову, сказав:

— Добре, я поїду з вами. Але тільки для того, щоб повернутися сюди на чолі добре спорядженої експедиції і закінчити свої роботи. Ми, звичайно, заберемо з собою мої колекції?

— Ну, зрозуміло, — відповів Сабатьє, подумавши: «Тільки б його витягнути звідси!»

Дощі стали випадати частіше, і маленьке товариство почало діяльно готуватися до від’їзду.

Якось Сабатьє, тиняючись біля берега набухлої від повені ріки, звернув увагу на розкидані стовбури залізного дерева. Від стовбурів ішов міцний аромат.

— Такому дереву позаздрила б кожна парфумерна фабрика! — сказав Сабатьє. — А що як з цих дерев зробити пліт?

Фесор похитав головою:

— Це дерево зіграло вже зі мною поганий жарт! — відповів він. — Воно не тримається на воді. Пліт треба робити з легкого бамбука.

Незабаром пліт був готовий. Джон влаштував на ньому простору палатку. Коли почалися дощі, всі троє переселились у палатку, чекаючи моменту відплиття. Колекції ще були в дерев’яній хатині Фесора. Мандрівники вичікували, коли проясниться небо, щоб можна було перенести на пліт величезну кількість колекцій комах, не пошкодивши їх. Фесор дуже хвилювався і щохвилини поглядав на небо.

— Здається, прояснюється, — сказав він якось уранці.

Дощ перестав, виглянуло сонце. Ліс почав оживати.

— Так, треба скористатися годиною, — відповів Сабатьє.

Всі поспішили до хатини.

Раптом Фесор голосно скрикнув і побіг, мов божевільний.

— Мої колекції! Мій дім! — кричав він.

Сабатьє і Джон пішли слідом за ним і побачили, що ветхий будиночок Фесора розвалений. Бурі й зливи останніх днів докінчили його. Біля підніжжя дерев лежала купа потерті вперемішку з висушеними комахами.

Фесор у відчаї кинувся на залишки свого житла й почав перегрібати сміття руками, викрикуючи:

— Мої колекції! Моя праця! Моє життя!

Джон намагався відтягти старика, але він, здається, збожеволів.

— Залиште його, нехай він трохи заспокоїться, — сказав Сабатьє, щиро схвильований горем ученого.

Набігла хмара, і зразу стало темно. Загуркотів грім, спалахнула блискавка. Вітер рвав верхів’я дерев і свистів у бамбуковому гаю. Дощ знову полив як з відра. Але Фесор не помічав нічого. В його настрої наступила реакція. Він сидів нерухомо, наче той маніяк, втупивши погляд на загиблі скарби.

Сабатьє насупився і, торкнувши вченого за плече і сказав:

— Ось бачите, ми своєчасно вирішили забрати вас звідси. Але не сумуйте. Ви повернетесь сюди, і тоді…

— Так. так! — Фесор нарешті опам’ятався. — Треба все починати з початку! Я повернусь!

— З добре спорядженою великою експедицією. Але нам треба поспішати. Ходімте швидше, Фесоре!

— Так, так, треба поспішати… Роботи багато. Все — з початку! Швидше ж! Ходімо!

Фесор квапив своїх супутників! Він поспішав до людей, щоб швидше повернутися в ліс. Цей ліс поневолив його душу, став його стихією, його манією.

Вони прийшли на річку саме вчасно. Вода, що раптово прибула, вже піднімала пліт.

Фесор схопив жердину і почав відштовхуватись.

— Не робіть цього! — гримнув на нього Джон. — Ви можете загнати гострі кінці плоту в мул. Вода сама підніме пліт. Майте терпіння!

Фесор покірно поклав жердину і знову замовк, втупивши похмурий погляд у мутні води. Повз нього, як і багато років тому, мчали стовбури дерев, трупи тварин, пальми. Але він, здавалося, нічого не помічав. Тільки один раз його очі спалахнули думкою.

Мандрівники побачили видовище, яке могло повернути до рівноваги навіть напівбожевільного Фесора…

По річці мимо них поволі плив острів з десятком пальм і папоротей. Величезні орхідеї схилялись до самої води. У вітах пальм стрибали і неспокійно кричали мавпи.

— Плавучий острів! Невже це не міраж? — вигукнув здивований Сабатьє.

— Повідь змиває цілі групи дерев, — відловів Фесор таким тоном, немов читає лекцію в університеті. — Буває, що такі острови випливають у море далеко від берега і довго носяться по хвилях; переплетені корінням дерева довго не розпадаються. Багато мореплавців зустрічали в океані такі плавучі острови. Тут нема нічого… — він обірвав фразу на півслові й заглибився в свої думки, раптово забувши про острів.

— От на такому б острові поплавати! — сказав Сабатьє.

— Індійці інколи запливають на цих мандруючих островах дуже далеко, — відповів Джон. — Пам’ятаю, в дитинстві я сам вирушав у такі мандрівки.

Пліт дуже хитнувся, і його понесло течією.

— Нарешті! — ожив Фесор. — Швидше б, швидше! Стільки роботи!.. — І він знову замовк, низько опустивши голову.

Джон подивився на Фесора, потім на Сабатьє і тихо сказав:

— Мабуть, нам не треба було брати з собою старика. Дивіться, він зовсім збожеволів.

— Нічого, відійде. Не могли ж ми залишити його в лісі!

— Дивна історія! — сказав французький консул у Ріо-де-Жанейро, коли Сабатьє скінчив свою розповідь.

Потім консул відчинив шафу, порився в старих газетах, акуратно складених у стоси, витяг пожовклий номер і подав Сабатьє.

— Ось погляньте.

Сабатьє розгорнув газету від 12 жовтня 1912 року. На третій сторінці була вміщена замітка про загибель у лісах Бразилії французького вченого Мореля, написана одним з його супутників по експедиції. До статті був доданий портрет людини в окулярах, з гладенько поголеним обличчям.

— Так, це він, наш Фесор! — промовив Сабатьє. — Час дуже змінив його, але очі ті самі.

— Очі людини не старіють, — відповів консул. — І ви кажете, що він живий і здоровий? Приведіть його до мене. Цікаво подивитись на цього нового Робінзона!

Однак привести Мореля до консула було не так легко.

Коли Сабатьє повернувся в номер готелю, його зустрів Джон, дуже засмучений.

— Знову пішов! — поскаржився Джон. — Цей Фесор зовсім збожеволів від міського шуму. Він марить, повторює якісь незрозумілі латинські слова. Втік у міський сад, стрибає по траві, ганяючись за метеликами, а сторожі ловлять його. Він зібрав навколо себе юрбу. Я кликав його, але й сам ледве втік: сторожі хотіли відвести мене в поліцію. Вони говорять: «Якщо це ваш божевільний, то ви повинні його доглядати і не випускати з дому». Нічого сказати, добру знахідку ми придбали! Я вам казав, що його не треба було забирати з лісу.

— На нього вплинув дуже різкий перехід від самотності в лісі до життя у великому місті. Мабуть, йому доведеться підлікуватись. Але я певен, що поступово він стане нормальним, — мовив Сабатьє.

За вікнам почувся шум і голос Мореля-Фесора:

— Чого ви мене переслідуєте? Що вам від мене треба? Не заважайте мені, я шукаю «мертву голову»!

МІСТЕР СМІХ

На роздоріжжі

Сполдінг згадав щасливі, як йому здавалося, хвилини, коли він поклав у портфель диплом про закінчення політехнічного інституту.

Він — інженер-механік, і перед ним відкрито весь світ. Для нього світить. сонце, йому всміхаються дівчата. Для нього розпускають павині хвости розкоші вітрини магазинів, для нього грає весела музика в нарядних кафе, для нього пливуть по асфальту блискучі автомобілі.

Правда, сьогодні все це ще недосяжне для нього, але, можливо, завтра він візьме під руку голубооку дівчину і яскраво-червоними губами, сяде з нею в блискучий автомобіль, поїде в найкращий ресторан міста.

Ну зрозуміло, це все буде «завтра» не в буквальному розумінні слова. Треба знайти роботу. Послужити інженером у хазяїна. Зібрати трохи грошей і вкласти їх у якесь діло. А далі все піде як по маслу.

Знайти роботу! Це, звичайно, нелегко. Сполдінг добре знає про це. Але криза й безробіття — страшні слова не для нього, Сполдінга. Хіба в інституті у когось із студентів був такий зріст, вага, такі м’язи, як у нього? Хіба на всіх спортивних змаганнях він не перемагав своїх товаришів? А голова! Хіба він не закінчив вищу школу одним з перших — міг би й першим, коли б не так захоплювався спортом.

Головне ж — ні в кого нема такої сталевої волі, такого впертого прагнення до влади, такої пристрасної жадоби до багатства, такого гомеричного апетиту до всіх благ життя і такої фанатичної наполегливості в досягненні мети.

І Сполдінг стрімголов кинувся в бій, мов зголодніле вовченя, пустивши в хід і волю, і жадібність, і зуби, і кігті. Але незабаром виявилося, що всього цього мало. Кігті йому знадобились тільки для того, щоб одного разу спересердя зірвати з воріт заводу об’яву «Прийому нема». Зубами він гриз від люті комишеву тростину, коли йому знову відмовили.

Здебільшого йому не вдавалося пройти не тільки в кабінет директора, але й до секретаря. Тоді Сполдінг говорив по телефону з прохідної контори чи з вестибюля. Якось він спробував силою прорвати кордон, але його з ганьбою, під руки, видворили з кабінету особистого секретаря машинобудівного магната.

Він жив на випадкові мізерні заробітки, часто недоїдав і ставав жорстоким, злорадно мріяв про те, як сам буде ще безпощаднішим з невдахою, коли все ж досягне вершин земного благополуччя. І якщо звичайні шляхи важкі, треба знаходити легші, нові, незвичайні.

Нові шляхи! Де вони, ці нові шляхи? Сполдінг почав жадібно прислухатися, ловити кожне слово про швидкі чи незвичайні способи збагачення.

Якось у вагоні підземної залізниці Сполдінг почув розмову про удачу письменника-гумориста, який однією книжкою нажив собі велике багатство. Сполдінг сам читав цю веселу книжку й від душі сміявся. Але ж у нього, Сполдінга, нема літературного хисту. Через кілька днів він прочитав про людину, що нажила, незважаючи на кризу, мільйони на патентованому засобі для росту волосся. А винайти такий чи подібний до нього засіб — не так легко, цього швидко не зробиш. В іншій газеті повідомлялося про колосальні заробітки знаменитого комічного кіноартиста Престо. На жаль, у Сполдінга не було й артистичного таланту.

Втомлений, роздратований, з важким тягарем денних невдач і образ, пізно ввечері повертався Сполдінг додому. Ходив по вузькій кімнаті з вікном у двір і слухав, як за стіною хтось тужливо грав на якомусь невідомому інструменті. Звуки нагадували то флейту, то скрипку, то людське контральто.

Ці звуки дратували Сполдінга. Незрозумілим був тембр, незрозуміла мінлива мелодія — то чаруюча, прекрасна, то жахлива, безглузда. Незрозумілими були, як і вчора ввечері, несподівані переходи музикальних звуків у кулеметну стрілянину, яка, проте, дуже швидко припинилася. Незрозумілим, нарешті, був виконавець. Учень не міг так блискуче грати ці технічно складні речі, артист не міг виконувати музикальні дурниці, дивні і змістом, і формою.

Вже кілька днів ці звуки інтригують і турбують Сполдінга. Треба спитати в хазяйки будинку, хто поселився в сусідній кімнаті. І сьогодні за стіною після співучої скрипкової мелодії раптом почувся пекельний скрегіт заліза, свист, верещання.

Сполдінг постукав у стіну. Звуки замовкли.

Королева сліз

Стукають…

— Увійдіть.

У прочинених дверях з’явилась висока червонощока сорокарічна хазяйка пансіону. Не входячи в кімнату, вона сказала:

— Пробачте, містер Сполдінг. Здається, вам заважає ця жахлива музика за стіною? Я скажу вашій сусідці. щоб вона не грала після восьмої години вечора.

— Дякую вам, місіс Адамс, — відповів Сполдінг. — Ця музика справді трохи дратує мене. Але я не хотів би перешкоджати сусідці, якщо для неї ці звукові феномени не забава, а робота. Я можу приходити додому пізніше…

— О ні, ні! Я неодмінно скажу міс Бульвер. Вона страшенно молода… тобто я хотіла сказати: неприпустима оригіналка через свою молодість… Винахідниця! — з помітним презирством закінчила місіс Адамс свою атестацію.

Сполдінг зацікавився.

— Оригіналка? Винахідниця? І що ж вона винаходить? Та ввійдіть у кімнату, місіс Адамс!

Але місіс Адамс не так була вихована, щоб заходити в кімнату холостяка. Вона лишилась біля дверей..

— Дякую, але я поспішаю, — відповіла вона. — Я не хочу сказати нічого поганого про міс Бульвер, але всі ці винахідники трохи теє… — І Адамс покрутила біля лоба товстим пальцем з двома обручками. — Вона каже, що нібито створює таку пісеньку, від якої заплаче весь світ: і немовля, і столітній старик, і щаслива наречена, і життєрадісний юнак, навіть коти й собаки. Вона так і сказала: «І тоді я буду Королевою сліз» — це її власні слова, я нічого не додаю.

Місіс Адамс покликали, вона вибачилась, подарувала на прощання Сполдінгу посмішку й вийшла.

… На другому поверсі була широка засклена веранда, що виходила в садок з чахлими деревцями й двома клумбами. Ця веранда була своєрідним клубом для мешканців місіс Адамс. Тут стояли столики, плетені меблі, штучні пальми в кутках, горщики з квітами на підвіконнях і клітка з зеленим папугою, улюбленцем господині. Вечорами тут грали в шахи й доміно, базікали, танцювали під грамофон, читали, газети, інколи пили чай.

Досі Сполдінг не відвідував цього клубу, де збиралися дрібні службовці, кустарі, продавці врознос, невдахи комісіонери й агенти по збуту патентованих засобів, початкуючі письменники, студенти, — дім був великий, мешканці часто змінювались. Тепер Сполдінг зачастив до клубу і тут зустрівся з міс Бульвер. Перш ніж познайомитися, він кілька днів вивчав її. Атестація, що її дала місіс Адамс, зовсім не пасувала до цієї дівчини, анітрохи не схожої на оригіналку, а тим більше на «божевільного» винахідника. Проста, спокійна. Риси обличчя правильні, приємні.

— Ви називаєте себе Королевою сліз? — спитав якось Сполдінг.

Бульвер усміхнулася.

— Я хочу стати нею. І не тільки Королевою сліз, але й Королевою радості, Королевою людського настрою, якщо хочете.

— Примушувати людей плакати або сміятися? Хіба це можливо?

— А хіба зараз цього нема? — відповіла Бульвер визивно. — Хіба ви не зустрічали вразливих, простих людей, які не можуть утриматися від сліз, коли чують звуки траурного маршу у виконанні духового оркестру? І хіба в цих людей не починають ноги самі пританцьовувати під звуки танцювальної музики? Коли ми д0 кінця збагнемо таємницю веселого й сумного, у нас заплачуть і засміються не тільки найбільш сентиментальні й вразливі люди. Ми примусимо танцювати під нашу дудку саме горе, а радість — проливати гіркі сльози.

Сполдінг усміхнувся.

— Так, це видовище гідне богів, — сказав він. — І ви гадаєте, що з цього можна здобувати долари?

— Мій патрон, містер Гоуд, думає, що так. Інакше він би не субсидував, хоч і в дуже скромних розмірах, моїх дослідів.

— Містер Гоуд? Чим же він займається?

— Механічним виробництвом веселощів і суму. Він фабрикант грамофонних пластинок.

І дівчина розповіла Сполдіигу історію своїх ділових відносин з містером Гоудом.

Лючія Бульвер закінчила консерваторію по класу композиції. Вже на останніх курсах консерваторії вона зайнялась теоретичною працею, яка її надзвичайно захопила. Дівчина хотіла збагнути в музиці таємницю прекрасного. Чому до однієї послідовності звуків людина байдужа, друга її дратує, третя полонить?

На ці питання не було відповіді ні в теорії гармонії і контрапункту, ні в творах з естетики і психології. Тоді Бульвер взялася за теоретичні праці з акустики й фізіології.

— І яка ж у вас була практична мета? — спитав Сполдінг.

— Спочатку я не думала ні про яку практичну мету. Відкрити таємницю прекрасного! Вивчаючи узори нотопису і звукозапису, я намагалась у них знайти закономірності. І дещо мені вже вдалося. Потім спробувала сама складати узори і перекладати їх на звуки, і, уявіть, у мене почали виходити досить несподівані, оригінальні мелодії.

Якось я принесла містерові Гоуду складену мною пісеньку. Випадково, разом з нотами, випав з портфеля один з таких узорів. Містер Гоуд зацікавився, спитав мене, що це за кабалістика. Я пояснила. Містер Гоуд сказав:

— Цікаво. Мабуть, цим можна дечого досягти. Ви знаєте, я скуповую у композиторів нові пісні й романси… Монопольно. Тільки для моїх пластинок. У нотному видавництві вони не з’являються. Але з композиторами, не ображайтесь, важко вести справи. Як тільки композиторові поталанить написати одну-дві популярних пісеньки, він починає зазнаватись і загинає неймовірно високу ціну. Так і розоритися недовго. І ось, коли б вам пощастило винайти апарат, з допомогою якого Можна було механічно фабрикувати мелодії, ну хоч би так, як виходить підсумкова цифра на арифмометрі, — це було б чудово. Мені більше не потрібні були б композитори, я звільнився б від їх примх і надмірних претензій. Чудово! Посадити за апарат робітника чи друкарку — і будь ласка! Одна гарненька мелодія за одною падають вам у руки. Тільки крути ручку — гроші самі посиплються. І світ буде наводнений новими піснями Зможете це зробити, міс?

Я відповіла, що не думала про повну заміну художньої творчості машинною і навряд чи це можливо.

— Математичні обчислення не менш складні, ніж ваші композиційні видумки, а проте лічильні машини чудово замінюють роботу мозку. Спробуйте. Я можу субсидувати ваші досліди. Якщо ж ви досягнете успіху, ваше майбутнє буде повністю забезпечене.

Я прийняла його пропозицію.

— І які ж ваші успіхи? — спитав Сполдінг.

— Я вже оволоділа деякими естетичними формулами для математичної побудови мелодії. І якщо ця робота піде з таким же успіхом і далі…

По веранді пройшла місіс Адамс. Була пізня година, веранда майже спустіла. Бульвер побажала Сполдінгу на добраніч і вийшла.

Еврика!

Після того як Сполдінг дізнався, чим займається Бульвер, він втратив до неї будь-який інтерес, як до «сфінкса без таємниці».

Через місяць після розмови з Бульвер Сполдінг якось повертаючись додому в вагоні підземної залізниці, прочитав у газеті:

«Концерну Бекфорда загрожує крах».

Сполдінга цікавило все, що стосувалось піднесення й падіння людей — від долі Наполеона до історії мільйонів Ротшільда й Рокфеллера. І він уважно прочитав газетну замітку. Бекфорд був одним з «гегманів» — професіоналів-жартівників, щось на зразок французьких конферансьє. Це Сполдінг знав. Але далі для нього були новини. Виявилось, що «торгівля сміхом» поставлена в Америці на широку ногу. Вигадування дотепів — такий же бізнес, як і виготовлення капелюхів чи запонок.

І найбільшим «концерном» такого роду було підприємство містера Бекфорда — «першого гегмана в Америці». Він придумував і продавав дотепи, писав скетчі, гумористичні номери для музичної комедії, для працівників естради, клоунів і коміків театру. Наживши на цьому невелике багатство, він почав купувати й перепродувавати чужі дотепи, збирати й систематизувати «світові запаси сміхотворення» — гумористичні книжки, історичні анекдоти, грамофонні пластинки з гумористичними записами. В його каталозі містилося понад сорок тисяч дотепів, жартів, анекдотів. Весь матеріал систематизувався за темами, нумерувався, каталогувався. Будь-який жарт можна було знайти за двадцять секунд.

Щороку каталог поповнювався на три тисячі номерів. Щоб відібрати перші сорок тисяч, Бекфорду довелось переглянути понад три мільйони жартів і дотепів. Замовник вимагав, щоб у програмах, складених Бекфордом, слухач сміявся не менше вісімдесяти разів на годину. Бекфорд перевиконав цю вимогу: слухачі сміялися від дев’яноста до ста разів, а в найкращих програмах навіть — рекордна цифра! — сто двадцять разів протягом півгодини. За теорією Бекфорда, глядачі й слухачі не ганяються за новими жартами, які до того ж важко видумувати. Все, що потрібно для професіонала, — це вміло підібрати старі дотепи.

Теорія ця нібито стверджувалась життям, принаймні справи «концерну» йшли успішно. Бекфорд обріс «дочірніми» підприємствами: кіно, мюзік-холами й іншими і навіть обзавівся банком. І раптом уся ця солідна будівля почала тріщати. З незрозумілих причин слухачі й глядачі сміялися все рідше й рідше: сімдесят-шістдесят-сорок-двадцять разів протягом години замість восьмидесяти-дев’яноста-ста «обов’язкових». Збут скорочувався…

Чому? Сполдінг замислився. Може, Бекфорд не врахував зміни обставин? Криза. Загальний тривожний настрій у країні і в усьому старому світі. Відчуття нестійкості, невпевненості. Бекфорд був грубий практик. Він не намагався висвітлити питання теоретично: заглянути, розкрити природу смішного, вивчити психологію сучасного глядача, слухача, читача. Змінюються люди, змінюється їх ставлення і до смішного. Те, що смішило вчора, викликає сьогодні здивування. Розуміння смішного рухливе й різноманітне. Але якісь же загальні принципи сміху повинні існувати. Може, вони зводяться до п’яти-шести основних «формул». І якщо їх знайти і вміло застосувати відповідно до людей і обставин, люди почнуть сміятися безвідмовно.

А чому ж ні? Сподівається ж Бульвер знайти принципи прекрасного! І якщо так, то… це ж золоті розсипи! Бекфорд був і лишився дрібним кустарем. Він не зрозумів, що сміх не тільки валюта, але й могутня сила. Яка заманлива справа-володіти секретом сміху, примушувати реготати всяких людей при будь-яких обставинах!

У Сполдінга навіть руки похололи. Що ж треба робити? За всяку ціну вирвати у сміху його таємницю. Вивчити питання теоретично і практично. І потім діяти. Нема основного капіталу! Для початку можна запропонувати свої послуги цьому гегману й банкіру Бекфорду, а потім…

Сполдінг так захопився, що хлопнув долонею по газеті і несподівано для себе крикнув на весь вагон:

— Еврика!

Сусідка злякано відступила, а Сполдінг, глянувши у вікно, знову скрикнув, але вже від досади на себе: замислившись, він проїхав п’ять зайвих зупинок. Під сміх пасажирів він кинувся до виходу.

З цього дня Сполдінг засів за роботу…

Шлях до слави

Сполдінг зробив позначку на полі товстого зошита, походив по кімнаті, дістав з книжкової полиці том Марка Твена, розгорнув закладену сторінку і прочитав підкреслені олівцем рядки:

«Чи є у вас брат? — Так, ми звали його Біллем. Бідний Білль! — Він, значить, помер? — Цього ми ніколи не могли взнати. Глибока таємниця витає над цією справою. Ми були — покійний і я — близнята, і коли нам було по два тижні з дня народження, нас купали в одній балії. Один з нас потонув у ній, але ніяк не можна було встановити, хто саме. Одні гадають, що Білль, інші, що я…»

Сполдінг засміявся та відразу ж нахмурився, замислився. Кинув на стіл томик Марка Твена і знову заходив по кімнаті.

— В чому тут секрет смішного?

Сполдінг розкрив книгу Анрі Бергсона «Сміх». «Смішною є косність машини там, де повинні бути рухливість, увага, жива гнучкість людини. Людина, що діє немов мертвий автомат! Ось один із секретів смішного. Людина біжить по вулиці, спотикається, падає. Перехожі сміються. Людина займається своїми повсякденними оправами з математичною точністю. Але ось якийсь злий жартун попсував навколишні предмети. Людина занурює перо в чорнильницю і витягує звідти грязюку, думає, що сідає на міцний стілець, і розтягується на підлозі…»

«Але це ж правильно! — дивується Сполдінг. — Адже це стандарт усіх комічних трюків наших американських кінокартин! Однак треба випробувати на людях, як усе це діє. До речі, ось стілець з поламаною ніжкою, ось…»

Місіс Адамс підійшла до дверей і з цікавістю заглянула в замкову щілину. Сполдінг стояв перед дзеркалом і робив страшні гримаси. Стук у двері відвернув його увагу.

Хто б це міг бути? Ну, звісно, це місіс Адамс іде довідатись, чи не треба мені чогось. Спробуємо на ній.

— Увійдіть!

Місіс Адамс відчиняє двері. Сполдінг ступив назустріч їй кілька кроків. Напівдорозі ноги у нього заплітаються і він безглуздо на весь зріст розтягується на підлозі. Але місіс Адамс не сміється. Вона істерично скрикує і кидається до Сполдінга.

— Ви вдарились? Що з вами? Боже, як я злякалась!..

— Нічого, нічого, легке запаморочення, місіс. Сідайте, прошу вас, на крісло. Я теж сяду. Голова ще наморочиться.

Сполдінг сідає на стілець з поламаною ніжкою і, вирячивши очі, немов ідіот, з гуркотом падає на підлогу. Адамс зовсім злякалась. Розгублено заметушилася.

— Ви хворі, містер, це цілком очевидно. І обличчя ваше змінилось, — воно надто спотворене, нерухоме. Таке обличчя буває у… дуже хворих!

На жаль, смішна, як здавалося Сполдінгу, гримаса викликала не сміх, а страх.

Коли, нарешті, хазяйка пішла, Сполдінг кинувся до своїх книг. У чому причина невдачі?

Йому здавалося, що він знайшов пояснення: для сміху потрібна нечутливість до об’єкта сміху. Але в тому-то й справа, що до нього, Сполдінга, місіс Адамс небайдужа. А хіба можна розсмішити закохану в тебе жінку? Звичайно, можна. Треба тільки знайти секрет…

Поступово він збагнув таємницю смішного.

Незабаром Сполдінг став «душею товариства», що збиралося на веранді: він знову почав з’являтися там. Коло нього завжди лунав сміх.

— Ми не знали, що ви такий веселий, — говорили пансіонери.

Веселих люблять, і Сполдінг відчував, як зростають до нього симпатії.

Він ставив собі дедалі важчі завдання: смішив похмурих, хворих, чимось засмучених і розстроєних людей. У нього ще були невдачі, помилки, але він усе легше виправляв їх; зате були й справжні перемоги. В пансіоні Адамс з’явився новий мешканець, відставний офіцер Баллонтайн, надзвичайно похмура людина, яку, кажуть, переслідували життєві невдачі. Тільки за останній рік він втратив половину свого майна, ліву ногу й дружину, що покинула його через нестерпний характер. До того ж він хворів на печінку і був надзвичайно дратівливий. Ніхто не бачив, щоб він не те що сміявся, а навіть посміхався. І ось таку людину Сполдінг вирішив розсмішити. Про це знали всі, крім самого Баллонтайна, закладалися на великі парі. Сполдінг уже вступав на арену сміхотворця-професіонала. Ніби не звертаючи уваги на старого буркотуна, Сполдінг почав демонструвати свої випробувані номери. Баллонтайн сидів на низькій софі, обнявши схрещеними пальцями коліно здорової ноги, і дивився на Сполдінга чорними сердитими очима. Навколо все качалося від сміху, а в Баллонтайна хоча б мускул здригнувся на обличчі. Ті, хто ставив на Сполдінга, почали вже занепокоєно перешіптуватись: може, Баллонтайн глухий, як отой дядечко в оповіданні Марка Твена, що ніколи не сміявся?

Але тут раптом Баллонтайн вибухнув. І вибух його сміху був схожий на гарматний постріл, причому, за законами віддачі, його корпус відкинувся назад, а потилицею він так дуже вдарився об стіну, що на кілька хвилин втратив свідомість: йому прикладали холодні компреси і давали нюхати спирт.

Сполдінг торжествував.

Веранда ставала тісною для його експериментів. І він вирішив попрацювати гегманом у мюзік-холі. У нього вже була солідна теоретична підготовка, якої не мають артисти, і в нього був зібраний великий матеріал дотепів та анекдотів усіх часів і народів. Не диво, що успіх прийшов до нього зразу, а за успіхом і досить великі заробітки. Сполдінг щедро розплатився з місіс Адамс і, на її превеликий жаль, переїхав на нову квартиру в центрі міста.

Маючи солідну теоретичну й практичну підготовку, Сполдінг вирішив запропонувати свої послуги Бекфорду. Сполдінг уже здобув деяку популярність, і йому неважко було проникнути до Бекфорда, поговорити з ним і переконати першого гегмана Америки взяти його, Сполдінга, до себе як «наукового консультанта».

Сполдінг гаряче взявся до роботи. Ознайомився з каталогом «шедеврів світових дотепів і жартів», з грамофонними пластинками, кінотекою. Справа Бекфорда була розрахована на масовий збут, і тому Сполдінг взявся вивчати «середнього американця» — його смаки, його вдачу.

Треба було з’ясувати, чому рекордні програми Бекфорда не викликають колишнього сміху і чим можна знову викликати цей сміх. Від вивчення натовпу, масового «середнього американця», Сполдінг перейшов до вивчення окремих людей, типових представників певних класів і груп населення. Розсмішити безробітного, робітника, службовця, що перебуває під страхом звільнення; домовласника, що лишився без пожильців; крамаря без покупців, антрепренера порожнього театру. Розсмішити голодного каліку, арештанта, меланхоліка. Розсмішити людину, пригнічену турботою, занепокоєну, стривожену. Розсмішити всіх їх — значить розсмішити середнього американця, від природи здорового, схильного до оптимізму і гумору.

Після наполегливої праці Сполдінгу вдалося розв’язати це завдання.

— Ви навіть мертвого примусите розсміятися, Сполдінг! — говорив задоволений своїм консультантом Бекфорд.

Можна було зайнятися розширенням виробництва. І тут Сполдінг проявив велику винахідливість. Він розширив коло клієнтів, замовників, обновив «асортимент товару», винайшов нові сорти й види продукції. Рекламні проспекти з додатком «зразків товару» розсилались акторам театру й кіно, драматургам, письменникам, журналістам, адвокатам, конферансьє, цирковим клоунам, лікарям, тюремникам, педагогам, професорам, перукарям, навіть настоятелям церков різних віросповідань.

«Сміх, як метод лікування!» — при цьому наводились приклади й авторитетні висновки вчених. «Веселий перукар залучає клієнтуру!» — історія містера Гонкіса, перукаря, що розбагатів після того, як почав користуватись послугами концерну містера Бекфорда. «Клієнт м-ра Бекфорда містер Г. зачарував своїми веселими жартами міс Н., багату і вродливу дівчину, й одружився з нею». «В театрі, де не перестає звучати сміх, ніколи немає порожніх місць — переконливі приклади».

Реклами робили своє, попит на дотепи зріс. На подив самого Сполдінга, він завербував досить багато клієнтів серед церковних проповідників, що якось умудрялися поєднати земний грішний сміх з небесною єлейністю.

З’явились у продажу нові пластинки фірми Бекфорд із записом чарівних виступів Сполдінга, пластинки-листівки з анекдотами й смішними піснями, коробки з сюрпризами, що викликали сміх, фокусні сміховинні сигари, цигарки, цукерки, біноклі, стереоскопи, іграшки, дзеркала, карлики, звірятка, що роблять несподівані забавні рухи чи видають смішні звуки.

В спритних руках Сполдінга сміх, немов міфічний старик Протей, що набирав різноманітного вигляду, перетворювався то в слово, то в звук, то в фарби, то в те й інше, разом узяте. Раптовий успіх — великий доход — приніс останній винахід Сполдінга — вуличні «кіоски сміху», де перехожі за дешеву плату могли за п’ять хвилин насміятися досхочу. Вони виходили звідти з веселими вигуками, їх очі сльозилися від сміху. Це було найкращою рекламою, і біля кіосків завжди юрмились черги.

Справи Бекфорда поліпшилися і швидко пішли вгору. Він був цілком задоволений Сполдінгом, але Сполдінг не був задоволеним своїм хазяїном. Свого часу між ними була укладена така угода: Бекфорд платить Сполдінгу щомісячну тверду плату. Крім того, як тільки прибутки Бекфорда почнуть зростати, Сполдінг одержує два проценти — всього тільки два проценти! — з суми нових, додаткових прибутків. Але чим більше зростали прибутки, тим менше бажання дотримуватись угоди виявив Бекфорд. Він не хотів платити два проценти.

Між Бекфордом і Сполдінгом уже відбулося кілька серйозних сутичок. Бекфорд навіть сам провокував їх: швидше можна було відмовитись від Сполдінга, який, на думку Бекфорда, був уже непотрібен.

— Ну, так не гнівайтесь на мене, містер Бекфорд! — якось вигукнув Сполдінг під час такої суперечки. — Я врятував вас від банкротства. На моєму сміхові ви нажили нові капітали і, незважаючи на свої обіцянки, зараз відмовляєтесь видати мою частку. То знайте ж, що я зумію сміхом відібрати у вас свою частку сміху, перетворену в гроші!

— Правду кажучи, це найбільш невдалий жарт з мого п’ятдесятитисячного каталогу жартів і дотепів, — презирливо усміхаючись, відповів Бекфорд.

— Подивимось, для кого він буде невдалим! — погрозливо заперечив Сполдінг.

Після цього Сполдінг надовго лишився на самоті, проводячи якісь нові досліди.

І ось…

Догори дном

Важке тіло містера Бекфорда, судорожно здригаючись, перевалилося через підлокітник крісла. Обличчя спотворене гримасою істеричного сміху. Шия покрилась великими краплями поту. Пухка рука з масивним перснем на підмізинному пальці безсило повисла, торкаючись персидського килима. Бекфорд намагався сісти прямо, але припадок болісного сміху знову повалив його на бік.

Надзвичайним зусиллям волі містерові Бекфорду, нарешті, вдалося підвестися й сісти прямо, відкинувшись на спинку крісла.

Сміх поволі затихав, немов гуркіт грози, що віддалялась. Містер Бекфорд опам’ятався, але ще не міг збагнути, що, власне, сталося.

Через напіввідчинені двері з сусідньої кімнати, де містився секретаріат, долинали дивні, безглузді, приглушені звуки не то сміху, не то плачу, схлипування, важкі зітхання, стогін, уривчасті фрази і знову сміх.

Нечиста сила якась!

Бекфорд машинально подивився на письмовий стіл, вкритий товстим дзеркальним склом. На ньому лежала чекова книжка з білим корінцем. Бекфорд власноручно вписав у чек «десять мільйонів доларів», розписався, одірвав чек від корінця і подав Сполдінгу. Блідо-синє обличчя Бекфорда стає сизим, щоки ліловими. Новин вибух гавкаючого сміху раптом переходить у несамовитий рев скаженого осла. У відповідь на цей рев у сусідній кімнаті застогнали, завили, загавкали, запирхали, заохали, зареготали різноголосо, але ніхто не прийшов на поміч. Мабуть, їм самим потрібна була допомога. Від цієї думки Бекфорд остаточно оволодів собою — адже він був всесильним главою фірми, власником хмарочосу, він був могутнім паном для всіх цих підневільних людей, які не мали грошей.

Бекфорд спробував відновити в пам’яті те, що сталося, але це нелегко було зробити, бо по сто першому поверху хмарочоса Бекфорда промчав тайфун безумства і все перевернув догори дном. Була знаменита мертва година Бекфорда — від восьмої до дев’ятої ранку, коли він сам особисто готував план денної кампанії — кого пускати на дно, з ким укласти тимчасовий союз, кому завдати нищівного удару. Коли б одночасно провалилася нью-йоркська, паризька і лондонська біржі разом з державними банками, хоч би й Місяць упав на Землю, ніхто не міг, не смів, не мав права вдиратися до його кабінету й порушувати годину священнодійства.

І ось сьогодні… Бекфорд уже орієнтувався в «дислокації» міжнародних фінансових сил і взявся накидати короткі, але точні накази своїм директорам, агентам, біржовим маклерам, підкупленим чиновникам міністерства фінансів, редакторам газет, коли… він не повірив своїм вухам! — у сусідній кімнаті особистого секретаря почувся непристойний шум, який міг порушити гармонійний план його думок, тим самим завдавши Бекфорду величезних збитків. Услід за шумом пролунав уже зовсім непристойний сміх. Це було рівнозначно бунту, заколоту.

Глава фірми вже простягнув руку до «сигналу тривоги», як раптом двері рвучко відчинились, хвилі безумного сміху заповнили величезний кабінет. На порозі стояв цей негідник Сполдінг у сірому костюмі й солом’яному капелюсі. Бекфорд трохи відкинув назад свою круглу голову і глянув на непрошеного гостя тим ви пробуваним крижаним, пронизливим поглядом, від якого бентежились добре загартовані пройдисвіти і бувалі дипломати.

Сполдінг витримав цей погляд і раптом зробив якусь легку, але неймовірно смішну гримасу, якийсь легкий жест, що надав непереборний комізм усій фігурі, і сказав лише одну фразу. Зараз Бекфорд не міг навіть згадати її — щось цілком несподіване, абсолютно невідповідне місцю й часові, але, можливо, тільки тому до такої міри забавне, що Бекфорд раптом зареготав таким щирим, заразливим сміхом, яким не сміявся від часу своєї далекої молодості. Сполдінг, не знімаючи капелюха, швидко пройшов по килиму від дверей до письмового столу, став біля столу, обіперся рукою на скляну поверхню і в паузі бекфордівського сміху сказав:

— Чи не маєте бажання, хазяїне, закінчити наші розрахунки? Потрудіться підписати і видати мені чек на десять мільйонів доларів!

Бекфорд на секунду перестав сміятися і злякано подивився на Сполдінга — чи не збожеволів той: смішити першого гегмана така ж дурниця, як частувати цукерками фабриканта цукерок!

Сполдінг усміхнувся і сказав:

— Сподіваюсь, ви будете досить розсудливі. Ні? — Знову мімічна гра і якась нова фраза, що викликала у Бекфорда нестримний сміх. — Чек пишіть на пред’явника.

Бекфорд засміявся, забився, мов птах, що потрапив у сильце. Простягнув руку до дзвінка, але припадок судорожного сміху паралізував рух. Усі м’язи зовсім ослабли. Тіло враз обм’якло. З тугою поглянув у відчинені двері — звідти допомоги чекати нічого було: друкарки й секретарі корчились у пароксизмах сміху, мов у передсмертних судорогах страшної епідемічної хвороби… А Сполдінг, цей злий геній сміху, продовжував краяти тіло й нерви містера Бекфорда. Маючи астмічну будову тіла, Бекфорд почав задихатися й прохрипів:

— Мільйон!

— Десять і один! — відповів Сполдінг.

— Два!

— Десять і два! — набавив Сполдінг.

Бекфорд перетворювався на кисіль. Він так сміявся що очі закочувалися, губи синіли, в боках кололо й забивало подих. Впертість могла скінчитися погано. Бекфорд попросив пощади. Він згодний підписати чек на десять мільйонів, але не може зробити цього: у нього тремтять руки. Сполдінг перестав смішити, Бекфорд від. дихався і підписав чек. Зрештою це не так і страшно: він встигне повідомити в банк, щоб грошей не видавали. Сполдінг недбалим жестом поклав чек у кишеню, трохи підняв солом’яного капелюха і сказав на прощання такий жарт, який зробив Бекфорда неспроможним до якихось дій, поки Сполдінг спокійно виходив.

… Глибоко зітхнувши, як людина, що прокинулась після кошмарного сну, Бекфорд поглянув на циферблат великого годинника в кутку кабінету. На подив банкіра, виявилось, що візит Сполдінга тривав усього вісім хвилин, і тільки хвилину тому «науковий консультант» вийшов. Він, мабуть, ще в ліфті. Бекфорд схопив телефонну трубку, подзвонив у банк, що містився на два десятки поверхів нижче, і наказав негайно арештувати пред’явника чека на десять мільйонів доларів.

— Грошей не видавати! Чек фальшивий! Ха-ха-ха! О диявол! Ви не звертайте уваги, що я сміюся. Це нервове… ха-ха!

Потім, на випадок, якщо Сполдінг не прийде в банк по гроші особисто, Бекфорд подзвонив начальникові охорони, що містилася на першому поверсі:

— Негайно поставити охорону біля всіх дверей! Хах-ха-ха-ха! — знову зареготав Бекфорд, згадавши Сполдінга. — За… за… ха-ха-ха!

«Тисячу чортів! Так він встигне втекти!..» Нарешті він спромігся вимовити другу фразу:

— Заарештуйте молодого чоловіка в сірому костюмі з плоскодонним солом’яним капелюхом на голові. Сполдінга! Знаєте?! Фу, тепер можна посміятися. Хо-хо-хо-хо! Так. Досить. Хо-хо-хо! Досить.

Бекфорд подзвонив особистому секретареві. До кабінету увійшов високий худий чоловік, зігнутий, мов напіввідкритий складаний ніж. Він сміявся дрібним, заливчастим сміхом, і тіло його так сіпалося, мов чиясь сильна рука трясла його, як іграшкового блазня. Напівдорозі до столу секретар зовсім скис від сміху і, знесилений, сів на килим. Дивлячись на секретаря, Бекфорд, насуплювався все більше і раптом зареготав сам.

Секретар підвівся. Хитаючись, мов п’яний, добрався до столика з графином води. Спробував налити води в склянку, але руки тремтіли.

Задзвонив телефон. Бекфорд узяв трубку. Перше, що він почув, був сміх — буйний, нестримний, верескливий. Бекфорд зблід. Цей сірий диявол Сполдінг, очевидно, встиг заразити епідемією сміху і перший поверх.

Басовий сміх змінився теноровим — пискливим, дитячим чи жіночим. Мабуть, різні люди намагалися говорити, але сміх заважав їм. Бекфорд грубо вилаявся і кинув телефонну трубку.

Лише через три години йому вдалося розізнати подробиці подій, про які, до речі, він уже догадувався. І в банку, і в вестибюлі намагалися затримати Сполдінга, але з цього нічого не вийшло. В банку до нього підійшли три полісмени, та вже через секунду вони корчились на підлозі в судорогах сміху. Сполдінг сміхом примусив касира видати гроші, сміхом проклав собі шлях у вестибюлі серед численних поліцейських домашньої охорони і благополучно вийшов з будинку, несучи в боковій кишені сірого костюма десять мільйонів доларів.

— Ні, це не людина, це сатана! — прошепотів Бекфорд.

Глава фірми був засмучений втратою великої суми грошей, обурений безглуздою роллю, яку Йому Довелося грати, і все ж він не міг не відчути чогось схожого на повагу до Сполдінга. Вже те, що містер Сміх зажадав не тисячу, не мільйон, а десять мільйонів, піднімало його над юрбою дрібненьких авантюристів.

Але так залишити цього не можна. Подарувати ні з того ні з сього десять мільйонів — не такий містер Бекфорд.

І Бекфорд почав дзвонити в поліцію, в прокуратуру, своїм агентам.

Король сміху

За кілька годин Сполдінг — містер Сміх, як уже прозвали його журналісти — здобув світову славу. Вірніше, світового розголосу набула незвичайна подія (в хмарочосі Бекфдрда. Але про самого містера Сміха, про його минуле, про його особисте життя знали дуже мало. Кореспонденти згадували, що під ім’ям містер Різус (містер Сміх) подвизався на кращих естрадах мюзик-хола якийсь гуморист, що надзвичайно швидко створив собі кар’єру. Як тільки він виходив, глядачі в залі заливалися гомеричним реготом, і містера Різуса вже тоді звали Королем сміху. Однак він, пролетівши яскравим метеором, зник з естради так несподівано, як і з’явився. Про нього забули, дальшою долею його не цікавилися.

І от зараз містер Різус, Король сміху, так раптово нагадав про себе.

Армія в’юнких кореспондентів і зграя поліцейських кинулись по місту, розшукуючи сліди Сполдінга. На подив самих слідопитів, їх знайшли дуже просто. Виявилося, що Сполдінг наймає прекрасний особняк майже в центрі міста. Будинок стоїть посеред саду, оточеного красивою залізною огорожею, через яку добре видно особняк і всі доріжки садових алей. Сюди й кинулися на приступ юрби журналістів, фотографів, кінооператорів.

Залізні ворота й хвіртка були замкнені. На дзвінки ніхто не виходив.

Не минуло й п’яти хвилин, як в’юнкі люди із спритністю мавп перелізли через залізну огорожу і кинулись до будинку. Але тут сталося незвичайне. Стіни будинку перетворились на екран денного кіно, і на ньому з’явився Король сміху. Одночасно заговорили репродуктори. І «нападаючі», гублячи вічні пера, блокноти й фотоапарати, вже качалися по землі в судорогах сміху. Деякі, закривши очі й вуха, змогли підійти до дверей будинку, але двері були замкнені. Та й неможливо ж інтерв’ювати з закритими очима й вухами!

Атака була відбита. Армія журналістів ганебно ретирувалась.

Настільки ж сумною була доля і поліцейської атаки. Всі полісмени падали в саду від реготу. Старий працівник поліції, що очолював загін, підняв білий прапор — хусточку. На його подив, екрани погасли й репродуктори замовкли. Настало щось подібне до перемир’я. Начальник попрямував до будинку. Двері перед ним відчинились. Повернувся він хвилин через десять, збентежений, замислений, з загадковою усмішкою на обличчі. Кишені його френча дуже відстовбурчувались. Він віддав своїй розбитій армії наказ про відступ. Того ж дня він доповів начальству і повідомив про це журналістам, що містер Сміх непереможний. Єдино можлива війна з ним — повітряна. Але не кидати ж з аероплана стокілограмові бомби в центрі міста.

… Місто схвильоване. А винуватець всього переполоху спокійно сидів у глибокому шкіряному кріслі, курив сигару, згадуючи пройдений шлях, і підбивав підсумки.

Сполдінг, нарешті, багатий. У нього прекрасний готель у місті й вілла в горах. Яхта, аероплан, автомобілі… Чого ще не вистачає йому? Дружини! йому потрібна незвичайна дружина. От якби місіс Файт! Красуня двадцяти чотирьох років, вдова. Власниця мільйонів, фабрик і заводів. Найбагатша наречена в світі. Так пишуть газети. Чому б не завоювати сміхом її серце і її мільйони? Це, звичайно, може бути кваліфіковано як примус, навіть насильство, розбій, вимагательство. Та хіба не все одно?

І Сполдінг почав розробляти свій новий план. Справитися з Бекфордом було легше: Сполдінг добре знав Бекфорда. Про місіс Файт він знав тільки з газет. Доводилося збирати додаткові відомості через приватних агентів. Файт була крупною ставкою, і треба було зробити все, щоб не програти цієї ставки.

Через кілька днів усе було готове. Сполдінгу пощастило проникнути в палац Файт. Вдалося обеззброїти, приборкати і особисту охорону: лакеїв, камеристок, розшукати в нескінченній анфіладі кімнат місіс Файт.

Коли Сполдінг увійшов, Файт курила єгипетську сигару, вставлену в золотий мундштук з сапфіровим наконечником. На ній було газове скляне плаття, рожеві туфлі з мавпячої шкіри з брильянтовими пряжками.

— Чи згодні ви, місіс Файт, вийти за мене заміж? — спитав Сполдінг, наділивши цю пропозицію легким дотепом.

Файт дзвінко розсміялась, але тут же швидко відповіла:

— Перестаньте смішити мене, Сполдінг! Ви хочете, щоб я вийшла за вас заміж? Так у чому ж справа? Яка жінка відмовиться стати дружиною Короля сміху? Я згодна. І я не звикла відкладати свої рішення.

Сполдінг був так приголомшений цією швидкою згодою, що забув про свою «атаку сміхом». Він стояв нерухомо з напіввідкритим ротом і, мабуть, вперше був смішним, не бажаючи нього. Енергійна жінка швидко взяла ініціативу в свої руки. Вона подзвонила. На дзвінок увійшла сива бабуся, схожа на придворну статс-даму.

— Мадам Анжело, — сказала Файт по-французькому, — прошу вас негайно викликати сюди пастора Гоббса. Розпорядіться, щоб подали авто. Протелефонуйте Джонсу. Через годину ми вилітаємо в Сан-Франциско. Три пасажири. Вага… ваша вага?

— Вісімдесят п’ять, — автоматично відповів Сполдінг.

— У мене сімдесят, у пастора сто. Разом двісті п’ятдесят п’ять. Багаж двадцять. Всього двісті сімдесят п’ять. Передайте ці цифри Джонсу. Попередьте, щоб масла й бензину вистачило на весь шлях без посадки.

Відпустивши мадам Анжелу, місіс Файт звернулась до Сполдінга.

— Пастор повінчає нас у небі. Правда, це дуже оригінально? Вся Америка говоритиме про це. А в Сан-Франциско ми пересядемо на нашу яхту і…

Файт натиснула другу кнопку. Ввійшла камеристка.

— Мадлен! Швидше пальто й капелюшок! Для авто.

Коли Сполдінг трохи опам’ятався від несподіванки, думки його гарячково запрацювали.

Чому Файт погодилась так швидко? Може, тут якась хитрість? А може, це щиро? Чому б їй не бути щирою? Хіба Сполдінг не молодий, не красивий? І хіба він не герой дня? А місіс Файт — Сполдінг це добре знав — була дуже гонористою жінкою. Її багатство забезпечувало виконання всіх її примх. І найкращою її втіхою було читати про себе в газетах. Вся Америка повинна була знати, як вона виглядає в новому платті, що їй подавали на обід, які духи вона замовила в Парижі, а мережива в Брюсселі, скільки тисяч доларів коштувала їй нова ванна кімната з рожевого мармуру. Пропозиція Сполдінга імпонувала її гонористим планам. Згодившись на шлюб, Файт може незабаром покинути Сполдінга, а потім розповісти про це кореспондентам, і вся Америка сміятиметься з нього, Короля сміху! Як спритно місіс Файт обдурила його! Або вона може вийти за нього заміж, а потім вдати з себе жертву насильства. Теж сенсація! І знову Сполдінг буде в смішній ролі. Або — чим не сенсація! — Файт одружиться з Королем сміху в небесах. Тиждень, місяць газети пережовуватимуть цю подію. Потім вона покине його, розлучиться з ним, хоча б на тій підставі, що не хоче жити під постійною загрозою бути засміяною на смерть.

Думки Сполдінга почали плутатися. Він готувався до страшенної боротьби, зібрав усі свої «сміхотворні можливості», всі сили своїх нервів. Він був у стані напруженої бойової готовності… І раптом ця несподівана розрядка. Така раптова капітуляція ворога перетворювала його перемогу в поразку.

Яка помилка! Що робити, що робити?! Ні, чорт візьми, він не згоден! І треба просто тікати!

Сполдінг зробив уже крок до дверей, але Файт стежила за ним.

Куди ж ви? — вона спритно вхопила його за рукав і посадила на низьке крісло біля себе.

Сполдінг зайняв це принизливе становище без звуку протесту. Таки справді з ним діялося щось недобре. У всьому цьому є щось… смішне, дуже смішне.

— Ха-ха-ха-ха-ха! — раптом зайшовся Сполдінг таким заливчастим сміхом, яким мало хто сміявся з його жертв.

— Що з вами? — спитала Файт, здивовано дивлячись на Сполдінга.

— Як це?.. — раптом почав він, майже на кожному слові перебиваючи себе сміхом. — Як це говорив старик Бергсон? Дотепність часто полягає в тому, щоб продовжити думку співрозмовника до тієї точки, де вона стає власною протилежністю, і співрозмовник сам потрапляє, так би мовити, в пастку, поставлену його ж власними словами. Так у нас з вами й вийшло! Ви розумієте?

— Нічого не розумію, — відповіла Файт.

Сполдінг зайшовся ще нестримнішим сміхом. Потім раптом перестав сміятися, наче в ньому щось обірвалось. Він замовк і став серйозним, навіть похмурим.

— Я, на жаль, зрозумів відразу надто багато. І, правду кажучи, я потрапив у пастку, яку сам поставив. Я повністю зрозумів секрет смішного, і для мене смішнішого більше не існує. Для мене нема більше гумору, жартів, дотепів. Є тільки категорії, групи, формули смішного. Я аналізував, машинізував живий сміх. 1 тим самим я вбив його. Ось зараз я сміявся. Але мені вдалося і цей сміх аналізувати, анатомувати, вбити. І я, фабрикант сміху, сам більше вже ніколи в житті не сміятимусь. А що таке життя без жарту, без сміху? Без нього — навіщо мені багатство, влада, сім’я? Я пограбував самого себе…

— Про що ви базікаєте, Сполдінг? Опам’ятайтесь, нарешті! Чи ви п’яні? — роздратовано вигукнула Файт.

Але Сполдінг, опустивши голову, сидів нерухомо, мов статуя, похмурий, замислений, не відповідаючи на запитання, не звертаючи уваги ні на кого.

Його довелося відвезти в лікарню. Головний лікар виявив у Сполдінга душевний розлад на ґрунті крайнього виснаження нервової системи. «Найвидатніші артисти-коміки нерідко закінчують чорною меланхолією», — говорив лікар. Але його молодий асистент, оригінал і любитель парадоксів, запевняв, що Сполдінга вбив дух американської машинізації.

НЕВИДИМЕ СВІТЛО

— З усього видно, що Віроваль — знаменитий лікар.

— Доводиться погодитись, якщо це видно навіть абсолютно сліпим.

— Звідки ви знаєте, що я абсолютно сліпий?

— Мене не обманять ваші ясні голубі очі. Вони нерухомі, немов у ляльки. — І, тихо розсміявшись, співрозмовник додав: — Між іншим, я крутив пальцем перед самим вашим носом, а ви навіть оком не моргнули.

— Дуже люб’язно з вашого боку, — гірко всміхнувся сліпий і нервово пригладив своє і без того причесане волосся. — Так, я сліпий і сказав «з усього видно» за звичкою. Але багатство і славу можна сприймати не тільки зором. Найкращий квартал міста. Власний будинок-особняк. Запах троянд біля входу. Широкі сходи. Швейцар. Аромат дорогих духів у вестибюлі. Лакеї, камеристки, секретарі. Фіксована висока плата за візит. Попередній огляд асистентами. М’які килими під ногами, оббиті дорогим шовком крісла, благородний запах у цій прийомній…

— Чудова психічна підготовка, — неголосно зауважив співрозмовник, зморщивши в іронічній посмішці своє жовте обличчя. Він побіжно оглянув розкішну прийомну Віроваля, немовби перевіряючи відчуття сліпого. Всі крісла були зайняті хворими, багато з яких носили темні окуляри або пов’язки на очах. На обличчях пацієнтів — чекання, тривога, надія… — Ви, очевидно, недавно втратили зір. Як це сталося? — звернувся він знову до сліпого.

— Чому ви думаєте, що недавно? — здивовано підняв брови сліпий.

— У сліпих від народження інші повадки. У вас, очевидно, вражені зорові нерви. Мабуть, некроз нерва як наслідок дуже неприємної хвороби, яку не заведено називати…

Щоки, лоб і навіть підборіддя сліпого порожевіли, брови насупилися.

— Нічого подібного, — швидко, з обуренням у голосі, заговорив він, не повертаючи голови до співрозмовника. — Я електромонтер. Працюючи в одній з експериментальних лабораторій Всесвітньої компанії електрики по монтажу нових ламп, що випромінюють ультрафіолетове проміння…

— Все інше зрозуміло. Я так і думав. Чудово! — співрозмовник потер руки, нахилився до сліпого й зашепотів йому на вухо: — Киньте ви цього шарлатана Віроваля. З таким же успіхом ви могли б звернутися по лікарську допомогу до чистильника чобіт. Віроваль морочитиме вам голову, поки не витягне з вашого гаманця останню монету, а потім заявить, що зробив усе можливе, і по-своєму буде правий, оскільки жодної монети більше з вас не витягне ніякий спеціаліст. У вас багато грошей? На що ви живете?

— Ви, мабуть, вважаєте мене простаком, — сказав сліпий з гримасою огиди. — Але навіть і сліпий простак бачить вас наскрізь. Ви агент якогось іншого лікаря.

Співрозмовник беззвучно розсміявся, зібравши в зморшки своє обличчя.

— Ви вгадали. Я агент одного лікаря. Моє прізвище Крусс.

— А прізвище лікаря?

— Теж Крусс!

— Однофамілець?

— І навіть більше, — хихикнув Крусс. — Я агент самого себе. Лікар Крусс до ваших послуг. Дозвольте узнати ваше прізвище?

Сліпий помовчав, потім знехотя відповів:

— Доббель.

— Дуже приємно познайомитись. — Крусс по-дружньому торкнув сліпого за лікоть… — Я знаю, що ви про мене думаєте, пане Доббель. У цьому місті торгашів і спекулянтів тисячі лікарів відбивають один у одного пацієнтів, вдаючись до найбрудніших засобів, вивертів і обману. Але здається, ще жоден лікар не принижувався настільки, щоб особисто ходити по приймальних інших лікарів, обливати конкурентів грязюкою і вербувати собі пацієнтів. Признавайтесь, що саме так ви зараз думаєте про мене, пане Доббель.

— Припустімо, — сухо сказав сліпий. — І що ж далі?

— А далі я маю честь повідомити, що ви помиляєтесь, пане Доббель.

— Навряд чи вам пощастить переконати мене, — заперечив сліпий.

— Побачимо! — жваво вигукнув Крусс і вів далі півголосом: — Побачимо. Я наведу вам аргумент, проти якого ви не встоїте. Слухайте. Я лікар особливий. Я не беру грошей за лікування. Більше того, я утримую пацієнтів за свій рахунок.

Вії сліпого здригнулися.

— Благодійність? — тихо спитав він.

— Не зовсім, — відповів Крусс. — Я буду з вами відвертий, пане Доббель. Сподіваюсь, що і ви відповісте мені тим же. Скоро ваша черга, буду небагатослівним… Батьки залишили мені пристойні достатки, і я можу дозволити собі розкіш займатися науковими дослідженнями на свій смак у себе вдома, де утримую невеличку клініку і маю добре обладнану лабораторію. Мене цікавлять такі хворі, як ви…

— Що ж ви хочете мені запропонувати? — нетерпляче перебив Доббель.

— Зараз нічого, — всміхнувся Крусс. — Мій час настане, коли ви віддасте Віровалю останню монету. Однак мені треба знати, які у вас заощадження. Повірте, я не зазіхаю на них…

Доббель зітхнув:

— На жаль, вони невеликі. Випадок з моєю сліпотою став відомим: про нього писали в газетах. Компанія, щоб скоріше погасити шум навколо цієї оправи, змушена була виплатити мені суму, що забезпечувала мене на рік. І це була велика удача. В наш час навіть зовсім здорові робітники не можуть вважати себе забезпеченими на рік.

— І на скільки часу у вас ще лишилося грошей?

— Місяців на чотири.

— А далі?

Доббель знизав плечима.

— Я не звик заглядати в майбутнє.

— Так, так це правда, заглядати в майбутнє стає все важче і для зрячих, — підхопив Крусс. — Чотири місяці. Гм… Лікар Віроваль, я думаю, значно скоротить цей термін. І у вас тоді не буде грошей не тільки для лікування, але й для життя. Прекрасно! Чому б вам тоді не прийти до мене?

Доббель не встиг відповісти.

— Номер сорок восьмий! — оголосила медична сестра в білій накрохмаленій косинці.

Сліпий квапливо підвівся. Сестра підійшла до нього, взяла за руку й повела в кабінет. Крусс почав розглядати ілюстровані журнали, що лежали на круглому лакованому столику.

Через кілька хвилин Доббель з радісно-схвильованим Обличчям вийшов з кабінету. Крусс підбіг до нього.

— Дозвольте мені відвезти вас на своїй машині. Ну як? Віроваль, звичайно, обіцяв вам повернути зір?

— Так, — відповів Доббель.

— Ну, звісно. Інакше й бути не могло, — захихикав Крусс. — При його допомозі ви, звичайно, прозрієте… до деякої міри. Ви питали, що я можу обіцяти вам. Це залежатиме від вас. Можливо, згодом я докладу всіх сил, щоб повернути вам зір повністю. Але спочатку ви повинні будете зробити мені одну послугу… О, не лякайтесь. Невеличкий науковий експеримент, внаслідок якого ви, у всякому разі, вийдете з мороку сліпоти…

— Що це означає? Я відрізнятиму світло від темряви? А Віроваль обіцяє повернути мені зір повністю.

— Ну, оті Я так і знав, що зараз говорити з вами на цю тему рано. Почекаю свого часу.

Коли вони під’їхали до будинку, де квартирував Доббель, Крусс сказав:

— Тепер я знаю, де ви живете. Дозвольте вручити вам свою візитну картку з адресою. Місяців через три сподіваюсь бачити вас у своїй клініці.

— Я теж сподіваюсь бачити вас, бачити власними очима, хоча б для того, щоб довести вам, що Віроваль…

— Не шахрай, а чудотворець? — засміявся Крусс, захлопуючи дверцята автомобіля. — Подивимось, подивимось!

Нічого не відповівши, сліпий впевнено перейшов тротуар і зник у під’їзді.

* * *

І ось Доббель знову сидить на м’якому сидінні автомобіля. Грошей залишилося рівно стільки, щоб заплатити за таксі. Дзвінки трамваїв, шум юрби затихли вдалині. На шкірі відчуття тепла і немовби легкого тиску сонячних променів. На цій тихій вулиці, мабуть, нема високих будинків, які б заслоняли сонце. Запахло молодою зеленню, землею, весною. Доббель уявив собі котеджі, вілли, оточені садами й квітниками. Тишу зрідка порушує тільки шелест автомобільних шиє по асфальту. Машини належать, певно, власникам особняків. Крусс, очевидно, справді багата людина, якщо він живе на цій вулиці.

Шофер загальмував, машина зупинилась.

— Приїхали? — спитав Доббель.

— Так, — відповів шофер. — Я проведу вас до будинку.

Запахло квітами. Під ногами заскрипів пісок.

— Обережніше. Сходи, — попередив шофер.

— Дякую. Тепер я дійду сам.

Доббель розплатився з шофером, піднявся на сходи, торкнув двері — вони були не замкнені — і ввійшов у прохолодний вестибюль.

— Ви до лікаря Крусса? — почувся жіночий голос.

— Так. Прошу йому передати, що прийшов Доббель. Він знає…

Тепла маленька рука доторкнулася до руки Доббеля.

— Я проведу вас до вітальні.

По зміні запахів і температури — то теплої, то прохолодної, по зміні звуків, що відбивалися від стін, Доббель догадувався, що супутниця веде його через кімнати — великі й малі, освітлені сонцем і затінені, заставлені меблями й порожні. Дивний будинок і дивний порядок водити пацієнтів по всіх кімнатах.

Тихенько скрипнули двері, і знайомий голос Крусса вигукнув:

— О, кого я бачу! Пан Доббель. Можете йти, Ірен.

Маленьку теплу руку змінила холодна, суха рука Крусса. Ще кілька кроків, і Доббель відчув міцний змішаний запах ліків. Дзвеніло скло, фарфор, сталь. Певно, хтось прибирав медичні інструменти й посуд.

— Ну, от ви і в мене, пане Доббель, — весело говорив Крусс. — Сідайте ось сюди в крісло… До речі, скільки ми з вами не бачились? Якщо не помиляюсь, два місяці. Дозвольте, цілком вірно. Мій шановний колега лікар Віроваль обчистив ваші кишені навіть раніше від пророкованого мною строку. Чи бачите ви мене — про це, гадаю, питати не треба.

Доббель стояв, опустивши голову.

— Ну, ну, старина, не вішайте носа, — Крусс тріскуче розсміявся. — Ви не пожалкуєте, що прийшли до мене.

— Що ж ви хочете від мене? — спитав Доббель.

— Говоритиму зовсім одверто, — відповів Крусс. — Я шукаю таку людину, як ви. Так, я візьмуся безкоштовно лікувати вас і навіть утримувати за свій рахунок. Я вживу всіх заходів, щоб після закінчення терміну нашої угоди повністю повернути вам зір…

— Якої угоди? — вигукнув Доббель.

— Звичайно, ми складемо з вами письмову угоду, — хихикнув Крусс. — Повинен же я забезпечити свою вигоду… В мене є один винахід, який мені треба перевірити. Доведеться зробити операцію, зв’язану з деяким риском для вас. Якщо дослід буде вдалим, то ви, тимчасово лишаючись сліпим, побачите речі, яких не бачила ще жодна людина в світі. А потім, зареєструвавши своє відкриття, я зобов’язуюся зробити все від мене залежне, щоб повернути вам нормальний зір.

— Ви гадаєте, що мені лишається тільки погодитись?

— Так, пане Доббель. Ваше становище безвихідне. Куди вам від мене йти? На вулицю з простягнутою рукою?

— Але ж поясніть мені принаймні, що станеться зі мною після операції? — роздратовано скрикнув сліпий.

— О, якщо дослід вдасться, то… Я думаю, я впевнений, що після операції ви зможете бачити електричний струм, магнітні поля, радіохвилі — словом, всякий рух електронів. Неймовірні речі! Як? Дуже просто. — І ходячи по кімнаті, Крусс тоном лектора розповідав» — Ви знаєте, що кожен орган реагує на зовнішні подразнення властивим йому специфічним чином. Вдаряйте легенько по вухах, і ви почуєте шум. Спробуйте вдарити чи надавити на очне яблуко, і ви матимете вже світлове відчуття. У вас, як кажуть, іскри з очей посиплються. Отже, орган зору відповідає світловим відчуттям не тільки на світлове, але й на механічне, термічне, електричне подразнення.

Я сконструював дуже маленький апаратик — електроноскоп, щось на зразок панцирного гальваноскопа дуже високої чутливості. Проводи електроноскопа — тонесенькі срібні дротики — приєднуються до зорового нерва чи зорового центра головного мозку. І на струм, що з’явиться в моєму апараті-електроноскопі, зоровий нерв або центр повинен реагувати світловим відчуттям. Усе це просто.

Трудність полягає в тому, щоб мертвий механізм електроноскопа включити в систему живого зорового органу і щоб ви могли світлові відчуття проекціювати в просторі. Цілком імовірно, що ваш зоровий нерв не весь пошкоджений. Нелегко буде знайти найкращу точку контакту. А втім, до операції ми вдамося лише в крайньому разі. Адже електричний струм може дійти до зорового нерва і по суміжних нервах, м’язах, судинах. Ось основне. Подробиці я вам поясню, якщо ви вирішите…

— Я вже вирішив, — відповів Доббель, махнувши рукою. — В житті мені нічого втрачати. Експериментуйте як хочете. Можете навіть продовбати мені череп, якщо буде потрібно.

— Ну, що ж, прекрасно. У вас тепер принаймні є мета життя. Бачити те, чого ще не бачила жодна людина в світі! Це не кожному випадає на долю.

— А вже на вашу долю в зв’язку з цим, напевно-таки, дещо перепаде! — в’їдливо сказав Доббель.

— Вигідна реклама, не більше, а вона допоможе мені відбити у Віроваля всіх його пацієнтів, — з самовдоволеним сміхом відповів Крусс.

* * *

— Темрява. Чорна, як сажа, і глибока, як прірва. А втім, я брешу: повна темрява не має просторового виміру. Я не уявляю, чи простягаються переді мною тисячі кубічних кілометрів, чи сантиметри темряви, чи я перебуваю в порожнечі, а чи з усіх боків мене оточують предмети. Вони для мене не існують, поки я не доторкнусь до них або не розіб’ю об них собі лоба…

Доббель замовк.

Він лежав на ліжку у великій білій кімнаті. Голова його й очі були забинтовані. Крусс сидів у кріслі біля ліжка й курив сигару.

— Скажіть, лікарю, чому ви так важко дихаєте? — спитав Доббель.

— Не знаю. Напевно, серце. Від хвилювання… Так, я хвилююсь, пане Доббель. Хвилююсь, мабуть, більше за вас… Чому так довго нічого…

— Послухайте! — раптом вигукнув Доббель і трохи підвівся на ліжку.

— Лежіть, лежіть! — поспішив Крусс покласти голову Доббеля на подушку…

— Слухайте! Мені здається… я бачу…

— Нарешті! — свистячим шепотом вимовив Круос. — Що ж ви бачите?

— Я бачу… — схвильовано відповів Доббель, — мені Здається… якщо це тільки не зорова галюцинація… Бувають зорові галюцинації у сліпих?

— Та ну ж, ну, що ви бачите? — скрикнув Крусс, соваючись у кріслі.

Але Доббель замовк, його обличчя було бліде і таке зосереджене, наче він до чогось прислухався. Крусс підвівся, обережно ступаючи, дійшов до дверей і натиснув кнопку електричного дзвоника. Коли з’явилася санітарка в білому халаті, Крусс наказав тихо, немов боячись порушити мрії Доббеля:

— Швидше… нітрогліцерин… у мене сердечний приступ.

— Лікарю! Пане Крусс! Так, так, я бачу… темрява ожила! — заговорив Доббель, мов у гарячці. — Світловий туман згущається…

— Якого кольору? — заверещав Крусс, хрипко дихаючи.

— Світло біле… хоч на фоні мороку здається ледь-ледь блакитним… Світлові плями з’являються і пливуть ритмічно, як хвилі…

— Хвилі! — хрипів Крусс. — Прокляття! Не вистачає тільки, щоб я вмер саме зараз. Давайте! Швидше давайте! — звернувся він до санітарки, що ввійшла в кімнату, жадібно випив ліки, опустив вії і відкинувся на спинку крісла. Хрипіння ставало все рідшим і тихішим.

— Світлова матерія проходить то швидко, то сповільнено, — говорив Доббель про свої видіння.

— Може, це працює радіотелеграф? — висловив припущення Крусс. — Ну от, мені краще. Мені значно краще. Я вас слухаю!

— Дивовижно. Переді мною немов проявляється фотографічна пластинка. Я бачу більше світла… Плями, крапки, дуги, кільця, хвилі, вузькі, мерехтливі промені пересікають, пронизують один одного, зливаються, розходяться, переливаються… Світлова сітка, узори… Як важко розібратися у всьому цьому!

— Чудово! Незрівнянно! — захоплювався Крусс вдалими результатами свого досліду. — Вам важко розібратися тому, що ви ще не пристосувались регулювати апарат і не можете виділяти струми різної сили. Не дивно, що ви перебуваєте ніби в світловому хаосі. Але ви швидко оволодієте регулятором і зможете виділяти струми слабкі і сильні, будь-якої напруги. Та не шкодуйте ж слів, дружище! Що ви ще бачите?

— Нема більше темряви, — вів далі Доббель. — Простір повний світла. Світло різної сили і — так, так! — різного забарвлення — голубе, червонувате, зеленувате, фіолетове, синє… Ось з лівого боку спалахнула світлова пляма завбільшки з яблуко. Від неї йдуть голубуваті промені, немов від маленького сонця…

— Що таке? — вигукнув Крусс, схоплюючись з крісла. — Ви бачите? Не може бути! Адже це сонячний промінь упав з вікна і освітив поліровану кульку на ручці дверей. Не можете ж ви бачити цю кульку!

— Я не бачу кульки. Я бачу тільки світлову пляму й голубуваті промені, що йдуть від неї.

— Але як? Чому? Які промені?

— Мені здається, я знайшов розгадку, пане Крусс. Енергія сонячного проміння, що освітило кульку, почала виривати з металевої поверхні кульки електрони.

— Так, так, так! Ви маєте рацію. Це правда. Як я зразу не догадався! Ану, проробимо такий дослід. Ви, звичайно, не бачите, де тут проводи електричної лампи? Так. Тепер я вмикаю світло. Електричний струм почав рухатись, і…

— І я побачив електричний провід. Світна лінія проходить по стелі, — Доббель показував пальцем, Крусс ствердно хитав головою, — по стіні… а он там, у кутку, струм витікає. Вам доведеться викликати монтера… Далі провід проходить через ряд кімнат, спускається на перший поверх, виходить на вулицю… Я бачу також увімкнену електричну лампу. Ось вона. Тільки я бачу не світло, а струми електронів від розжареного волоска…

— Терміонна емісія, або ефект Едісона, — кивнув головою Крусс.

— А знаєте що, пане Крусс? — весело сказав Доббель. — Я бачу дещо й цікавіше, ніж ефект Едісона в лампочці, яка ото горить. Бачу, навіть не повертаючи голови. Будь ласка, Йдійдіть до мого ліжка. Так. Тут ваша голова? А тут ваше серце?

— Цілком вірно… Сто чортів! Невже ви… невже ви бачите електроструми, що випромінюються моїм мозком і серцем? Хоча що ж тут дивного? Адже в кожній клітинці нашого організму відбуваються складні хімічні процеси, супроводжувані електричними явищами. Але серце і особливо мозок — це справжі генератори.

— Від вашої голови йде м’яке лілове світло. Воно посилюється, коли ви напружено думаєте. А коли хвилюєтеся, ваше серце розгоряється полум’ям, — сказав Доббель.

— Ви скарб, Доббель! Ви золото! Ви незамінна для науки людина! Адже гальванометр не може розповісти всього так, як ви! Я пишаюся собою… І вами, Доббель Сьогодні ввечері ми покатаємося з вами по місту в автомобілі, і ви розповісте мені про ваші видіння!

* * *

Перед Доббелем відкрився новий світ. Той вечір, коли Крусс катав його по місту в авто, назавжди залишився в пам’яті Доббеля. Вечір був справді чарівним, фантастичним.

Доббель бачив світло всюди, де тільки був електричний струм, а де нема електрики у великому місті! Доббель бачив спалахи високої напруги, які дає магнето автомобільного двигуна.

Мотори трамваїв котились по вулицях, немов китайські колеса феєрверків, відкидаючи від себе снопи іскор — електронів. Немов розплавлені канати, висіли вздовж вулиць трамвайні проводи. Навколо них були такі потужні магнітні поля, що світло наповнювало всю вулицю. Доббель бачив, вірніше вгадував, як струм від повітряного тонкого провода біг по бугелю під дах вагона до контролера на передній площадці, потім під підлогу — в металеву раму вагона, в вісь, у колеса, в рейки, в підземний кабель. Численні кабелі яскраво світилися під землею. Подекуди вони були несправні, і Доббель виразно бачив голубуваті гіллясті струмочки, що йшли в землю — це витікав струм. А позад себе, далеко на околиці міста, він бачив заграву й цілі каскади вогню. Там була одна з багатьох міських електростанцій з потужними альтернаторами. Вони ж і випромінювали ці вогняні каскади.

Цікаво було дивитись на багатоповерхові будинки.

Доббель не бачив стін. Він бачив тільки яскраву складну сітку проводів електричного освітлення і слабше світло телефонних проводів, немов світний скелет хмарочосів. По цих скелетах Доббель узнавав окремі будівлі міста. То тут, то там у будинках виднілись кошлаті світові плями-мотори.

Весь простір був наповнений розсіяним світлом від радіопроміння, а над містом, аж до зірок, немов зв’язуючи небо з землею, текли світлові потоки, зливи, ріки світла — то була гра космічних променів, що виривалися з надр сонця, електронів і магнітних струмів самої землі…

— Не один вчений дав би виколоти собі очі, щоб побачити все це! — захоплено вигукнув Крусс, слухаючи розповіді Доббеля. — До речі, будьте напоготові, Доббель. Завтра у вас візьмуть інтерв’ю журналісти найбільших газет, а післязавтра я демонструватиму вас у науковому товаристві.

* * *

Винахід Крусса викликав сенсацію. Кілька днів підряд усі газети навперебій трубили про нього, і Крусс купався в промінні слави. На Доббеля також безперервно накидалися кореспонденти, фотографували його безліч разів, а потім він почав одержувати листи з діловими пропозиціями.

Військове відомство мало намір використати Доббеля під час війни для перехоплювання радіотелеграм противника. Доббель сприймав хвилі радіотелеграфу як ряд світлових спалахів різної тривалості. Перевага Доббеля перед приймальною радіостанцією полягала в тому, що йому не треба було перебудовуватися на довжину хвиль: він бачив їх усі — і довгі, й короткі.

Крупна фірма «Електроремонт» пропонувала йому роботу — контролювати витік струму в підземних кабелях і виявляти так звані бродячі струми, що призводили до пошкодження підземних кабелів і різних металевих конструкцій. Фірма підрахувала, що живий апарат — Доббель — обійдеться дешевше від монтерів і техніків, озброєних звичайними апаратами, які визначають місце витікання струму.

Нарешті Всесвітня компанія електрики запропонувала Доббелю служити живим апаратом під час дослідних робіт у науковій лабораторії компанії. В експериментальній лабораторії випробовувались різні системи катодних трубок і ламп, осцилографів, апаратів, що випромінюють ультрафіолетове й рентгенівське проміння, штучне гама-проміння; тут вивчалася вся школа електромагнітних коливань, провадились дослідження бомбардування атомного ядра, вивчалися властивості космічного проміння. Такий живий апарат, як Доббель, звичайно, міг бути дуже корисним у проведенні дослідів над невидимим промінням.

Крусс дозволив Доббелю прийняти пропозицію Всесвітньої компанії електрики.

— Але жити ви будете поки що в мене, — сказав Крусс. — Так мені буде зручніше. Адже угода наша лишається в силі. Я ще не закінчив усіх спостережень, які мене цікавлять.

* * *

Для Доббеля знову почалося трудове життя.

Рівно о восьмій ранку Доббель уже сидів у лабораторії, де завжди пахло озоном, каучуком і якимись кислотами. Чи досліди проводились при сонячному світів чи ввечері, при світлі ламп, чи, нарешті, в повній темряві, Доббель завжди був оточений своїм прозорим світом світних куль, кілець, хмар, смуг, зірок. Машини гули, дзижчали, тріщали. Доббель бачив, як біля них виникають сяючі магнітні поля, як зриваються потоки електронів, як ці потоки згинаються чи ламаються в дорозі під впливом хитромудрих електричних перепон, сіток і пасток. І Доббель пояснював, пояснював і пояснював усе бачене. Дві стенографістки записували його розповідь.

Він бачив цікаві світлові феномени і повідомляв учених про неймовірні речі. Коли починала працювати гігантська електромагнітна установка, яка була більшою й важчою від найбільшого паровоза, Доббель говорив:

— Хай йому грець, осліпнути можна! Ця машина яскраво освітлює цілий квартал міста, а крайні межі світного магнітного поля виходять далеко за околицю міста. Адже я бачу все місто наскрізь, його електричний скелет, бачу зразу з усіх боків. Я тепер бачу всі речі й вас, панове. Електрони обліпили мене, мов світний вулик. Он у пана Ларднера іскри вже сиплються з носа, а голова пана Корліса Ламотта нагадує голову Медузи Горгони в полум’ї. Я виразно бачу всі металеві предмети, вони палають, немов розжарені, і всі зв’язані світними нитками.

З допомогою Доббеля — апарата, що говорив і мислив, — було розв’язано кілька наукових питань, які звичайним шляхом не можна було розв’язати.

Доббеля цінували, йому добре платили.

— Я можу вважати себе найщасливішим серед сліпих, але зрячі все ж щасливіші за мене, — говорив він Круссу, який щодня слухав його звіти про роботу й на їх підставі удосконалював винайдений ним апарат.

І ось настав день, коли Крусс сказав:

— Пане Доббель! Сьогодні скінчився термін нашої угоди. Я повинен виконати своє зобов’язання — повернути вам нормальний зір. Але тоді ви втратите здатність бачити рух електронів. Це все ж таки давало вам перевагу в житті.

— От іще! Перевагу бути живим апаратом! Не бажаю. Досить. Я хочу мати нормальний зір. бути нормальною людиною, а не ходячим і базікаючим гальваноскопом.

— Справа ваша, — всміхнувся Крусс. — Отже, почнемо курс лікування.

* * *

Настав і цей найщасливіший день у житті Доббеля. Він побачив жовте, порите зморшками обличчя Крусса, молоде, але сердите обличчя сестри — помічниці Крусса. побачив краплі дощу на склі великого вікна, сірі хмари на осінньому небі, жовте листя на деревах. Природа не подбала про те, щоб зустріти прозріння Доббеля веселішими барвами. Але це дрібниці. Були б очі, а веселі барви знайдуться!

Крусс і Доббель якийсь час мовчки дивились один на одного. Потім Доббель міцно потиснув руку Крусса.

— Не знаходжу слів для подяки…

Крусс одійшов від крісла, підняв праве плече.

— Дякувати нема за що. Для мене найкраща нагорода — успіх у моїй роботі. Я ж не шарлатан, не Віроваль. Повернувши вам зір, я довів це всім. Сподіваюсь, його прийомна після цього дуже швидко спорожніє… Але досить про мене. Ось ви і зряча, здорова, нормальна людина, Доббель. Можна позаздрити вашому зростові, вашій фізичній силі, і… що ж ви тепер збираєтесь робити?

— Зрозумів ваш натяк. Я більше не ваш пацієнт — і тому не повинен обтяжувати вас своєю присутністю. Сьогодні ж переїду в готель, а потім підшукаю собі квартиру, роботу.

— Ну що ж, бажаю вам успіху, Доббель.

* * *

Минув місяць.

Якось Крусса попросили зійти вниз, у вестибюль. Там стояв у пальті з піднятим коміром і з капелюхом у руці Доббель. Струминки дощу стікали на паркетну підлогу з полів його капелюха.

Обличчя у Доббеля було стомлене, він схуд.

— Пане Крусс! — сказав Доббель. — Я прийшов ще раз подякувати вам. Ви повернули мені зір. Я прозрів…

— Ви краще скажіть, вам пощастило знайти роботу?

— Роботу? — Доббель жовчно розсміявся. — Я прозрів, пане Крусс. Прозрів подвійно. І я хочу просити вас… осліпити мене. Зробіть мене сліпим, назавжди сліпим, щоб бачити тільки рух електронів.

— Добровільно датись осліпити себе?! Та це дивовижно! — вигукнув Крусс.

— У мене нема іншого виходу. Не вмирати ж мені з голоду.

— Ні, я не зроблю цього, рішуче відмовляюсь! — гаряче запротестував Крусс. — Що подумали б про мене! І потім ви спізнились. Так. Займаючись електроноскопом, я вніс у нього деякі конструктивні зміни, запатентував і продав патент Всесвітній компанії електрики. Тепер кожна людина може з допомогою мого електроноскопа бачити електрострум. І компанії вже не потрібні такі ясновидющі сліпці, яким були ви, Доббель.

Доббель мовчки надів мокрого капелюха і в роздумі подивився на свої міцні, молоді руки.

— Гаразд, — сказав він, глянувши в очі Круссу. — Вони придатні хоча б на те, щоб зламати весь цей чортів млин. Прощайте, пане Крусс! — і він вийшов, грюкнувши дверима.

Дощ пройшов, і на синьому осінньому небі яскраво сяяло сонце.

ЗМІСТ

Мертва голова

Містер Сміх

Невидиме світло

Content

Бєляєв Олександр Мертва голова

Олександр Бєляєв МЕРТВА ГОЛОВА Оповідання

МЕРТВА ГОЛОВА

І.В погоні за славою

ІІ.Людина і павук

III. Сон наяву

IV. «Божевільна» пума

V. Повітряне житло

VI. Невдале відплиття

VII. «Хмарочос» у лісі

VIII. Людина без імені

IX. Безсловесна істота

X. Фесор

XI. Невідомі багатства

XII. «Дух лісу»

МІСТЕР СМІХ

На роздоріжжі

Королева сліз

Еврика!

Шлях до слави

Догори дном

Король сміху

НЕВИДИМЕ СВІТЛО

ЗМІСТ