Гофман Генріх

Літак підбито над ціллю

Генріх Гофман

ЛІТАК ПІДБИТО НАД ЦІЛЛЮ

Повість

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Видавництво ЦК ЛКСМУ «Молодь»

Київ 1961

Замело снігом Сальський степ. Мовчазною пустелею розкинулася його біла гладінь. Куди не кинь оком — жодного димка. Але й тут пройшла війна. З заметів, неначе стовпи, повалені ураганом, стирчать стволи розбитих гармат. Чорніють башти понівечених танків.

Небо затягла сіра імла. Низько над землею стеляться рвані пасма хмар.

Путівцем через степ у радянський тил ведуть групу полонених зрадників. Біля обочин дороги одягнені в білі кожухи, з автоматами наперевіс ідуть конвоїри. Позаду стомлений кінь тягне сани-гринджоли.

Похнюпивши голови, чвалають люди, що втратили честь. Вони зрадили Батьківщину, зрадили свій народ, пішли слугувати фашистам. Важко переставляючи ноги, йдуть впереміжку власовці і поліцаї, бургомістри і старости — всі ті, хто не встиг втекти з відступаючим ворогом.

Дужий вітер із сходу обпалює їхні обличчя. Сніговий поземок б’є в очі. Засунувши руки в рукава пальт і шинелей, горблячись, боком, ледве переборюючи пориви вітру, вони йдуть засніженим степом.

А назустріч, від Сталінграда, крокують війська, які відстояли місто. І сильніше, ніж льодовий вітер, обпалюють зрадників гнівні, сповнені зневаги погляди воїнів. Щоразу, зустрічаючись з цими поглядами, полонені опускають очі. Тільки один серед них, у синій шинелі поліцая, схвильовано дивиться на радянських воїнів, які відкинули ворога од великої російської ріки. Розпач і біль у його очах. Зуби зціплені так, що на вилицях під шкірою перекочуються жовна.

Раптом, зірвавши з голови шапку, він кинув її на землю і рвонувся до конвоїра.

— Стріляйте! Не можу далі йти! Не можу бути серед оцих! — Кивнув він на зрадників. — Я — Карлов. Льотчик Карлов, командир ескадрильї штурмовиків.

— А для чого стріляти, якщо ти льотчик? — заспокоює його конвоїр. — Прийдемо на місце, там і розберуться.

І чвалає далі група полонених. Курить і крутить сніговий поземок. Повільно бреде під конвоєм на схід один з найхоробріших льотчиків Сталінградського фронту. Як могло статися, що мужній командир лейтенант Георгій Карлов потрапив до цієї групи полонених зрадників?

Сторінка історії

Це було восьмого січня 1943 року. Матовий сонячний диск, ховаючись у морозяній туманній імлі, вже наближався до обрію. Над засніженою рівниною аеродрому, розташованого біля станиці Барабанщиків, бриючим польотом промчав літак-штурмовик і злетів у небо.

На висоті близько чотирьохсот метрів літак розвернувся ліворуч і з його черева повільно виповзли шасі. Зробивши в повітрі велике коло, штурмовик пішов на посадку. Урвався надсадний гул мотора, пролунали гучні вихлопи; Літак, намацуючи колесами укочений грунт, мчав над посадочною смугою.

Ось він щільно притерся до землі і, повискуючи гальмами, покотився по рівній поверхні поля. В ту мить, коли машина, здавалося, мала зупинитись, знову заревів мотор і літак, здіймаючи снігові вихори, порулив до чорних полотнищ, розкладених у вигляді літери «Т» на сліпучо-білому снігу.

Недалеко від посадочних знаків штурмовик зупинився. Затихло ревіння мотора. Лопаті гвинта з свистом крутнулися ще раз чи двічі і завмерли. З кабіни незграбно виліз льотчик. Знявши на крилі парашут, він легко сплигнув на землю і попрямував до групи людей, що стояли біля входу в штабну землянку і звідти причепливо стежили за посадкою командира дивізії.

— Шикуйся! — подав команду широкоплечий богатир командир полку майор Ємельянов, який не раз завдавав сміливих ударів по ворогу.

Льотчики швидко построїлися в одну шеренгу.

— Струнко! — Майор пішов назустріч полковникові Рубанову. Зупинившись за три кроки від нього і приклавши руку до головного убора, він доповів;

— Товаришу полковник! Льотний склад штурмового явіаційного полку вишикуваний за вашим наказом.

— Здрастуйте, Ємельянов. — Командир дивізії потиснув руку майорові і, повернувшись до шеренги льотчиків, голосно привітався: — Здрастуйте, майбутні гвардійці!

Дружне, чітке «Здрастуйте, товаришу полковник!» пролунало у відповідь в морозяному повітрі.

— У народу, в армії, у всіх нас одна думка: що в Сталінграді, як допомогти Сталінграду? — звернувся Рубанов до льотчиків. — Шосту армію німців наші війська затиснули в кільце. Танки Манштейна рвались їй на виручку, але вони розгромлені. їх залишки відкочуються на захід під ударами наших частин. У цьому є і ваша заслуга.

Лейтенант Карлов, який стояв на правому фланзі льотчиків третьої ескадрильї, мимоволі підняв руку і крізь товшу хутрового комбінезона намацав на грудях свою першу бойову нагороду — орден Червоної Зірки.

— Але гітлерівське командування, — говорив полковник, — кинуло понад тисячу бойових і транспортних літаків для постачання і підтримки армії Паулюса. Військова Рада Сталінградського фронту поставила перед авіацією завдання — знищувати фашистські літаки на землі і в повітрі. Ви повинні завдати штурмового удару по аеродрому Сальськ. За даними, які ми маємо, там зосереджено понад триста транспортних літаків. Цей аеродром — основна база, звідки ворог повітряним шляхом постачає свої війська, оточені під Сталінградом.

Льотчики стояли мовчки. Дехто, взявши планшет, уважно роздивлявся карту. Місто Сальськ знаходилося більш як за сто кілометрів по той бік червоної риски, що позначала лінію фронту.

— Удар треба завдати на світанку, поки фашистські льотчики ще не піднімуться в повітря. Злітати доведеться в пітьмі. Тому, — звернувся Рубанов до командира полку, — одберіть групу з найдосвідченіших командирів, які зуміли б злетіти вночі при світлі багать.

В очах майора Ємельянова спалахнуло завзяття.

— Дозвольте мені особисто повести групу, — попросив він командира дивізії.

— Ні. Основний склад полку лишається в резерві командира корпусу. Будьте готові підтримати наземні війська, коли вас викличуть. Групу, по-моєму, поведе командир першої ескадрильї капітан Бахтін.

Невисокий на зріст, худорлявий, з рухливим жвавим обличчям, Бахтін вийшов із строю.

— Справитесь? — запитав його командир дивізії.

— Якщо не зіб’ють, справлюсь, — відповів Бахтін.

— Треба, щоб не збили.

— Буде виконано, товаришу полковник!

— Оце інша справа! — посміхнувся командир дивізії. — Вирішуйте, Ємельянов, хто піде з Бахтіним.

Ємельянов окинув поглядом льотчиків.

— Старший лейтенант Мордовцев! — викликав він.

Геннадій Мордовцев глянув на полковника. У великих сірих очах застигло запитання. І тільки тоді, коли командир дивізії схвально хитнув головою, старший лейтенант зробив три кроки вперед і став поряд Бахтіна.

— Лейтенант Карлов!

З шеренги посміхаючись вийшов кругловидий льотчик. Праве око в нього було трохи менше за ліве, ніби примружене. Здавалось, він посміхається тільки однією половиною обличчя.

— Сержант Долаберідзе!

Долаберідзе перевальцем рушив за Карловим.

Майор назвав ще три прізвища. Ще троє льотчиків перейшли з строю в групу Бахтіна. Це були лейтенант Опалєв, сержанти Дубенко і Дагаєв.

— Ось, на мою думку, всі, — доповів Ємельянов полковникові.

— Хай буде так! Семеро таких орлів не поступляться перед двома десятками фашистських асів. Сімкою і летітимете, — вирішив командир дивізії. — Прикриватимуть вас дев’ять винищувачів ЯК-1 двісті тридцять шостого винищувального полку. А тепер ідіть на командний пункт і прокладіть маршрут польоту. Всі інші, Ємельянов, можуть бути вільними. На сьогодні — відбій.

Сім льотчиків, притримуючи планшети з картами, які метлялися ззаду, попрямували до командного пункту. Проходячи в низькі двері землянки, кожен нахиляв голову, щоб не пошкодити льотні окуляри на шоломофонах.

Решта льотчиків, випереджаючи один одного, побігли до автобуса, що стояв біля штабної землянки. Під їхніми унтами рипів замерзлий сніг.

— Який настрій у ваших людей? — спитав у Ємельянова командир дивізії, коли вони залишилися вдвох.

— Добре воюють, товаришу полковник. Я вам ще не встиг доповісти: сьогодні ланка капітана Доброхотова зустріла велику групу транспортних «Юнкерсів», яких прикривали «Мессершмітти». Наші винищувачі скували месерів боєм. А мої хлопці тим часом врізалися в стрій німців, і кожен збив по два-три літаки. Старший лейтенант Ольховенко власноручно збив чотири «Юнкерси» і, поранений в руку, в спину і в голову, привів підбитий штурмовик на свій аеродром.

— Ну й орел! — захоплено вигукнув Рубанов.

— Це ще не все! Шасі в літаку були перебиті, тому Ольховенко посадку зробив на «черево». Виліз скривавлений з кабіни та як замахнеться гранатою на людей, що бігли до нього, як закричить: «Не підходь, гади!* Думав, що на території ворога сів… Коли б не знепритомнів, то, чого доброго, шпурнув би гранату в своїх механіків. Тепер у госпіталі лежить. Лікар каже, що виживе.

— Так… А де він гранату взяв?

— А у нас багато хто з льотчиків бере в політ гранати. Дехто ще й автомат прихоплює — на всяк випадок.

Рубанов тихо промовив:

— Представте Ольховенка до нагороди.

— Слухаюсь!

Вони рушили до літака командира дивізії, уточнюючи на ходу план наступної операції.

Сонце вже наполовину сховалося за почервоненим обрієм, коли штурмовик командира дивізії, стрімко набираючи швидкість, одірвався від землі і плавно забрав під себе шасі.

Ємельянов повернувся на командний пункт. Льотчики з групи Бахтіна, проклавши маршрут польоту, згортали карти.

— Все продумали? — звернувся до них командир полку. — Зважте на те, що аеродром Сальськ прикривається тришаровим зенітним вогнем, та й месерів там чимало.

— А ось ми зараз підемо до наших зенітників — розпитаємо, коли їм найважче стріляти по літаках. Тоді стане ясніше, як заходити на ціль, — вирішив капітан Бахтін.

Після вечері капітан Бахтін, лейтенант Карлов і сержант Долаберідзе разом вийшли з їдальні і пішли темною вулицею станиці Барабанщиків до гуртожитку. Місяць лив тьмяне світло на хатки з невеликими щільно завішеними вікнами. З димарів поволі струменів дим, застилаючи імлою зоряне небо. Сильний мороз провіщав добру льотну погоду.

Льотчики йшли мовчки. Вони вже звернули на стежку, що навпростець, через руїни будинків і купи щебеню, вела до гуртожитку, коли Карлов несподівано звернувся до Бахтіна:

— Іване Павловичу, ви літали сьогодні над Сталінградом?

— Літав, — відповів Бахтін. — А чому ти питаєш?

— Та от ми зараз ідемо по руїнах, і я уявив собі Сталінград. Я теж сьогодні вів ескадрилью над містом— од нього тільки сама назва лишилася. Тут, у станиці, хоч половина хат уціліла. А там? Купи битої цегли, там де-не-де напівзруйновані стіни… Страшна рана на нашій землі.. Мені доводилося до війни бувати в Сталінграді…

— Знаєш, Георгію, — не відразу озвався Бахтін, — мені здається, що ці напівзруйновані стіни стоять на землі як пам’ятки. Так, так, саме пам’ятки величі, стійкості. Адже стільки бомб і снарядів кинув ворог на місто, а воно вистояло… Закінчиться війна, Сталінград відбудують. Але я залишив би одну з напівзруйнованих стін у центрі майбутнього міста. Хай вона нагадує наступним поколінням про те, як ми боронили свою землю. — Бахтін глянув на Карлова. — А ще мені хочеться, щоб жоден фашист не втік з Сталінграда, щоб полонені гітлерівські солдати відбудували те, що вони зруйнували… Чим більше знищимо ми завтра «Юнкерсів», тим швидше знесилиться армія Паулюса.

— Ой, і дамо ж завтра чосу фашистським льотчикам! — вигукнув Долаберідзе, підкручуючи чорні вусики.

Він посковзнувся і мало не звалив Бахтіна.

— Ну й ведмідь же ти, Долаберідзе, — ледве встоявши на ногах, зауважив той.

— Я тебе, мов рідного батька, люблю, а ти мене ведмедем обзиваєш, — надувся Долаберідзе.

— Та ти чого? Невже образився? — здивувався Бахтін. — Облиш, я тебе теж люблю, — і він, ставши навшпиньки, обняв свого вразливого друга.

Вони саме підійшли до гуртожитку, де жив лейтенант Карлов. А Бахтіну й Долаберідзе треба було пройти ще трохи далі.

— Ходімо до нас, — запросив Карлов товаришів. — Я вам на баяні пограю.

— Ні, Георгію, треба перед вильотом одпочити, — відмовився Бахтін.

— Шкода — рано вставати треба, а то пішов би. Добре ти, Георгію, граєш, — Долаберідзе захоплено ляснув Карлова по плечу. — Ну ходімо, «Горобець одинадцять», — звернувся він до Бахтіна.

Друзі посміхнулися. «Горобець одинадцять» — ці слова були позивними капітана. Під час польоту часто лунало в навушниках квапливою скоромовкою: «Я — «Горобець одинадцять». Як мене чуєте? Прийом». І льотчики жартома наділили свого командира цим прізвиськом.

Карлов попрощався з друзями і ввійшов у гуртожиток. Це була велика сільська хата з низькою стелею. Яскраво світили, почеплені на стінах три гасові лампи. Вздовж стін тяглися дощані нари, на яких лежали акуратно застелені матраци. За довгим столом сиділи кілька льотчиків. Двоє з них грали в шахи. Інші «забивали козла» і з такою силою стукали кісточками по столу, що на шаховій дошці підскакували фігури. Хтось голився, прилаштувавши люстерко на самісінькому краєчку стола.

Побачивши командира ескадрильї, льотчики посхоплювалися з місць. Це були досвідчені повітряні бійці. Тільки двоє, ті, що грали в шахи, недавно прибули в полк з льотної школи і вважалися молодими. Щоправда, усім ім — і молодим, і досвідченим — ледве минуло по двадцять років. Тому двадцятивосьмирічний Георгій Карлов вирізнявся серед льотчиків своєї ескадрильї.

— Ну, сокирки, чого посхоплювалися? Сідайте! — дозволив Карлов. Він сів на нари і почав знімати унти.

«Сокирки» — було улюбленим виразом командира ескадрильї. Він перейняв його ще в льотній школі від свого інструктора, який так називав курсантів за те, що ті не вміли триматися в повітрі.

В 1939 році Карлов закінчив льотну школу, сам став інструктором в авіаційному училищі і теж почав називати своїх вихованців «сокирками». Він звик до цього слова, але вживав його тільки жартома, і ніхто на нього не ображався.

Льотчики сіли.

— Заграли б якоїсь, товаришу командир, — попросив сержант Семенюк, намилюючи щоку.

— Можна й заграти, — погодився Карлов. Він зняв з себе комбінезон, поставив унти під нари, взув чоботи і розправив під ременем гімнастьорку. Хтось уже витягав з-під нар баян.

— А заспіваєте? — спитав Карлов.

Не чекаючи відповіді, він зручно вмостився на ослоні, розтягнув міхи і, схиливши голову — немовби прислухався до протяжних звуків, заграв:

Розкинулось море широко,

І хвилі ревуть вдалині…

Першим підхопив знайому мелодію Анатолій Семенюк. Потім до нього приєднався ще чийсь голос, і от уже різноголосий хор співав:

Не можу я більше на вахті стоять, —

Сказав кочегар кочегару…

Переборами заливався баян. Пісня брала за серце.

Даремно матуся синка буде ждать, їй скажуть — вона заридає.

А хвилі ревуть, за кормою біжать,

І слід вдалині пропадає…

— А тепер нашу, полкову, — запропонував хтось.

Командир ескадрильї заграв мелодію у швидкому темпі, і в кімнаті залунала знайома пісня, народжена біля берегів Волги:

Ми бомби сиплем градом,

Фашистів б’єм в бою

За попіл Сталіиграда,

За рани, кров свою.

Тікає ворог з ляку,

Ховається від нас.

Коли іде в атаку

Наш полк у грізний час.

І хоч баян замовк, усі в один голос дружно додали: Гвардійський полк, відважний полк…

— А що, товариші, буде наш полк гвардійським, ось побачите, буде! — впевнено промовив сержант Семенюк. Мило на його обличчі вже висохло, і він знову взявся намилювати щоку.

Погравши, Карлов заховав баян у футляр. Але перш ніж закрити кришку, довго дивився на її внутрішній бік — там була приклеєна довоєнна сімейна фотокартка. Молодший син примостився у Карлова на колінах, дочка сидить на руках у матері, а старший син, теж Георгій, викапаний тато, стоїть між батьками.

Карлов згадав той сонячний травневий день сорок першого року, коли вони всією сім’єю пішли у фотоательє. Скільки було надій, щастя… Він пильно вдивлявся в миле обличчя дружини і думав: «Як тобі там самій з трьома дітьми в евакуації?»

Карлов не випадково зберігав фотокартку сім’ї у футлярі баяна. Ще хлопчиком він навчився грати на гармонії. Коли Георгію минуло чотирнадцять років, батько подарував йому баян. Через рік батько вмер. З того часу Георгій скрізь возив баян з собою і зберігав його як найдорожчу річ.

Карлоб Згадав Сімферополь, будинок, де минуло його дитинство. І раптом до болю зціпив зуби: він уявив собі руїни цього будинку і фашистів, що крокують рідною вулицею…

Льотчики пішли в їдальню. Крім Карлова, в гуртожитку лишилися Семенюк і новачок Павло Архипов — вони вже повечеряли.

Анатолій Семенюк, закінчивши голитися, підійшов до Архипова, що складав шахи у коробку.

— Ну, як, чемпіоне, хочете дістати мат за десять хвилин?

Архипов, ніби зважуючи, глянув на свого товариша. Гострий, з горбочком ніс і примружені карі очі надавали Семенюку хижого вигляду.

— Давайте спробуємо, — погодився Архипов.

Обоє взялися розставляти фігури на шаховій дошці. Тим часом Карлов витяг з кобури воронований пістолет і почав його чистити.

Тільки Павло Архипов оголосив конем шах білому королю, як від короля, наче зрубана шаблею, одлетіла головка, а сам він покотився по підлозі. Одночасно пролунав постріл. У стіні з’явився маленький отвір, зроблений кулею, на його краях осипалася глина. В кімнаті запахло порохом.

Повалений ослін упав на підлогу. Льотчики схопилися з-за столу. Карлов зігнувшись затиснув між коліньми ліву руку, перехопивши правою рукою зап’ястя. На підлозі розпливалася червона калюжка-крові.

— Що з вами, товаришу лейтенант? — злякано спитав Семенюк.

— Прострілив собі долоню. На щастя, кістку не зачепило, — глухо відповів Карлов і, пробуючи поворушити пальцями, показав ліву руку.

Льотчики побачили невеличку рану посеред кружальця обпаленої шкіри в м’якуші між великим і вказівним пальцями.

— Подайте-но швидше джгут, — попросив Карлов.

Архипов віддер од наволочки довгу зав’язку. Семенюк вихопив її і туго перетягнув Карлову кисть руки. Кровотеча поволі припинялася.

— Я зараз… покличу лікаря, — Павло Архипов, на ходу одягаючи чиюсь хутрову куртку, кинувся до дверей.

— Ти куди? Стій! — різко зупинив його Карлов. — Семенюк, замкніть двері, щоб ніхто не ввійшов.

— Я піду до лікаря, — пояснив молодий льотчик, думаючи, що його не зрозуміли.

— Не треба лікаря. — Карлов вийняв з кишені індивідуальний пакет і подав його Семенюку.

— Візьми перев’яжи.

Семенюк зблід, очі в нього були розширені. Тремтячими руками він дістав бинт.

— Товаришу командир! — сказав Семенюк. — Я вже наковтався цієї гидоти — стрептоциду досхочу. Хвороба минула, а два порошки в мене ще лишилися. Давайте присиплемо рану.

— Гаразд, — крізь зціплені зуби сказав Карлов.

Семенюк густо посипав рану. У Карлова на лобі рясними краплями виступив піт. «Як це могло статися? — силкувався він зрозуміти. — Я ж вийняв обойму…» І раптом згадав: один патрон був у стволі. «Як я міг забути, що загнав його туди вранці перед вильотом?»

З допомогою Архипова Семенюк перев’язав поранену руку командира і туго затягнув кінці бинта.

«Добре, що куля не зачепила нікого з льотчиків», — подумав Карлов і в цю мить згадав про наступний бойовий виліт.

Холодний піт виступив на його спині. Льотчик зажмурився. Серед лілових кругів перед очима попливло суворе обличчя командира полку, виникли здивовані обличчя Бахтіна, Мордовцева, Долаберідзе… Георгій розплющив очі. Перед ним стояли двоє льотчиків з його ескадрильї. Вони допитливо дивилися на свого командира.

«Невже не повірять, що я випадково поранив руку?»— подумав Георгій. І відразу ж відповів сам собі: «А чи повірив би я, коли б хтось з них перед небезпечним бойовим польотом прострілив собі руку? Я назвав би це навмисним каліченням. «Хоробрість людини пізнається не з її слів, а з дій», — згадав Георгій чиїсь слова. Але Карлова пригнічувала думка не тільки про те, що товариші можуть вважати його боягузом. «Головне — не в цьому. А в чому ж, у чому?.. Удар по ворожому аеродрому! Адже тільки семи льотчикам з усього полку довірили злетіти в пітьмі. А тепер вони полетять шісткою, без мене… «Чим більше ми знищимо завтра «Юнкерсів», тим швидше знесилиться армія Паулюса». Хто це сказав? Здається, Бахтін… Ні, я полечу. Я мушу летіти. Рана невелика. Та коли командир полку дізнається, що я поранений, він не пустить на завдання… Треба приховати поранення. За всяку ціну приховати…»

— Орли, чи вірите ви, що я випадково поранив руку? — спитав Карлов, вдивляючись в обличчя льотчиків.

— Віримо, віримо, — відповіли Семенюк і Архипов.

— А можуть знайтися і такі, що не повірять. Та зараз йдеться не про них. Я мушу, розумієте, мушу летіти на завдання. А тому треба, щоб ніхто, крім вас, не знав про моє поранення. Зрозуміло?

Льотчики мовчали.

Карлов глухо сказав:

— Якщо любите мене, якщо поважаєте свого командира — нікому ні слова.

— Та як же ви завтра справитеся з літаком? — здивовано спитав Архипов.

— За ручку управління візьмуся правою рукою. Невелика дірочка в лівій не перешкодить приборкати дві тисячі кінських сил, — спробував пожартувати Карлов. — А тепер, хлопці, змийте з підлоги кров і одімкніть двері. На добраніч. — Він обережно роздягнувся, ліг на нари і з головою вкрився ковдрою.

Біля дверей стояло відро з водою. Архипов хлюпнув з нього на підлогу і віником витер криваву пляму. Семенюк відчинив кватирку, і запах пороху поступово вивітрився. Розмова більш не поновлювалась. Карлов перевертався під ковдрою.

Несподівано відчинилися двері, і в кімнату ввійшов майор Голубев — заступник командира полку по політичній частині. На ньому був шкіряний коричневий реглан, туго підперезаний поясом; з-під шапки-ушанки, на-унутої на лоб, дивилися гострі очі.

— Здрастуйте, товариші! Що поробляєте? — спитав він. сідаючи на ослін.

— Та ось Архипов аж два мати підряд дістав. Ніяк не навчиться у шахи грати, — вимушено посміхаючись, сказав Семенюк.

— А де Карлов?.. Спить, — спитав і сам собі відповів Голубев, глянувши туди, де завжди спав командир ескадрильї. — Правильно робить. Через кілька годин у нього дуже складний виліт.

У сінях почулось тупотіння, і до гуртожитку юрбою ввалились льотчики, що поверталися з їдальні. Побачивши майора, вони на півслові урвали жартівливу розмову. Потім мовчки посідали на нари, на табуретки і, знімаючи з себе унти та комбінезони, запитливо дивилися на Голубєва.

— Чого ж замовкли? — порушив майор ніякову мовчанку. — Я прийшов сказати вам, що старшого лейтенанта Ольховенка за сьогоднішній повітряний бій нагороджено орденом Вітчизняної війни І ступеня.

— Це правильно! А як він себе почуває, товаришу майор?

— Ще не зовсім добре… Я був у нього в госпіталі. Та лікарі кажуть — літатиме.

— Молодець Ольховенко, — вихопилося в Архипова.

— Він же мисливець, — сказав Семенюк.

— Що за мисливець? — не зрозумів Архипов, який ще не був у бою.

— Звичайний, — посміхнувся Семенюк. — У нашому полку є не один мисливець. Це — досвідчені штурмовики, яким точні об’єкти для бомбардування не визначаються. Вони тільки одержують завдання — полювати в певному районі. Вилітає такий мисливець у визначений район і відшукує найцінніші ворожі об’єкти, тобто полює. От, скажімо, — Семенюк замислився, — на військові ешелони або на легкові автомашини, в яких німецькі генерали їздять. Коротше кажучи, що самі оберуть, те й атакують. А за це їм шана. А як же страшно над ворожим тилом полювати самому — «Мессершмітти» можуть зустрітися… Нещодавно зі мною трапився такий випадок. Лечу… Все ніби спокійно. Раптом позаду месер. «Ти куди, горбатий, прямуєш?» — «На полювання, — відказую злякано. — Хочу тебе підбити». — «А де ж твоя рушниця?» — питає. «Та он позаду тебе ЯК-1 несе». Обернувся месер, побачив червоні зірки на винищувачі, злякався, наддав газу й вискочив попереду мого штурмовика. Саме в приціл потрапив. Розгладив я великим пальцем верхню губу замість вусів і промовив: «Сказано — зроблено». Натиснув на гашетку і збив месера.

Льотчики дружно зареготали.

— Та ви, Семенюк, мов справжній мисливець розповідаєте. Чи не з пухнастим хвостом був отой «Мессершмітт»?.. — спитав посміхаючись майор Голубев.

Льотчики знову засміялися.

— Хвіст у нього такий, як у кожного літака, а от патлату чуприну фашистського аса я таки розглядів.

— Так як же ти під шоломофоном її побачив? — пожвазішав Архипов, піймавши, нарешті, товариша на обмані.

— Годі вам, і пожартувати не дадуть, — удаючи ображеного, промовив Семенюк.

— Ну, піду я, — підвівся майор Голубєв. — Треба ще відвідати механіків на аеродромі — подивитися, як вони готують до вильоту літаки. Відпочивайте! — Він попрощався і пішов, задоволений добрим настроєм льотчиків.

Ще було темно, коли сім льотчиків з групи капітана Бахтіна вишикувалися на аеродромі біля командного пункту. Командир полку давав останні вказівки перед вильотом.

— І запам’ятайте, — додав він на закінчення, — під час польоту ніяких розмов по радіо. Виконуйте завдання мовчки. Ваш удар має бути несподіваним для ворога. Запитання є? — Запитань не було. Тоді командир полку звернувся до Бахтіна: — Ведучий, що ви скажете?

Капітан Бахтін вийшов з строю і повернувся до льотчиків.

— Так от, друзі! Зробимо щонайменше три заходи на ціль. Ударимо так, щоб небу жарко стало. Якщо зенітна артилерія вестиме сильний вогонь, старший лейтенант Мордовцев і лейтенант Карлов, які замикатимуть бойовий порядок, подавлять зенітні батареї. Я все сказав, товаришу командир, — доповів він Ємельянову.

— Ну, коли все… Лікарю!

Худенька, середня на зріст жінка, капітан медичної служби підійшла до льотчиків.

— Хворі є? — спитала вона.

Льотчики мовчали. Павло Архипов, який стояв поряд строю, хотів щось сказати і навіть зробив крок до Ємельянова, але Семенюк схопив його за руку. Архипов зупинився і опустив голову.

На руках у льотчиків були хутрові рукавиці, тому командир полку не міг бачити перев’язаної долоні Карлова.

— По літаках! — скомандував Ємельянов.

Семенюк пішов провести командира ескадрильї до літака. Він допоміг йому вилізти на крило, надіти і пристебнути парашут.

— Рука дуже болить? — спитав він, коли Карлов сів у кабіну штурмовика.

— Не болить, трохи пече, — заспокоїв його той.

— Ну, щасливо, товаришу командир, — і Семенюк сплигнув з крила на землю.

На сході вже погасли зірки і заяснів обрій.

Від командного пункту з шипінням злетіла ракета. На тлі блискотливого снігу виникли люди, літаки, бензозаправники. Та ось ракета, лишаючи в повітрі іскристий слід, ударилась об землю, підстрибнула і, розбризкавши сніп іскор, погасла. В пітьмі, що раптом настала, почулося голосне чхання моторів, які почали працювати. Аеродром наповнився нестихаючим ревінням. Повискуючи гальмами, літаки порулили на старт.

Біля самісінької землі попливли білі, червоні й зелені вогники лампочок на літаках. Злетіла друга ракета — і відразу ж на аеродромі тут і там спалахнули червоні язики невеличких багать.

Поки літаки підрулювали до старту, одинадцять палаючих багать утворили довгу пряму лінію, яка визначала напрям, що його мали додержувати льотчики під час зльоту. Літаків у пітьмі не було видно. Тільки синій вогонь з вихлопних патрубків та лампочки на літаках давали змогу вгадувати їх силуети.

Стугін моторів посилювався. Ті, хто стояли біля командного пункту, побачили, як перший літак зірвався з місця. Ось він відокремився од землі і почав набирати висоту. За ним — другий, третій, і незабаром на аеродромі стало тихо. Тільки в повітрі було чути рокіт моторів. Через кілька хвилин сім штурмовиків щільним строєм пройшли над командним пунктом. Наче за командою погасли лампочки на літаках, і штурмовики розтанули в темному небі.

Карлов чудово справився із зльотом. Обережно ребром долоні пересунув він кран шасі на себе і одразу ж відчув два легких поштовхи. Глянувши на прилади, Карлов побачив, що засвітилися дві червоні лампочки — отже, шасі підібрано. Більше хвилюватися нема чого. Рана аж ніяк не заважала керувати літаком. Тепер Карлов думав тільки про наступну атаку.

В ефірі панувала цілковита тиша. Чулося лише потріскування в навушниках шоломофону, яке свідчило, що ввімкнуті радіостанції працюють.

Почало розвиднюватись. Карлов помітив, що до їхньої сімки приєдналися дев’ять винищувачів прикриття. Тепер вони усі разом мчали на захід на висоті близько двадцяти метрів. Під літаками швидко мелькали дороги, населені пункти. Ліворуч, біля групи танків, виросли чорні гриби розривів: танки посувалися на захід і на ходу стріляли. Замигтіли спалахи артилерійських залпів ворога; за хвилину лінія фронту лишилась позаду — а втім, ніякої «лінії» не було. Ворог на цьому напрямку відступав.

Крило біля крила розплаталися понад степом штурмовики Бахтіна. «Малюки» — так льотчики називали винищувачів — летіли з боків і ззаду.

Близький друг Карлова, льотчик-винищувач Сергій Жуковський, пізнав по номеру на хвості літак Георгія і випередив його. Вітаючи друга, Сергій хитнув винищувач з крила на крило, зробив горку і зник десь угорі.

Карлов теж пізнав літак Жуковського і уявив собі безброве обличчя друга, понівечене малиновими рубцями опіків.

Уже зовсім розвиднілось. На літаку Мордовцева повітряний стрілець Андрій Світлишнєв по пояс висунувся з задньої кабіни. Штурмовики з кабіною для повітряного стрільця на той час тільки почали з’являтися, і в групі Бахтіна лише Мордовцев летів з повітряним стрільцем.

Невдовзі на обрії показалися димки. Карлов глянув на годинника — за часом це мав бути Сальськ. Ще півтора кілометра на захід — і аеродром ворога. Швидко збільшуються обриси елеватора біля залізничної станції. Незабаром штурмовики, мало не торкаючись покрівель будинків, уже мчали над містом.

— У набір, — пролунала в навушниках команда ведучого. Літаки стрімко злетіли на п’ятсот-шістсот метрів угору.

Попереду з’явився аеродром, на якому густими рядами стояли великі транспортні Ю-52 і бомбардувальники Ю-88. Літаки ворога були розташовані чотирма великими групами — по 70–80 літаків у кожній. На старті стояли чотири винищувачі М-109, мабуть, чергова ланка, а по вільному центру аеродрому біг транспортний «Юнкере», що ось-ось мав злетіти.

— Атака! — подав команду капітан Бахтін, і штурмовики один за одним помчали до землі.

Карлов спрямував свою машину в центр аеродрому. Розплатані, притиснуті один до одного крила і фюзеляжі з великими чорними хрестами виразно вимальовувалися на білому снігу. Карлов натиснув кнопку. Реактивні снаряди з шумом зірвалися з-під крил штурмовика і, залишаючи вогняний слід, почали падати в самісіньку гущу ворожих літаків. Там, на землі, вже вибухали скинуті кимось бомби. В небо поповзли клуби густого чорного диму.

Карлов знову набрав висоту і вдруге кинувся в атаку. Бомби скинуто. Штурмовик трусонуло. Злітаючи угору, Георгій глянув униз — там вирував вогонь. Розкидаючи на всі боки довгасті язики полум’я, вибухали бензинові баки «Юнкерсів». На фюзеляжах, що стали дибки, на крилах корчилася ненависна свастика. В центрі аеродрому палав «Юнкерс», якому так і не довелося злетіти.

Удар був таким несподіваним для ворога, що тільки під час третього заходу в повітрі з’явилися темно-сірі шапки зенітних розривів.

Увагу Карлова привернули два фашистські винищувачі, що бігли по льотному полю, лишаючи за собою хвости снігового пилу. Та згори на них уже пікірував штурмовик. Дві довгі блискотливі траси снарядів ножем врізалися в один з «Мессершміттів». Той стрімко задрав хвоста і, перекинувшись на спину, спалахнув. Другий винищувач одірвався від землі. Ще не підібравши шасі, він ладнався зайти ззаду штурмовика Мордовцева. Карлов бачив, як до кулемета припав повітряний стрілець Андрій Світлишнєв і тонка червона нитка кулеметної черги вп’ялася у ворожий винищувач. «Мессершмітт» здригнувся і, різко накренившись, врізався в землю.

Карлов знову кинувся в атаку. В розпалі бою він забув про поранену руку і, спускаючись майже до самої землі, впритул розстрілював великі, незграбні літаки. «Якнайбільше знищити літаків, — свердлила мозок думка. — Ось ще цей треба запалити». Карлов повертав штурмовик і вганяв у вцілілий «Юнкерс» довгі черги трасуючих куль.

Тим часом небо дедалі густіше наповнювалося сірими розривами зенітних снарядів. Вони визначали шлях, пройдений кожним штурмовиком у попередній атаці. Георгію здалося, що серед цих численних розривів він бачить і ті, які, мов пунктиром, позначали напрям його заходів на ціль.

У наступний, четвертий захід Георгій обрушився на ворожу зенітну батарею. Він побачив на землі численні спалахи вибухів навколо гармат, які, нарешті, замовкли.

Карлов зробив бойовий розворот. Стрілка висотоміра швидко побігла по колу і, поступово уповільнюючи рух, зупинилась біля цифри вісімсот. Висота — вісімсот метрів. «Остання атака», — подумав Георгій і спікірував.

Зенітний снаряд, випущений, мабуть, з іншої батареї, розірвався попереду штурмовика, залишивши в повітрі невелику димову хмарку. Мить — і Георгій пронизав її своїм літаком. Від запаху пороху, що вдарив у ніс, почало паморочитися в голові. «Здається, проскочив», — промайнула думка. Він щосили надавив на гашетку.

«Я — «Горобець одинадцять». Збір! Збір!» — почувся в ефірі закличний голос капітана Бахтіна.

Карлов оглянувся і тільки тепер помітив, що сонце вже встигло виповзти з-за обрію.

Ховаючись від ворожих зенітників у сонячних променях, штурмовики зібралися в бойовий порядок і лягли на зворотний курс. У строю було тільки шість літаків.

Карлов летів останнім і добре бачив білий номер на хвості кожного штурмовика. Не було літака сержанта Долаберідзе.

— Доповідайте, хто бачив, куди подівся Долаберідзе? — схвильовано запитав Бахтін.

Ніхто не відповів. Захопившись атакою, маневруючи в морі зенітного вогню, льотчики не помітили, як після третього заходу підбитий штурмовик сержанта Долаберідзе, втрачаючи швидкість, полетів на південь, у степ, далі від ворожого аеродрому.

— Доповідайте, що сталося з Долаберідзе? — повторив Бахтін.

Несподівано Карлов усім своїм тілом відчув, як дрібно затремтів літак. Льотчик кинув швидкий погляд на прилади і зрозумів причину: стрілка тиску масла стояла на нулю. Мороз пробіг поза його спиною.

Тремтіння посилювалось. Стрілка температури води повзла по червоній рисці до цифри сорок градусів. Було ясно, що пробито масляний радіатор або бак.

— «Горобець одинадцять»! Я двадцять перший. У мене відмовляється працювати мотор, — доповів Карлов ведучому.

За звичним потріскуванням у навушниках відчувалося затамоване дихання льотчиків.

— Двадцять перший, виходьте вперед, — наказав Бахтін.

Георгій натиснув на важіль сектору газу і випередив товаришів. А ще за хвилину Карлов побачив, як щільно його оточили друзі, побачив крізь бічне скло кабіни їхні стурбовані обличчя. Товариші наче хотіли підтріимати його поранену машину крильми своїх штурмовиків. Та мотор втрачав сили. По літаках, які повисли в повітрі на малій швидкості, Карлов зрозумів, що швидкість його штурмовика дедалі зменшується. З вихлопних патрубків заструмував сизий димок. «Мабуть, не дотягну до лінії фронту».

Щось хряснуло в двигуні, і лопаті гвинта завмерли. Карлов встиг вимкнути запалювання.

Не випускаючи шасі, він приземлився на сніговій рівнині, яка простяглась перед ним. Літак спочатку плавно поповз по снігу, потім різко загальмував. Льотчика по інерції жбурнуло вперед, і він ударився головою об дошку з приладами.

Карлов швидко відкрив кабіну, відстебнув лямки парашута і виліз з літака. Крила штурмовика майже на метр врізалися в шар пухкого снігу. Крізь шум у вухах Георгій почув стугін моторів. Він підвів голову. П’ять штурмовиків на малій висоті робили над ним коло. А вище, мов стрижі, кружляли винищувачі прикриття. Ось один штурмовик випустив шасі. Карлов зрозумів, що хтось з друзів вирішив приземлитися, щоб забрати його! Георгію стало страшно. Посадка на колесах у такий глибокий сніг загрожувала неминучою катастрофою. Він схрестив над головою руки, що мовою льотчиків означало — заборонено, виключено.

Та капітан Бахтін уже й сам побачив, як занурились у сніг крила підбитого літака, і по радіо заборонив посадку. Штурмовики пролетіли над Кардовим, похитали крильми, прощаючись з товаришем, і взяли курс на північний схід. Від літака Мордовцева відокремився якийсь предмет. Це повітряний стрілець Світлишнєв скинув Георгію автомат.

Георгій дивився на групу штурмовиків, що поступово віддалялися, коли раптом над його головою проревів винищувач і, різко злітаючи вгору, зробив «висхідну бочку». На висоті близько тисячі метрів він поволі завалився на крило і почав падати. На якусь мить Георгію здалося, що винищувач ось-ось вріжеться в сніг, але біля самої землі льотчик вивів його в горизонтальний політ. Георгій встиг роздивитись номер. Сергій Жуковський!

Виконавши прощальний віраж, Сергій полетів наздоганяти товаришів. Лейтенант Карлов лишився сам у безлюдному білому Сальському степу.

Решта льотчиків з групи Бахтіна без особливих пригод повернулася на свій аеродром.

Коли літак ведучого зарулив на стоянку, до нього під’їхав новенький вілліс. Бахтін скочив з крила на землю і доповів командирові дивізії;

— Товаришу полковник! Завданйя виконане. Сержанта Долаберідзе після третього заходу ніхто не бачив. Мабуть, збитий над ціллю. Лейтенант Карлов на підбитому літаку зробив посадку в степу за двадцять кілометрів на північ од міста Сальська. — Бахтін розкрив планшет. — Ось тут, — показав він на карті. — Мордовцев хотів сісти, щоб забрати його, але я заборонив. Там дуже глибокий сніг. — І ніби міркуючи вголос, Бахтін додав: — От якби літак на лижах послати.

Командир дивізії, схиливши голову, повільно сказав:

— Тільки позавчора Карлову орден вручив… А Долаберідзе сьогодні ввечері вручати збирались…

— Дозвольте мені по Карлова злітати, — звернувся Мордовцев до командира дивізії. — ПО-2 на лижах, я легко сяду на сніг і заберу Карлова.

— Та вас зіб’ють. Ви навіть долетіти туди не зможете, — заперечив Рубанов.

— Не така легка справа збити мене на тій дзизі. Я на ній такі віражі роблю, що жоден месер не влучить. Дозвольте! — стояв на своєму Мордовцев.

— Товаришу полковник! Справді, на ПО-2 він літає, мов акробат. Може, рискнемо, — підтримав льотчика командир полку.

— Та чи знаєте ви, що таке риск? — розсердився Рубанов. — Рискують, коли сподіваються хоч вісімдесят процентів успіху, а решта двадцять під сумнівом… А у вас виходить навпаки. Це вже не риск, а головотяпство. — І трохи лагідніше додав: — Не маю права жертвувати ще одним льотчиком… Карлова не врятуєте, а самі загинете!

Та в останніх словах командира дивізії не відчувалося впевненості. Льотчикам здалося, що Рубанов вагається, що, зваживши всі «за» і «проти», він таки дозволить Мордовцеву летіти по Карлова.

І справді, рвучко повернувшись до командира полку, Рубанов сказав:

— Ємельянов, негайно готуйте ПО-2 і подзвоніть командирові корпусу. Попросіть у нього від мого імені дозволу на виліт Мордовцева.

Навколо полегшено зітхнули.

Коли Ємельянов уже біг до КП, командир дивізії спитав у Бахтіна:

— А яке становище на Сальському аеродромі? Скільки «Юнкерсів» знищили?

— Літаків двадцять спалили та з десятеро пошкодили, — невпевнено відповів Бахтін.

— Там ніколи було рахувати! П’ять заходів зробили… Навколо все палало… — навперебій заговорили льотчики.

Діждавшись, поки всі змовкли, Бахтін спокійно повторив:

— Що двадцять літаків знищили — це напевно. А може, й трохи більше.

Хоробрі, скромні льотчики! Вони не знали, що в цю мить командуючий німецькою транспортною авіацією, яка входила до складу восьмого авіаційного корпусу, полковник Ферстер сидів заціпенілий у своєму кабінеті, йому тільки-но доповіли, що на Сальському аеродромі внаслідок удару радянських штурмовиків знищено сімдесят два транспортних літаки і майже половина екіпажів вибула з строю. «Майн гот», — повторював він, не знаючи, як повідомити в Берлін про те, що постачання оточеної армії Паулюса за допомогою авіації ще більше ускладнилось. Це завдання він одержав особисто від Герінга і тепер боявся гніву свого всемогутнього шефа. Ферстер проклинав радянські штурмовики, проклинав величезну незрозумілу країну і цих росіян, які завдавали таких дошкульних ударів саме тоді, коли за всіма відомими з підручників правилами ведення війни вони давно мали капітулювати.

Рубаноз висловив подяку льотчикам, які повернулися з операції.

— Вітаю з успіхом, — потиснув він Бахтіну руку. — їдьте до штабу авіаційного корпусу. Там вас чекає командуючий Сталінградським фронтом. Він прислав по вас свій вілліс.

Здивований капітан сів у машину, а льотчики пішли на командний пункт готуватися до наступного бойового вильоту.

У штабі корпусу черговий провів Бахтіна до кабінету, де над великим столом, на якому лежала розгорнута карта, схилилися два генерали. Це були командуючий Сталінградським фронтом генерал-полковник Єременко і командир авіаційного корпусу генерал-майор авіації теж Єременко.

Бахтін докладно розповів командуючому про успішні дії своєї групи. Генерал-полковник Єременко похвалив капітана і привітав його з призначенням на посаду командира штурмового авіаційного полку тієї самої дивізії.

Задзеленчав телефон. Генерал-майор Єременко зняв трубку. З розмови Бахтін зрозумів, що дзвонить командир дивізії.

«Невже не дозволили?» — занепокоєно прислухався він до слів генерал-майора.

— Я так і сказав Ємельянову, що на ПО-2 нема чого летіти. Адже лижами обладнана ціла ланка бойових лі-таків-виниіцувачів. Хай вони і летять. До того ж старший лейтенант Жуковський та його ведений самі попросили дозволу летіти по Карлова. Думаю, що вони вже вилетіли. — Поклавши трубку, генерал посміхнувся: — От друзі. Мало не всі просяться летіти по Карлова.

Певний, що Георгія незабаром привезуть, Бахтін поїхав на аеродром.

Біля командного пункту юрмилися льотчики і меха ніки. Щоразу, почувши гул літаків, усі вони підводили голови і довго вдивлялися в далечінь.

— Ні, не вони! — кидав хтось.

Тоді знову починалася розмова. Кожен висловлював свої здогади: хто сідатиме, щоб узяти Карлова, — Жуковський чи його ведений — на який аеродром вони прилетять. Щохвилини поглядаючи на годинники, льотчики напружено прислухалися до звуків, які долітали з неба і були зрозумілі тільки їм.

У землянці командного пункту, куди пішов Бахтін, теж відчувалося тривожне чекання. Розмовляли майже пошепки. Командир полку сидів біля телефонного апарата. Кожні три-чотири хвилини він брав трубку і крутив ручку польового телефону.

— Алло! «Береза»? Я «Чайка». З’єднайте мене з оперативним черговим «Сокола».

У переповненій землянці ставало зовсім тихо. Всі уважно стежили за виразом обличчя Ємельянова.

— Черговий? Як Жуковський?.. Ще не повернувся, — розчаровано повторював Ємельянов, кладучи трубку на місце.

— А, Бахтін. йди-но сюди! — покликав він, нарешті помітивши капітана.

Раптом різко задзеленчав телефон. Дзвінка нетерпляче чекали, і все-таки він був такий несподіваний, що Бахтін здригнувся.

Командир швидко взяв трубку.

— Ємельянов слухає. Так, так, слухаю вас…

Усі, хто був у землянці, пильно дивилися на командирове обличчя, що враз похмурніло. В тиші глухо вдарилася об стіл телефонна трубка, яку Ємельянов опустив мимо апарата.

— Жуковський знайшов у степу обгорілий штурмовик Кардова, але біля нього нікого не було, — сказав він.

Льотчики мовчки почали виходити з землянки.

Непередбачені зустрічі

Тужним поглядом проводжав Карлов літаки товаришів. Останній штурмовик розтанув у мутній вологій імлі, що застелила очі, а Георгій усе ще напружено вдивлявся в бездонну далечінь, намагаючись розглядіти літаки. Перед очима попливли блискотливі іскорки. Він одвернувся.

«Невже кінець?» — подумав льотчик.

Вилітаючи на бойові завдання, Георгій часто думав: «А що коли мій літак буде підбито? Що коли доведеться сісти там, у них?» Щоразу він намагався відігнати цю настирливу думку, але вона лізла в голову: «А що ти робитимеш, коли опинишся на землі віч-на-віч з фашистами?» І Георгій давно вирішив: «Тільки битися. Битися до останнього патрона, до останнього подиху. Краще смерть, ніж…»

Ні, він не називав це полоном. Георгій вважав ганьбою потрапити до лап ворога.

Тепер, приземлившись далеко від лінії фронту, він швидко оглядівся.

На багато кілометрів, від обрію до обрію, лежав сніг. Жодної оселі, жодного димочка. «Головне — спокій, — згадав Георгій власні слова, які говорив курсантам, випускаючи їх у перший самостійний політ. — Треба пробиратися до своїх. Перейти лінію фронту».

Важко переставляючи ноги, він пройшов по глибокому снігу і відшукав автомат, який скинув йому Світлишнев. Круглий диск був повен патронів.

«З цим ще можна повоювати», — зрадів льотчик. Він повернувся до літака, взяв з кабіни дві маленькі банки згущеного молока — залишки бортового пайка — і поклав їх у широкі кишені комбінезона. З жалем згадав про передчасно з’їдені плитки шоколаду.

Кілька хвилин Георгій уважно роздивлявся карту, прикинув по ній відстань до лінії фронту. Потім поклав планшет на сидіння, вийняв з кобури пістолет і вистрілив у підлогу кабіни. З нижнього бака фонтанчиком бризнув струмок бензину. Розтікаючись, бензин забарвлював сніг. Незабаром біля літака утворилася велика рожева пляма.

Георгій запалив самокрутку. Жадібно наковтавшись диму, кинув недокурок на порожевілий сніг і швидко відбіг убік. Від штурмовика шугнув чорний сніп полум’я. Тільки раз обернувся Карлов на вогонь і попрямував на північний захід.

Йти по глибокому снігу було важко. Кожен рух посилював тупий, ниючий біль у пораненій долоні. На щастя, льодовий вітер дув майже в спину. Щоразу, коли Георгій витягав зав’язлі ноги, маленькі грудочки снігу обсипалися з них. Вітер відразу підхоплював їх і ніс уперед по іскристій білій рівнині.

Пройшовши кілометрів п’ять цією рівниною, Георгій побачив у степу два великих стоги сіна. Долаючи кучугури снігу, добрів до першого. Здоровою рукою розгріб сіно з боку, захищеного від вітру, заліз у невелику виїмку і закрив сіном вхід. Тільки тепер відчув величезну втому: блукання по бездоріжжю і нервове напруження виснажили його.

Він зробив у сіні маленьку віддушину і подивився назовні. По рівній сніговій поверхні бігли хвилясті вихори поземку. Глибокі сліди від Георгієвих унтів швидко наповнювались білою крупою.

«Перечекаю тут, поки посутеніє, — вирішив Карлов. — Удень перший, кого зустріну, розпізнає в мені радянського льотчика. На Маничі в станицях можуть бути німці. Треба, коли зайде сонце, відразу рушати далі, щоб встигнути минути Манич уночі».

Георгій дістав згущене молоко, вийняв з-за халяви ніж і продовбав банку.

Цей гострий, схожий на фінку ніж, ручка якого була складена з різноколірних кружечків плексигласу, був зроблений вмілими руками авіаційних механіків. Він мав бути знаряддям захисту на той випадок, коли льотчик потрапить на ворожу територію. Такі саморобні фінки були в багатьох льотчиків діючої армії, але цю «холодну зброю» застосовували переважно для розпечатування консервних бляшанок.

Наковтавшись тягучої солодкої маси, од якої злипалися губи, Карлов відчув, що все його тіло наповнює млість, йому захотілося спати. Георгій ліг і заплющив очі.

В його уяві попливли відомі з дитинства сонячні береги Чорного моря.

Карлов виріс у Криму. Після смерті батька велика сім’я Кардових опинилась у скрутному становищі, і Георгій, закінчивши сім класів, пішов працювати у зернорадгосп «Більшовик». Незабаром він став комбайнером.

Георгій згадав початок свого самостійного життя. Вісімнадцятирічний комбайнер Карлов перший у Криму перевиконав план збиральних робіт і добровільно поїхав у Сибір на збирання врожаю.

У великому клубі, заповненому комсомольцями, Георгію Карлову вручали першу нагороду за трудові успіхи. Це був цінний подарунок — іменний годинник, з яким Георгій ніколи не розлучався.

Він підніс ліву руку до вуха. Так-так, так-так, так-так, — спокійно відлічував маятник.

Знову пригадалися довоєнні роки. Путівка комсомолу в Сімферопольський аероклуб. Польоти з інструктором на маленькому ПО-2.

Георгій посміхнувся, згадавши, як одного разу інструктор приніс до літака мішок з піском і, прив’язавши його у своїй кабіні, сказав: «Лети самостійно. Головне — спокій! Зроби два польоти по колу».

Перший самостійний виліт. Чи можна його забути?

Цей політ Георгій пам’ятав до найменших подробиць.

В передній інструкторській кабіні лежав тільки мішок з піском. Отже, він, Георгій Карлов, керує літаком самостійно! Справдилася його мрія. І, міцно стискуючи ручку управління, Георгій заспівав від радості. Рокіт мотора поглинав слова пісні, а він співав:

Той, хто звик здобувать перемогу,

Нехай з нами співає пісень.

Немає в нас трнвогн,

Відкриті всім дороги

В щасливий, у майбутній день.

У першу ж свою відпустку Георгій поїхав у Крим. Цілими днями блукав молодий лейтенант по звивистих гірських стежках. Він добре знав тут кожен поворот, кожен спуск і підйом.

Ось і тепер крізь дрімоту льотчик виразно чує шум хвиль, бачить чіткі силуети гір на тлі ясного голубого неба. Як припікає сонце! Він лежить на пляжі, розкинувши руки. Маленький камінчик під лівою долонею розпікся на сонці так, що палить шкіру. Георгій намагається скинути дрімоту і звільнити руку. Великим зусиллям він примушує себе розплющити повіки. Перед очима — обмерзлі від вологого дихання соломинки трави, а за віддушиною у сіні мете й курить сніговий поземок. Суцільна сіра імла затягла небо.

— Стій, дурна! — почув раптом Георгій чийсь голос.

Він здригнувся і повернув голову на окрик. Дрімоту мов рукою зняло. Біля сусіднього стогу стояв кінь, запряжений у гринджоли. Чоловік у дубленому кожусі підчеплював вилами і клав на сани великі оберемки сіна. Скільки не вдивлявся Георгій, нікого більше не побачив. Чоловік лаяв, мабуть, коня.

Карлов вирішив поговорити з незнайомим. Вибравши мить, коли той повернувся по новий оберемок сіна, Георгій швидко виліз із стогу і пішов до чоловіка.

Помітивши військового з автоматом, незнайомий опустив вила і вп’явся зляканим поглядом у льотчика.

— Здрастуйте! — сказав Карлов.

— Доброго здоров’я, — відповів незнайомий, запобігливо посміхаючись, його молоде обличчя обросло бородою, злякані очі неспокійно бігали. Ці очі вразили Георгія. Дивна приреченість прозирала у погляді незнайомого, якому на вигляд було років двадцять.

— Ти хто такий? — спитав Карлов, вдивляючись в його обличчя.

— Оточеиці ми, — нерішуче відповів бородатий хлопець. — Нашу частину розбили ще минулого року. Кого вбито, хто в полон потрапив, а хто переховується по станицях. Працюємо потроху за шматок хліба.

— Виходить, пристосувався? А, либонь, росіянин?

Хлопець похнюпив голову.

— Ви льотчик? — спитав він.

— Був льотчиком, а тепер ось, як ти… нібито оточенець, — посміхнувся Георгій. — Тільки я за шматок хліба себе не продам. До своїх пробиратимусь.

— У такому обмундируванні? Та ви до першої станиці дійдете, а там поліцаї схоплять… Ходімте до нас. Відвезу у станицю, — несподівано запропонував хлопець. І квапливо додав: — Я вас у сараї сховаю. Якусь чумарчину та валянки на ваші хутра виміняємо.

— А це звідси далеко? Німці там є?

— Зараз німців немає, а до станиці кілометрів вісім буде.

— А ти мене німцям не викажеш?

— Бороиь боже! Я й сам тільки до літа перечекаю, а там додому подамся. Кажуть, німці влітку вже на Уралі будуть.

— Дожидайся, аякже! — розсердився Георгій. — Гляди, щоб до літа німці за Дніпром не опинилися.

— Та невже?.. — здивувався хлопець.

— От тобі й невже! Їм на Волзі всипали так, що й досі чухаються. Тебе як звати?

— Пузанком кличуть. Таке прізвисько.

— Прізвисько незавидне…

— А я не ображаюся. Ще з дитинства за великий живіт цим прізвиськом наділили.

Георгій замислився. Для більшої безпеки йому, звичайно, був потрібен цивільний одяг. Оточенець своєю безхитрою простотою викликав деяку довіру.

— Гаразд, — Георгій махнув рукою. — Якщо зрадиш, перша куля тобі!

— Та ви не бійтеся. Я чесно. Сховаю, а потім Надію Іванівну пришлю.

— Хто вона така, твоя Надія Іванівна? — насторо жився Карлов.

— Вона не моя, вона нічийна. З Ленінграда, з блокади привезена. Залазьте на сани. Я вас сіном прикрию.

Георгій спробував вилізти наверх і не зміг. Він притиснув до грудей ниючу долоню. На лобі виступив піт.

— Давайте допоможу, — сказав Пузанок.

Хлопець нагнувся, Георгій виліз йому на спину, потім — на сани і ліг, поклавши автомат перед собою. Пузанок закидав його сіном і перетягнув навантажені сани вірьовкою.

— Но, рушай! — Хлопець прицмокнув, смикнув за віжки. Кінь, провалюючись у снігу, важко зрушив з місця навантажені сіном сани. Незабаром виїхали на проїжджу дорогу. Хлопець видерся наверх саней.

— А як твоє справжнє ім’я, Пузанок? — почувся з-під сіна голос Георгія.

— Та називайте так, як усі, — Пузанком. Я вже до цього звик, — неохоче відповів оточенець. — Тільки зараз не розмовляйте, бо хтось їде назустріч.

Георгій прислухався: по замерзлій дорозі вицокували копита. Хтось наближався до них. Ось копита застукали поряд, ось кінь уповільнив ходу, ось… Ні, проскочив мимо.

Далі їхали мовчки. Нарешті десь зовсім близько загавкав собака. Запахло кізяком і димом. Кінь зупинився.

— Пузанок приїхав! — почувся чоловічий голос. — Гей, Надіє Іванівно! Допоможи йому перекидати сіно. Під’їжджай, Пузанок, до сарая, — владним тоном наказав той чоловік. — А я тим часом до сусіди зайду.

Кінь проїхав трохи вперед. Пузанок скинув з Карлова велику купу сіна.

— Вилазьте! Нема нікого. Йдіть у сарай, — зашепотів він. — А тепер лізьте туди, — він показав рукою на горище, до якого було приставлено драбину. Карлов швидко виліз на горище і оглядівся: тут було трохи сіна, лежали подертий хомут, віжки, стирчали голоблі.

— Складайте швидше. — На горищі виросла копиця сіна.

— Пузанок! З ким ти там розмовляєш? — почулося знизу.

— Надіє Іванівно, нікому не скажете? — пошепки спитав хлопець.

— А що трапилось?

— Я російського льотчика знайшов, сюди привіз, щоб сховати.

Карлова вразили слова «російського льотчика». Чому цей хлопець не сказав «нашого льотчика»?

— Де він? — схвильовано спитала жінка.

— Там.

Зарипіла драбина. Георгій побачив заклопотане обличчя з великими сумними очима. Жінка вилізла на горище і кинулась до льотчика.

— Рідний мій! — Вона обняла його. — Нарешті, хоч одного побачила. Як там наші? Чи скоро прийдуть?

— Скоро, скоро! — впевнено відповів Карлов. — До цих місць кілометрів вісімдесят лишилося. За тиждень тут будуть.

— Пузанок! Ти поки що скидай сіно з саней, а коли хазяїн надійде, на горище подаватимеш, — тихо сказала Надія Іванівна.

— Як ви сюди потрапили? — спитала вона льотчика.

Карлов коротко розповів, хто він і як опинився тут.

— Мені б цивільну одежину роздобути. Днів за три дійшов би до своїх.

— Щось придумаємо.

Жінка не зводила з Карлова виплакаиих очей.

— А ви звідки будете, Надіє Іванівно?

— З Ленінграда. Чоловік загинув на фронті ще на початку війни. А мене взимку сорок другого року евакуювали з Ленінграда «шляхом життя» — через Ладозьке озеро… Син у мене загинув там, Сашенька. П’ять років йому минуло. — Вона на хвилину замовкла. Затремтіли куточки губ. — Два «Мессершмітти»… Бачили ж, що жінки з дітьми йдуть, а проте почали обстрілювати колону. Вперше обстріляли — нещастя тоді минуло мене. А вдруге… Я Сашеньку своїм тілом прикрила, а він голову висунув… І прямо влучили в голову… — Вона затулила обличчя руками.

Георгій стиснув кулаки, застогнав крізь зуби.

— Що з вами? — стривожилася жінка.

— Бити мерзотників треба, а я сиджу тут…

— Гей, Надіє Іванівно! Приймайте, — гукнув Пузанок і подав на вилах оберемок сіна.

— Хазяїн іде, — пошепки сказала жінка. — Ховайтесь у цей куток, я вас прикрию сіном.

Георгій здивувався, як легко вона підняла цілу купу сіна.

— Натренувалася вже, — зауважила Надія Іванівна, відповідаючи на його здивований погляд.

— Пішов у хату, — почулося знизу шепотіння Пузанка.

З допомогою Георгія жінка склала сіно і зробила затишну схованку.

— Ну, влаштовуйтесь тут зручніше, а ми підемо в хату.

— Пузанок мене не викаже? — несподівано запитав Карлов.

— Не викаже! — впевнено відповіла Надія Іванівна. — Він сам нещасний.

— А чому він назвав мене «російським льотчиком»?

— За звичкою. У нас тут населення ділить воюючі сторони на німців і росіян. До того ж росіян тут мало, місцеві жителі переважно калмики.

— А ви давно в цій станиці, Надіє Іванівно?

— Та майже рік… Коли вбили Сашеньку, хотіла піти на фронт. А потім побачила дівчинку. її не могли одірвати від убитої матері. Я умовила маленьку, взяла з собою. І вже не могла залишити її і піти на фронт… Нас з Лізою привезли сюди. Я найняла кімнату в нашого хазяїна. А через кілька місяців прийшли німці.

Надворі швидко смеркалося.

— Скоро ви там? — тихо спитав Пузанок.

— Зараз, зараз! Трохи пізніше я прийду напувати корів, тоді принесу вам попоїсти. — Вона зняла рукавицю і подала Карлову свою маленьку огрубілу руку. — Я з радощів, що зустріла вас, навіть про ім’я забула спитати.

— Георгієм мене звуть. Георгій Сергійович, — сказав Карлов, вдячно потискаючи їй руку.

Було вже зовсім темно. Льотчик вийняв банку згущеного молока, яку розпочав удень, і доїв його. Захотілося пити. Карлов проколупав у стрісі дірку, добув трохи снігу і жадібно почав смоктати його.

Холоду він не відчував: светр з верблюдячої шерсті, унти з собачої шкури і хутряний комбінезон добре зогрівали його. Поранена рука переставала нити, але почала боліти голова. Наче лещатами здавило скроні.

Георгій поліз у кишеню по кисет. Тютюну лишилося зовсім мало. Згадався недавній випадок. Георгій дізнався, що Семенюк вимінює свій тютюн у товаришів на шоколадне драже «Кола», що його видавали льотчикам як засіб від стомлюваності. Карлов тоді наодинці добре відчитав Семенюка. Той спочатку вперся, але, присоромлений командиром ескадрильї, пообіцяв більше не робити такого обміну.

Того ж дня Георгій прийшов у гуртожиток, дістав з-під матраца парашутну сумку і запропонував льотчикам висипати в неї весь пайок тютюну, а потім звідти брати скільки кому треба. Льотчикам ця пропозиція сподобалась, і з того часу в ескадрильї Карлова, та й в інших ескадрильях, з’явився «спільний котел».

Георгій навпомацки скрутив «козячу ніжку». Але запалити її не наважився: найменший спалах світла міг виказати його. Він потримав у губах незапалену самокрутку і обережно поклав її назад у кисет.

«Семенюк і Архипов, напевно, розповіли, що сталося вчора ввечері, — подумав він. — Цікаво, чи знає про де Ємельянов? Якщо знає, — лає, мабуть, мене!»

Карлов не шкодував, що полетів на завдання з простреленою рукою. Рана не заважала вести літак. Те. що його штурмовик підбили, — цілковита випадковість.

«Ємельянов зрозуміє. Повинен зрозуміти. Зате який переполох ми зчинили на Сальському аеродромі!.. Але де подівся Долаберідзе? Мабуть, загинув… Сумно зараз у полку…» Він згадав, як завжди хмурнів командир, коли йому приносили на підпис повідомлення про загибель льотчика.

З жахом Георгій уявив собі, як його дружина одержить таке саме повідомлення.

«Ні, ні! — відігнав він цю думку. — Адже друзі бачили, що я виліз із літака. Вони заспокоять дружину, пояснять, чому я перестав їй писати».

Сержанти Семенюк і Архипов повернулися з аеродрому в гуртожиток.

Весь день вони, мов змовники, трималися осторонь інших льотчиків і, тільки-но з командного пункту звилася червона ракета — сигнал відбою, обидва пішли в станицю. Вони першими прийшли в гуртожиток і, не знімаючи комбінезонів, сіли за стіл. Здавалося, кожен думав про своє. Але коли Семенюк підвівся і дістав з-під нар баян Георгія, Архипов повернув голову в його бік.

— Де зараз бреде твій хазяїн? — сумно промовив Семенюк, погладжуючи баян.

Архипов ніби тільки й чекав цього запитання.

— Я ж казав — не треба його, пораненого, пускати. Тоді й не збили б нашого командира, — докірливо сказав він.

— А як його не пустиш? Командирові полку, чи що було б доповісти, по-твоєму? — роздратовано спитав Семенюк.

— Та хоч би й… доповісти!

— Коли б ти надумав зробити таку дурницю, я не вважав би тебе за друга.

Семенюк надів лямку баяна на плече і невміло почав підбирати якусь мелодію.

— Тут поранена рука ні до чого. «Кому судилося бути збитим, тому ніколи не бути повішеним», — згадав він улюблену приказку командира ескадрильї. — А Карлов повернеться. От побачиш — повернеться. Нема чого ховати його заздалегідь. Бахтін бачив, що він з літака виліз. І не тільки Бахтін — усі бачили. І голий степ навколо бачили. Німців там близько не було, не повинен загинути наш командир. — І, трохи помовчавши, додав: — А якби він не полетів, тоді напевно загинув би для нас, бо не повірили б йому. А це вже страшніше за смерть.

— А чому б йому не повірили? — з гнівом спитав Архипов. — Адже ти сам розповідав про його хоробрість. Пам’ятаєш, над Волгою ви шісткою вісімнадцять «Юнкерсів» розігнали, не дали бомбувати нашу переправу? Він тоді був ведучим.

— Пам’ятаю, все пам’ятаю, — нетерпляче відповів Семенюк. — Ми з тобою повірили. А інші? Знайшлися б і недовірливі. Адже це надзвичайний випадок — руку прострелити. Не забувай — вони мали летіти не на прогулянку.

Семенюк відклав баян і пройшовся но кімнаті.

— Ну, то що робитимемо? Розкажемо всім? — спитав Архипов.

— По-моєму, не треба. Адже ти обіцяв Карлову мовчати? Обіцяв. От і мовчи. І давай більше не згадувати про це, — відрубав Семенюк.

— Баян сховай. Нема кому тепер грати, — нагадав Архипов.

За вікном почулися голоси льотчиків. Розчинилися двері, і усміхнений, розчервонілий на морозі Сашко Дубенко гукнув з порога:

— Ага! Ось де ви, голубчики! Зараз Архипов танцюватиме.

Дубенко вийняв з кишені складений трикутником лист.

— Танцюй, Павлику! Від коханої, певно?

— Іншим разом затанцюю, а сьогодні не час, — відповів Архипов.

Льотчики замовкли. Дубенко перестав посміхатися, підійшов до Архипова і віддав листа.

— Та це ж від батька, — зрадів Архипов, побачивши знайомий почерк. Він розгорнув трикутник. — Оце татусь! Знову листа віршами написав.

Настрій в кімнаті змінився.

— Коли віршами — читай уголос, — попросив Дубенко.

— Павло й сам вірші пише. Тільки вчора батькові цілу поему послав, — сказав Семенюк. — Читай, Павле!

Архипову здалося, що з нього глузують, і він недовірливим поглядом окинув льотчиків. Проте ніхто не посміхався. Тоді він підвівся з ослона і почав голосно читати:

Твої поезії ще не вдались тобі,

Та прочитав я з радістю їх знову.

Вдивляючись в простори голубі…

В хату ввійшли Ємельянов і Голубев. Павло зупинився на півслові. Льотчики виструнчилися мов за командою.

— Сідайте, сідайте! — дозволив командир полку.

Обличчя Ємельянова змарніло, насуплені брови нависли над очима. Всі знали, що він дуже любив Карлова. А хіба самі вони не любили його — скромного, привітного, мужнього.

Ємельянов і Голубев сіли за стіл.

— Тут, здається, хтось читав вірші? — Ємельянов обвів пильним поглядом льотчиків. — Ну чого ж замовкли, читайте далі! Ми теж хочемо послухати.

— Це Архипову батько листа написав віршами, — сказав Семенюк, що звик, не додержуючи субординації, першим вносити ясність.

Від хвилювання Павло розчервонівся.

— Читайте. Архипов. Не соромтеся… — підбадьорив його майор Голубев.

Спочатку зривисто й невпевнено, а потім голосніше і сміливіше задзвенів молодий голос льотчика:

Твої поезії ще не вдались тобі,

Та прочитав я з радістю їх знову.

Вдивляючись в простори голубі,

Я бачив, як летів ти в ніч грозову.

Хай помах крил не зовсім ще зміцнів

І не досяг ти бойових висот,

Минуть роки — ти будеш між орлів

Пілот-поет або поет-пілот.

Я вірю, що любов твоя палка,

У битві з ворогом ти переможеш, сину,

І понесеш на крилах літака

Смерть ворогам, прославивши Вітчизну.

Архнпов замовк і непевно подивився на командира полку, потім на льотчиків.

— І понесеш на крилах літака смерть ворогам, прославивши Вітчизну, — замислено повторив Ємельянов. — Мабуть, коротше й не скажеш, га? — повернувся він до Голубева.

— Чудові слова! І вірші хороші. Видно, великої душі людина писала їх.

— Сержант Архипов і сам не гірше за батька віршує. Я читав його твори, — не втерпів Семенюк.

— То ви батькові теж віршами відповідатимете? — спитав у Павла Ємельянов.

— А що я можу йому відповісти? Ось уже тиждень, як я на фронті, а ви ще й досі не дали мені бойового завдання, — гарячився юнак.

— Не поспішайте! До Берліна ще далеко, вистачить фашистів і для вас, — посміхнувся Ємельянов. — Сьогодні вночі наші механіки закінчать ремонт двох бойових літаків. Один з них можете вважати своїм. На його крилах і понесете смерть для ворогів — адже любов до Вітчизни тепер вимірюється кількістю знищених гітлерівців.

— Дякую, товаришу командир, — сказав Архипов.

— Ну от, а ти, Павло, засумував. «Літака не дають. На завдання не посилають», — передражнив його Семенюк.

— А ви, Семенюк, коли прибули в полк, пригадую, теж слідом за командиром ходили — просилися на завдання. Навіть хотіли скаржитися, що вас не посилають у бій, — розсміявся майор Голубев і відразу ж урвав сміх: — Скажіть, Дубенко, адже ви летіли позаду Долаберідзе, невже ви не бачили, що з ним сталося?

Дубенко підвівся.

— Товаришу майор! — доповів він. — На другому заході я ще бачив його. А на третьому… Над ціллю все було оповите димом. Та ще два «Мессершмітти» злітали з аеродрому… Коли я вийшов з атаки, Долаберідзе вже не було.

— Ну що ж, трапляється, — повільно сказав Ємельянов. — У такому пеклі, Олександре Дмитровичу, — звернувся він до Голубева, — для того, щоб за всім устежити, великий бойовий досвід потрібен. Не всі його набувають швидко. В бою прописні істини кров’ю доводиться осягати. Не доглядів Дубенко, а тепер ось гадай: де Долаберідзе, що з ним сталося? Формально — пропав безвісти, а він, можливо, подвиг зробив — врізався на своєму штурмовику у фашистські літаки. — Ємельянов замислився і, щось пригадавши, похитав головою. — Чого не буває в житті! Пам’ятаю, приїхав до нас у полк інженер ескадрильї. Не встиг прибути на фронт, як необережно сплигнув з крила літака під гвинт, що обертався, і загинув. Надіслали ми повідомлення його родині: «Загинув у боротьбі з німецькими загарбниками…» Тяжко рідним, а все ж відомо, що з людиною сталося. Їм і шана, і пенсія як сім’ї загиблого… А з льотчиком Жовтоножком не так було. Одного разу не повернувся з завдання. Де він? Невідомо. Теж, як тепер… ніхто не бачив. Повідомили, пам’ятаю, його сім’ю: вилетів на бойове завдання і пропав безвісти. Дружині й пенсії не дали. Якщо пропав безвісти — можливо, він у полон потрапив. Через два місяці потіснили німців у тих краях. Це коли Ростов звільнили, пам’ятаєте? Спочатку випадково знайшли в степу штурмовик, а потім від жителів сусіднього села дізналися й про долю Жовтоножка… Виявляється, штурмовик був підбитий зенітним снарядом. Жовтоножко сів, як кажуть, «на черево», з підібраними шасі, недалеко від дороги. По ній рухалися німецькі автомашини з солдатами. Дві вантажні машини звернули з дороги і рушили до літака. Їхали спокійно — літак, що впав, був для них уже не страшний. А Жовтоножко бачив, як машини самі поволі вповзають у сітку прицілу і наближаються до перехрестя. Він натиснув на кнопку зброї і прошив передній грузовик від мотора до кінця кузова. Машина спалахнула і зупинилась. З другої німці скочили на землю, розсипалися по степу і, стріляючи на ходу з автоматів, почали підкрадатися до літака. Тоді Жовтоножко виліз з кабіни, сховався за броньованою обшивкою мотора і з пістолетом у руці став чекати. Він мав тільки дві обойми — по вісім патронів у кожній. Льотчик майже впритул зробив п’ятнадцять пострілів і вбив ще дев'ять гітлерівців. — Емельянов глибоко зітхнув. — Останню кулю Жовтоножко лишив для себе. © http://kompas.co.ua

— Ось тобі й «пропав безвісти»… — тихо промовив Семенюк.

— Так… сильний духом був цей Жовтоножко, — зауважив Архипов.

— Був він так само, як і ви, комсомольцем. Двадцять років йому минуло, — сказав майор Голубев. — Наші радянські люди вночі підібрали Жовтоножка і поховали як героя.

Запанувала мовчанка, — льотчики ніби вшановували пам’ять загиблого.

І, як завжди, Семенюк висловився першим:

— Карлова теж живим не візьмуть.

Усі запитливо глянули на командира полку.

Іван Олексійович Ємельянов… Це він учив їх битися і перемагати. Нерідко в небезпечні хвилини бою Ємельянов приймав на себе атаки «Мессершміттів», мов птах, одвертаючи ворога від своїх пташенят. Так було на Дону, на Волзі, і кожен знав, що так буде завжди, поки б’ється серце цієї людини.

Він знав і вмів оцінити кожного льотчика. Тому всі нетерпляче чекали, що скаже командир про Карлова.

І Ємельянов відповів:

— Якщо Георгій живий, він тепер десь пробирається потай у темряві. Будемо сподіватися, що повернеться.

— Тим паче, що в нього є автомат, — додав Семенюк.

— У Карлова на озброєнні не тільки автомат. У нього є ще партійний квиток. Він завжди підкаже, як треба діяти, — впевнено промовив Голубев.

— Це ти, Олёксандре Дмитровичу, дуже влучно сказав, — підтримав його командир полку. — А поки що тимчасово командувати ескадрильєю призначаю лейтенанта Мордовцева.

Емельянов підвівся і, збираючись іти, повернувся до Архипова:

— Напишіть батькові листа, а потім продумайте порядок роботи льотчика в кабіні. Завтра полетите на бойове завдання. Я сам поведу вашу ескадрилью.

В той час, коли відбувалася ця розмова і коли Георгій Карлов ховався на горищі сарая, сержант Долаберідзе, подолавши десять кілометрів бездоріжжя в степу, ліг відпочити в очереті на березі Манича.

Віддалившись од цілі на підбитому літаку і докладаючи нелюдських зусиль, він лише кілька хвилин зумів протримати в повітрі машину, що майже втратила керування.

Не випускаючи шасі, льотчик посадив поранений штурмовик у степу. На крилах зяяли дві величезні пробоїни, зроблені зенітними снарядами. Вздовж кіля чорніла вибита кулеметною чергою рівна лінія невеликих отворів, по краях яких стирчали рвані куски металевої обшивки. Весь фюзеляж був забризканий маслом, що витікало з бака.

Долаберідзе підпалив свій літак і рушив на схід. Уже смеркало, коли він добрів до Манича і, знесилений, упав на проіржавілі стеблини очерету, підімнявши їх своєю вагою.

Незабаром він почув шум. Визирнув з очерету. Близько десятка гітлерівців з автоматами наперевіс змикали навколо нього кільце оточення.

«Дешево не дамся», — вирішив льотчик. Він звів пістолет і приготувався до бою.

Попереду біг солдат з вівчаркою на довгому повідку. Долаберідзе прицілився в нього і спустив курок. Пострілу не було. Мить — і льотчик перезарядив пістолет.

Та й цього разу бойок, не подолавши замерзлого мастила, поволі пересунувся вперед, не вдаривши капсуля.

Долаберізде зрозумів, що зброя не діє. Тоді він заховав пістолет і документи в сніг і вийшов назустріч ворогам.

Вночі, жорстоко побитий, весь у синяках, льотчик був доставлений в німецьку комендатуру.

Минуло Години дві відтоді, як Георгій залишився сам. Навколо було тихо, тільки часом знизу долинало пирхання корів. Та ось він виразно почув, як зарипіли прочинені двері. Ледве помітне світло від ліхтаря проникло на горище. В сарай з цеберкою води ввійшла Надія Іванівна. Вона вилізла на горище до Георгія.

— Ну, як ви тут влаштувалися? Не змерзли? — спитала вона, виймаючи з кишені кожушини маленький згорток.

— Ні. Не змерз. Тільки захотілося пити.

— Візьміть поїжте, — Надія Іванівна подала йому згорток, — тут хліб і шматочок сала.

— Дуже вдячний. — Карлов розгорнув ганчірку і жадібно почав їсти.

— У чому б вам води принести?

— Ось у мене лишилася посудина з-під молока. Наберіть у неї води, будь ласка, — Георгій подав жінці банку. — А це для вас, — він поклав другу банку на її долоню, — тут згущене молоко.

— Навіщо, навіщо, вам самому здасться!

— Ні, ні, не відмовляйтеся, бо образите мене.

— Ну гаразд. Ми з Лізонькою вже, мабуть, з рік солодкого чаю не пили. Тепер покуштуємо. Дякую!

Надія Іванівна принесла Карлову води, напоїла ко рів і вийшла з сарая. Георгій зручно вмостився, Накрився сіном і незабаром заснув, сховавши обличчя в пухнасте хутро коміра.

Він прокинувся, коли крізь щілини в сараї вже почало проникати бліде світло. За ніч біль трохи вгамувався. Георгій обережно підвівся, щоб не потривожити рану.

Незабаром він почув, як хтось грюкнув дверима. В сарай увійшов Пузанок.

— Те зроби, це зроби. І так від зорі до зорі спини не розгинаю. А йому все мало, — сердито бубонів він. — Ач, шматком хліба докоряти почав, павук ненажерливий! Так би всю кров і висмоктав, іуда проклятий!

— Здрастуй, Пузанок! — привітався Карлов, підійшовши до краю горища.

Хлопець підвів голову і посміхнувся:

— Здрастуйте! Добре спали? Не замерзли?

— У такому одязі тепло, як на печі, — Георгій розстебнув комбінезон і, підморгнувши Пузанку, показав пухнасте хутро.

— Оце так підкладка! — захоплено вигукнув Пузанок.

Він був вражений товщею хутра і зачудовано дивився на льотчика. Потім, опам’ятавшись, заметушився, почав зривати з стіни збрую, хомут, віжки.

— А я коня запрягти прийшов. Хазяїн за Манич збирається до сина, його син там за старшого в поліції служить, — пояснив Пузанок.

Георгій насторожився.

— Чого ж ти раніше не сказав, що в хазяїна син поліцай.

— А ви ж не питали раніше, — відповів хлопець і вивів коня на вулицю.

«У самісіньке лігво зрадника потрапив, — подумав Георгій. — Невже хазяїн довідався, що я тут ховаюся?.. Ні, не може бути. — Георгій згадав, з якою щирою радістю зустріла його Надія Іванівна. — Навіть актриса нездатна так грати… А коли що — постріляю зрадників, сам застрелюсь, а живим не дамся».

Знадвору долинали бурчання і лайка Пузанка, який запрягав коня. Потім хлопець зайшов у сарай, узяв оберемок сіна і відніс його в сани.

Георгій почув владний голос. Від’їжджаючи, хазяїн наказував Пузанку, що треба зробити по господарству.

Через деякий час зарипіли полози саней.

— Увечері повернуся пізно, — виїхавши з двору, гукнув хазяїн.

Незабаром прийшла Надія Іванівна. її очі радісно сяяли.

— От ми й самі лишилися. Як перебули ніч?

— Переспав добре. А от мене непокоїть, що син вашого хазяїна в поліції служить.

— Та ви не турбуйтесь, він сюди тільки один раз і приїздив місяців два тому.

— А чому хазяїн сьогодні до нього поїхав? — допитувався Георгій.

— Та ви що? Невже не довіряєте мені?

— Довіряти довіряю, а все-таки дивно — чому саме сьогодні поїхав хазяїн? — він пильно глянув на жінку.

Хвилину вони дивилися одне одному в очі.

Надія Іванівна спокійно пояснила:

— Хазяїн уже кілька днів збирався до сина. Там гостює його дружина, він хоче привезти її додому. Досі були великі морози. А з учорашнього вечора потеплішало, от він і поїхав сьогодні.

Вони помовчали.

— Не бійтеся, друже, не думайте про це, — ласкаво і переконливо зашепотіла вона. — Ніхто вас не викаже.

Все буде добре. Зараз принесу вам попоїсти і піду до знайомої ленінградки. Спитаю, може, у неї від чоловіка лишилась якась одежина.

Ці слова схвилювали Карлова.

— Дякую, Надіє Іванівно, — глухо промовив він. — Дуже дякую!

…Від знайомої Надія Іванівна повернулася з порожніми руками.

— Так само, як я, все виміняла на молоко та хліб, — сказала вона, зітхаючи. — Де ж дістати одяг? Украсти в хазяїна? Але він помітить. З дому вижене…

— А в Пузанка нічого не знайдеться? — спитав Карлов.

— Де там, весь його одяг на ньому.

— А що коли… вночі зайти з автоматом у хату і зажадати від хазяїна старої одежини?

Надія Іванівна на хвилину замислилася.

— Звичайно, з переляку хазяїн усе вам віддасть, а потім, коли підете, напевно побіжить до старости. А той вишле погоню. Староста з-за сина побоюється хазяїна.

— Так я зв’яжу його і замкну, сам — на коня, і шукай вітра в полі. За ніч я далеко махну.

— Рисковано, — вагаючись сказала Надія Іванівна.

— Але іншого виходу нема…

— Тільки тоді ви вже й нас зв’яжіть. Я вам приготую вірьовки.

— Можна до вас нагору? — почувся тихий голос Пузанка.

— Можна, лізь сюди, — дозволив Георіій і додав: — А Пузанок нехай не розпрягає коня, коли хазяїн повернеться.

Хлопець виліз на горище і сів навпочіпки біля льотчика. Надія Іванівна розповіла йому про план Георгія. Пузанок слухав і тільки кліпав наївними очима. Було важко зрозуміти, як він ставиться до наміру Георгія. Минуло чимало часу, поки хлопець сказав протягом:

— Та добре вже. Чого там. Тільки кінь прийде стомлений. Може б, усе це на завтра відкласти? — І раптом пожвавішав: — Завтра я вас миттю за Манич перевезу.

— Ну, ви тут вирішуйте вдвох, а я подивлюсь, щоб часом хто не зайшов у сарай. — І Надія Іванівна спустилася вниз.

— А ти, Пузанок, не думаєш до своїх податися? — Карлов пильно вдивлявся в неголене обличчя хлопця.

— Де вже мені! От коли росіяни прийдуть, тоді знову піду воювати.

— А ти сам хіба не росіянин?

— Чому ж не росіянин? Росіянин! А що?

— Та все дивуюсь, що ти від слова «наші» одвик.

Хлопець спідлоба глянув на льотчика.

— Ти коли-небудь чув, Пузанок, про навалу Чингіз-хана на Русь, про татарське іго? — спитав Георгій.

Хлопець заперечливо хитнув головою.

— Хани забирали в неволю жінок, дітей, грабували й палили міста, села. Так само, як тепер гітлерівці роблять. Триста років стогнала руська земля під татарським ігом. Та піднявся наш народ, зібрав сили і вигнав ханів з своєї землі. От і тепер — коли геть усі піднімуться проти фашистів, коли такі, як ти, — оточенці, — презирливо вимовив це слово Георгій, — не відсиджуватимуться по хуторах і станицях та не гнутимуть спину за шматок хліба, покотяться тоді німці за Дон, за Дніпро, а там і до Вісли та Німану близько. Так-то, Пузанок! Соромно тобі має бути.

Хлопець слухав льотчика з широко відкритими очима.

— Правду кажете, час до своїх подаватися, — сказав він нарешті. — Тільки з хлопцямц треба поговорити. — Нас же четверо в цій станиці поневіряється. Разом зручніше.

— Тільки не гайтеся!

— Ні. Ось виряджу вас і зберемося. Хлопці слухають мене. А Степан уже давно вирішив тікати.

Раптом вони почули громовий гуркіт — десь зовсім близько пролунав вибух.

Пузанок здригнувся, скочив на ноги. Розширені зіниці сполохано забігали в усі боки. Здавалося, він шукав місця, куди можна було б плигнути, сховатися від звуків, що нагадували гуркіт бою. Охоплений нестримним панічним страхом, хлопець затулив обличчя руками.

А коли опустив руки і глянув на льотчика, в його очах не було нічого людського — погаслі, спустошені очі зацькованої істоти.

«Що ж… хоробрість не народжується разом з людиною, — подумав Георгій. — Потрібна воля, щоб побороти боягузтво».

— Чого ти злякався, Пузанок? Оточення пригадав? — спитав він.

— Та ні, це я так, — соромливо відповів хлопець.

— До своїх не передумав іти?

Пузанок промовчав.

— Не забудь — коня не розпрягай, коли хазяїн повернеться, — нагадав йому Георгій.

— Добре, не розпрягатиму.

Пузанок пішов. Час спливав повільно… Протягом дня Карлов до дрібниць продумав свій план. Коли почало смеркати, Надія Іванівна знову принесла йому попоїсти.

— Ну як, усе приготували? — запитав він у неї.

— Здається, все. Вірьовок на п’ятьох вистачить. Біля груби повісила чорний кожух. Коли зайдете, одразу праворуч. Під кожухом валянки поставила. А от шапку доведеться в хазяїна відібрати.

— Ну й чудово!

— Що це ви, Георгію Сергійовичу, з Пузанком зробили?! Немов підмінили хлопця — веселий ходить, цілий вечір сміється, жартує.

— Он як? Це добре. Виходить, серце в нього від тягаря звільнилось… Ну, давайте попрощаємось, Надіє Іванівно. Не знаю, як мені й дякувати вам. — Георгій міцно потиснув жінці руку.

Хазяїн повернувся пізно. Ще з саней гукнув Пузанку, який вийшов йому назустріч:

— Завтра вдосвіта збирайся по сіно. Росіяни близько. Може, скоро тут будуть — від нашого сіна тоді нічогісінько не залишиться.

«Ідуть наші, ідуть, — хотілося крикнути льотчику. — Швидше б дістатися до них!»

Хазяїн пішов у хату.

— Шкуру йому рятувати треба, а він за сіном вболіває, — пробурмотів Пузанок, зайшовши в сарай.

— Як там на вулиці, нікого нема? — спитав у нього Георгій.

— Начебто нема, йдіть.

Георгій узяв автомат, намацав драбину і спустився вниз. На вулиці було темно і безвітряно.

В тьмяному снопі світла, що падав з хатнього вікна, плавно опускався лапатий сніг.

— Ідіть, а я тут повартую, — сказав Пузанок.

Карлов зійшов на високий ганок і, повісивши автомат на шию, смикнув ручку дверей. Вони відчинилися. Перед ним були темні сіни. Ліворуч з нещільно зачинених дверей падала на підлогу вузенька смужечка світла.

— Це ти, Пузанок? — почувся голос хазяїна.

Георгій розчинив двері навстіж і увійшов у кімнату.

Хазяїн сидів за столом з окрайцем хліба в руці.

В довгих вусах, що звисали до підборіддя, заплутались хлібні крихти. Коли він побачив льотчика, його густі руді брови злякано злетіли вгору, від чого на широкому лобі утворилося багато зморщок. Якусь мить хазяїн хати сидів з напіввідкритим ротом, оторопівши від несподіванки.

Потім він через силу проковтнув хліб і запитав:

— Ти звідки взявся, соколе ясний?

— З неба впав! — промовив льотчик. — Вирішив провідати вас!

З-за печі визирнула дружина хазяїна, яка ще не встигла зняти з голови вовняну хустку. Обличчя в неї було спотворене страхом. З другої кімнати вийшла Надія Іванівна. Вона не спускала очей з Карлова.

Георгій скоса глянув на піч і побачив кожух, а під ним на підлозі — великі сірі валянки.

— От що, хазяїне, я зайшов ненадовго. Хочу виміняти свій хутряний комбінезон і унти на твій кожух і валянки. Згоден?

— Можна б і виміняти. Та тільки ж не збудеш твого одягу, відразу заберуть, — ніби зважуючи, повільно відказав хазяїн і почухав потилицю. «На ловця і звір біжить», — подумав він.

Справа в тому, що, відвідавши сина, хазяїн дізнався про тяжке становище німців під Сталінградом. Син розповів йому, що німці евакуюють тилові установи, що залізницею проходить велика кількість санітарних поїздів, переповнених пораненими. Старий зрозумів — днями гітлерівців виметуть і з цих місць. Син збирався тікати з фашистами.

Повертаючись додому, старий весь час з розпачем думав, як він виправдовуватиметься перед Радянською владою за те, що син служив у поліції і за те, що й сам він жив у дружбі з гітлерівцями.

«А що коли сховати, врятувати цього льотчика?. Звичайноі так і зроблю», — миттю вирішив він, і на його обличчі засяяла лагідна посмішка.

— Чого ж стоїш? Проходь, сідай, коли зайшов, — запросив хазяїн. — Тільки хто ж у гості із зброєю ходить? — І відразу спитав: — Що там чувати, чи далеко наші? Чи скоро прийдуть?

— А ти, мабуть, не дочекаєшся? — посміхнувся Георгій і, вдивляючись в обличчя старого, намагався піймати його ухильний погляд. «Хитрує, зрадить», — подумав льотчик.

— Днів за три-чотири тут будуть, — сказав він.

Хазяїн удав, що він дуже радий.

— От добре! Цей час можеш перебути в мене — не викажу. В мене тут живе один оточенець, не скаржиться. Та ще он з Ленінграда вакуйована, — хазяїн, шукаючи підтримки, обернувся до Надії Іванівни.

— Поки що давай кожух з валянками, — сказав Георгій.

— Та ти сідай, роздягайся. А кожух — он він, на стіні висить, і валянки біля нього стоять. Либонь, добрі будуть?

Карлов присунув до дверей табуретку, зняв унти і почав скидати комбінезон. Автомат він передбачливо поставив до стіни біля дверей.

Хазяїн уважно роздивлявся орден Червоної Зірки і два кубики в петлицях на гімнастьорці льотчика. «Командира, орденоносця врятую. Обов’язково повинні виправдати», — міркував він.

— А ти, голубе, підтвердиш, коли наші прийдуть, що я тебе від німців ховав? — спитав він.

Георгій усе зрозумів, «Мною рятуєшся? Вбити тебе мало, запроданцю, — подумав він. — Та вже нехай, наші незабаром тут будуть, розберуться».

— Аякже! Прийду до своїх і відразу повідомлю командування, хто мені допоміг. У нас за врятування людей навіть орденами нагороджують.

— І чого тобі поспішати? Ще спіймають. Перебудь у мене в сараї. Годуватиму, — пообіцяв хазяїн — До мене ніхто не поткнеться, а німчури клятої поблизу нема, — Він навмисне зло вилаяв окупантів.

— Та ні, піду, — відмовився Георгій, одягаючи старий, полатаний кожух.

— Жінко, дай-но йому мою шапку, — гукнув хазяїн.

— Ви мене на коні через Манич перевезіть, а далі я сам піду.

— Та кінь змилений весь, я ж щойно приїхав, — почав пояснювати хазяїн. — Пересидь хоч до завтрашньої ночі на сіннику, а завтра тебе мій парубок відвезе.

Карлов замислився. Справді, на втомленому коні далеко не заїдеш…

З розмов хазяїна з Пузанком він зрозумів, що, як і всякий куркуль, цей теж над усе дбає про свою власність. «Це моє», — самовдоволено кажуть такі, як він, окидаючи жадібним поглядом скошену траву. «Це моє», — кажуть вони, поплескуючи по спині вгодовану худобину — коня або корову.

«Такий не покине свого господарства, не піде з німцями. А тому майже напевно намагатиметься врятувати мене, радянського льотчика, — вирішив Георгій. — Перечекаю в сараї до завтра».

— А як твоє прізвище, давай запишу. Повідомлю командування, хто мені допоміг. — Георгій вийняв з кишені гімнастьорки клаптик паперу і олівець.

Хазяїн квапливо, але чітко назвав себе.

— Та невже ти зараз-таки й підеш? — розчаровано спитав він. — Повечеряв би з нами.

— Добре, лишуся. Тільки в сарай піду. Тут небезпечно, може хтось зайти.

— Надіє Іванівно, — заметушився хазяїн, — проведи льотчика, нагодуй. Та дивись, не ляпай язиком, — посварився він на неї пальцем.

Надія Іванівна, яка мовчки слухала цю розмову, підвелася з табуретки і, накинувши на плечі кожушину, вийшла на вулицю разом з Георгієм.

Коли вони опинилися в сараї, Надія Іванівна сказала:

— Наляканий хазяїн, що скоро наші прийдуть. Мені здається, він і справді хоче допомогти вам.

— Та я теж такої думки, — погодився Георгій.

Пузанок швидко розпріг коня і разом з Надією Іванівною пішов у хату. Георгій сидів у пітьмі, прислухаючись до кожного шереху на вулиці. Звідкілясь зсередини піднімалося і росло почуття тривоги. «А що коли це хитрощі? Що коли хазяїн викаже мене вночі поліцаям?»

Заснути він не зміг. У думці прикинув віддаль до гаданої лінії фронту. Підрахував, скільки ночей доведеться йому пробиратися до своїх.

«А що коли не дійду? — промайнуло в голові. — Тоді живим не дамся!» Тут він згадав про свої документи. Партійний квиток, посвідка про особу, орден… «Треба сховати».

Минулого року, коли Карлов з льотчиками їздив у тил одержувати нові літаки, його сусідом по купе був майор — працівник контррозвідки. Майор розповідав, що фашисти спритно використовують документи вбитих або взятих у полон радянських громадян.

«Навіть наші партійні квитки в них справжні, — пригадав Карлов слова майора. — Тільки фотокартку іншу наклеють та так, що й причепитися ні до чого. Отже, документ наш, а пред’явник — ворог. І, прикриваючись світлим ім’ям загиблого, робить чорні діла».

Карлов дістав з кишені свій партійний квиток, документи, листи, загорнув їх у носовик і навпомацки поклав за балку під стріхою. Потім зняв орден, пооддирав петлиці і теж сховав їх туди ж таки.

Раптом двері тихо рипнули. Льотчик насторожився. В сарай прослизнула Надія Іванівна.

— Георгію Сергійовичу, — прошепотіла вона ще на драбині. — Вам треба тікати. Хазяїн вранці донесе на вас старості. Я крізь стіну чула, як він радився з жінкою, — вона звела подих, — він боїться, що вас десь по дорозі схоплять і можуть впізнати його коня або кожух. Каже: «Побачать, що я допоміг, розстріляють ще до того, як більшовики прийдуть». Хазяйка вмовляла його ще сьогодні піти до старости. Він уже було й зібрався, а потім передумав, сказав: «Пізно вже, завтра рано піду». Тепер вони сплять. — І Надія Іванівна додала рішуче — Ідіть. Коня брати не треба, бо, поки Пузанок встане та запряже, хазяїн може прокинутись. Ідіть краще пішки.

Георгій чув, як в неї калатає серце. Він узяв автомат і зліз з горища. Щось ковзнуло в кишеню його кожуха. Льотчик намацав ту саму банку згущеного молока, яку подарував Надії Іванівні. Він обернувся, хотів щось сказати жінці, але тільки мовчки поцілував її загрубілу руку.

— До скорої зустрічі! Дожидайте, — Георгій вийшов з сарая і зник у темряві.

Йти було важко — ноги провалювалися глибоко в сніг. Слабкий вітер кружляв у повітрі снігові розсипи. Георгій час від часу зупинявся, щоб глянути на світну стрілку і циферблат ручного компаса. У високому сухому очереті на березі Манича він сів на сніг перепочити. Знову почала нити рука. Карлов насилу перемотав онучі, поклав у валянки сухого очерету і рушив далі на північний схід.

На обрії крізь сіру завісу хмар почав просочуватися світанок, Манич лишився далеко позаду. Георгій знайшов занесений снігом стіг сіна і вирішив сховатися в ньому до ночі.

Коли розвиднілося, він побачив, що поблизу проходить польова дорога. Інколи по ній проїжджали місцеві жителі. Одного разу, лишаючи чорний слід диму, проїхав великий німецький автобус.

Знову почав падати лапатий сніг, який був перестав удосвіта.

Незабаром Георгій відчув, що в нього холонуть ноги. «У валянках не те, що в унтах», — подумав він і поворушив пальцями. Трохи допомогло. Потім повіки почали злипатися, і він незчувся, як заснув.

Його розбудили вибухи і страшенне ревіння над головою. Та-та-та-та… — чулися крізь стугін моторів часті залпи авіаційних гармат. Снаряди з свистом розтинали повітря. Дрібно розсипалися довгі кулеметні черги.

Георгій визирнув з свого сховища. Шестірка штурмовиків обстрілювала колону, що зупинилася, — близько десятка німецьких легкових автомашин і два великих автобуси (мабуть, перебазовувався штаб якогось великого з’єднання). Кілька автомашин палало. Фашисти розбігалися в усі боки і з розгону падали в сніг.

Хоч як вдивлявся Георгій у номери на хвостах літаків, але побачив тільки білу смугу, що навскіс перетинала кіль і руль повороту, — розпізнавальний знак дивізії полковника Рубанова. Та ось штурмовики змінили напрям заходу на ціль, і тепер, виходячи з атаки, мчали майже над самісіньким стогом, в якому ховався Карлов.

Георгій пізнав сімку — літак старшого лейтенанта Мордовцева. За ним мчав літак з номером 20. «Це ж сержант Семенюк!» Штурмовик почав розворот і накренився. «За Карлова!» — встиг прочитати Георгій на фюзеляжі.

Щось здавило горло. Розповзлися літери, Зливаючись у суцільний білий рядок.

«Дійду, за всяку ціну дійду!» — повторював Георгій, витираючи рукавом щоки. А великі літери напису все ще стояли перед очима.

Хвилини за три, розстрілявши, мабуть, увесь бойовий комплект, штурмовики полетіли на схід.

Фашисти піднімали поранених і попід руки волочили їх до вцілілого автобуса. Потім, покинувши на дорозі п’ять обгорілих машин, колона рушила далі і незабаром зникла з очей.

Георгій відчув, що зголоднів. Він відігрів пальці в широких рукавах кожуха, вийняв з кишені банку згущеного молока і висмоктав майже все, що в ній було.

Швидко посутеніло. Де-не-де крізь розриви хмар, які низько пропливали над степом, прозирав місяць, освітлюючи темні купи обгорілих машин. Мороз дужчав…

Георгій виліз із стогу і глянув на компас, йому треба було перейти дорогу. Покинуті фашистами розбиті машини стояли на його шляху.

Звичайно, їх можна було б обминути. Але Георгію дуже кортіло подивитися на ці купи металу — йому досі ніколи не доводилося бачити ось так зблизька, на землі, результати повітряних ударів.

«Напевно, біля машин нікого нема. Кінець кінцем, за ними можна сховатися, якщо хтось надійде», — вирішив він і попрямував до шляху.

Підходячи до машин, Георгій почав просуватися обережніше. Він прокрадався відкритим рівним полем тільки тоді, як місяць ховався у хмарах. Коли ясний диск знову визирав з-за хмар, Георгій лягав на сніг і лежав нерухомо. Він ніколи не думав, що місяць може так щедро освітлювати землю. Хотілось якнайглибше закопатися в сніг, заховатись від випадкового ворожого погляду.

Але Карлов даремно побоювався. Підкравшись впритул до машин, він упевнився, що біля них нікого нема. Льотчик обійшов машини і при місячному світлі оглянув капоти, бензинові бачки, кузови, розбиті прямим влучанням снарядів.

Раптом Георгій виразно почув скрип саней, що наближалися. Маскуючись у тіні, він заліз всередину автобуса.

Скло у віконцях було вибите. Два похідні металеві столики з вирваними з підлоги ніжками перекосилися набік.

Кінь був уже зовсім близько. Георгій побачив чоловіка, що сидів у санях. Ясно вирисовувався німецький автомат за плечима.

— Тпр… — почулося на дорозі. Кінь зупинився. — Ач як влучило!

Сніг зарипів під ногами. Чоловік обійшов кузов автобуса.

— Хенде хох! — крикнув Георгій.

— Я свій, іх — поліцай, — швидко сказав той і підняв руки вгору.

Георгій, не опускаючи автомата, скомандував:

— Не розмовляй, повертайся кругом. Поворухнешся — застрелю на місці, — і півшепотом владно додав, називаючи перше прізвище, що спало на думку: — Іванов, обеззброй його!

Коли поліцай повернувся спиною до нього, Георгій виплигнув з автобуса, зняв з поліцая автомат, потім переклав у свою кишеню пістолет, вийнявши його з кобури зрадника.

— Йди до коня! — він тицьнув дуло автомата в спину поліцая.

— Хоч ноги мені розв’яжіть. Я, здається, вже їх відморозив, — почувся з саней чийсь жалібний, благальний голос.

Це благання, що скидалббя на сїогін, пролунало так тихо, що, здавалося, долетіло звідкілясь з-під снігу.

Від несподіванки Георгій здригнувся.

Підійшовши впритул до саней, він побачив полоненого, зв’язаного вірьовками, що навхрест оповивали його груди.

— Не обертайся! Руки назад! — наказав Георгій поліцаєві і віжками міцно скрутив йому руки. Потім швидко вийняв ножа і перерізав вірьовки, якими був зв’язаний полонений.

— Хто ви? — спитав Карлов.

— Танкіст я, з полону втік, — відповів чоловік, пробуючи підвестись. Але набряклі ноги не тримали його, і він з стогоном знов упав у сани. — Нас двоє було. Сховалися на хуторі. А оцей падлюка впіймав. Товариш мій хотів утекти, так він його з автомата поклав. На смерть.

Георгій підійшов до поліцая і розв’язав йому руки.

— Скидай шинель!

Поліцай зняв ремінь, на якому висіла порожня кобура, скинув з себе шинель і раптом упав навколішки й, простягнувши до Карлова тремтячі руки, почав благати:

— Простіть мене, простіть! Не вбивайте — дітки в мене, не вбивайте…

Георгію не раз доводилося знищувати ворогів. Але то було з літака. А тепер він не міг наважитися вбити зрадника, який благав про пощаду.

— Давайте я його, — підійшов танкіст, розминаючи ноги. — Він, собака, на моїх очах друга вбив і не скривився. — Танкіст рвонув автомат з рук Карлова.

Поліцай, хапаючи Георгія за ноги, схлипував:

— Не вбивайте — дітки в мене, не вбивайте…

Георгій відсунув убік автомат, що його вже підвів для пострілу танкіст.

— Нас тут, радянських людей, двоє… Ми маемо право судити зрадників. Ми вирішили розстріляти тебе, запроданцю, за зраду, за вбивство людини. — Георгій не помітив, як поліцай з-за халяви його валянка витяг ножа. — Ім’ям Союзу Радянських…

У цю мить поліцай, наче випрямлена пружина, скочив на ноги, і в місячному світлі над Карловим блиснуло стальне лезо. Але танкіст встиг натиснути на курок автомата — і серед степу розсипалася барабанним дробом коротка черга. Впустивши ніж, поліцай мертвий упав у сніг до ніг льотчика.

Кінь шарахнувся вбік. Георгій підняв з дороги шинель і ремінь, обшукав кишені вбитого і взяв його документи. Потім разом з танкістом вони відтягли труп з дороги і закидали снігом.

Георгій віддав кожух новому знайомому, а сам надів шинель поліцая. Танкіст обняв і поцілував Карлова. Вони сіли в сани, і кінь підтюпцем рушив у бік фронту.

— Тепер я ваш конвоїр, — посміхнувся Георгій, затягаючи ремінь на шинелі.

— Я про такий конвой тільки мріяти міг, — палко заговорив танкіст. — Не довго мені жити лишалося. Згноїли б у карцері або собаками зацькували б, гади. А ви врятували мені життя. — Голос його зірвався. Мабуть, тільки тепер він почав усвідомлювати те, що з ним сталося.

— Ви не залишились у боргу. Отже, м квити. А куди вас везли?

— Здається, на станцію Пролетарська. Там у них при поліції тюрма. Німці дають нагороди тим поліцаям, які ловлять нашого брата… А тепер ми живемо! — Танкіст бережно провів рукою по радянському автомату.

Я два дні нічого не їв, але ні на які харчі не проміняв би оцю річ. Дайте його мені, я партизанитиму разом з вами.

— Беріть. До шинелі, що на мені, цей більше пасує, — кивнув Георгій на трофейний автомат.

— Дякую. Тепер мстимусь. За все мстимусь! Удруге мене живим не візьмуть. Можете доручити мені будь-яке завдання.

— А я не партизан. Я льотчик. Збили мене цими днями. Тепер я так само, як і ви, пробираюся до своїх.

Танкіст розчаровано подивився на Кардова.

— Виходить, знову пробиратися, — хрипко сказав він. — А я ж думав, що вже до своїх потрапив — до партизанів…

Вони довго їхали на північний схід, звертаючи з однієї дороги на іншу, обминаючи населені пункти і биті шляхи. Суцільні хмари затягли небо. Почався снігопад. Заклякнувши, льотчик і танкіст зіскакували з сапеїі і бігли поряд з конем, щоб зогрітися.

— Коли б не ви, відморозив би я ноги. Надто міцно мені стягли їх вірьовками, — сказав танкіст, стрибаючи з саней, щоб ще раз пробігтися.

— А яке у вас взуття?

— Дерев’яні саморобки. Ще табірні.

Звідкілясь збоку насувався гуркіт танків, що рухалися назустріч.

Карлов занепокоєно прислухався.

— Може, звернемо?

— Проскочимо, — сказав танкіст. — Вони ще далеко.

Раптом попереду, зовсім близько, блиснув ліхтарик.

— Halt! Wer geht? [1] — пролунав окрик.

— Тікайте! — встиг шепнути Карлов.

Танкіст плигнув убік і зник у темряві. Відступати Георгію було пізно та й нікуди. На перехресті доріг його зупинили німецькі солдати-регулювальники. З бічного шляху вже зовсім близько було чути брязкіт гусениць.

Ледве пересилюючи тремтіння, Георгій вийняв документи вбитого поліцая і подав німцям.

— Їх — поліцай, іх — поліцай, — повторював він.

Присвічуючи ліхтариком, один з регулювальників побачив у санях німецький автомат і махнув рукою, пропускаючи коня.

— Schnell! Schnell! [2] — заквапив він.

Проскакавши з півкілометра, Георгій натягнув віжки і зупинив коня. На лобі в нього виступив піт. Сорочка теж була мокра від поту і холодила спину.

«Цього разу проскочив, — подумав він. — А де ж танкіст?» Чекати вночі людину в степу було безглуздо. І, рискуючи в першу-ліпшу мить нарізатися на ворогів, Георгій повернув коня назад, щоб відшукати танкіста.

Він пильно вдивлявся в степ. Від гуркоту й брязкоту танків, що проходили зовсім близько, аж у вухах лящало. Георгій глянув на світну стрілку компаса. Танки рухалися на південь, до залізниці.

Нарешті колона проповзла мимо. Георгій почув тріск двох заведених мотоциклів, перечекав, доки регулювальники поїхали далі, і погнав коня через дорогу, туди, де зник танкіст. Близько години він кружляв біля цього перехрестя. Кликав, гукав у темряву і, затамувавши подих, чекав відповіді. Але до нього, кілька разів повторюючись, долітала тільки луна власного голосу та звідкілясь зі сходу було чути далекий нестихаючий гул артилерійської канонади.

Ця темна тривожна ніч, яка несподівано подарувала йому товариша, так само раптово і поглинула його.

«З автоматом танкіст не пропаде. Напевне, тепер сам пробирається до своїх», — вирішив Георгій і собі рушив на схід.

Уже багато кілометрів лишилося позаду. Кінь втомився і ледве тюпав. Десь зовсім близько тишу прорізали автоматні черги. Праворуч на обрії хмари забарвились у жовтогарячий колір: там палахкотіла заграва величезної пожежі. Попереду було чути гавкіт собак. Карлов хотів повернути змученого коня в степ, щоб обминути станицю, але потім передумав. Він кинув віжки» і виліз з саней.

Почувши, що близько житло, розумна тварина повільно рушила в село.

А Карлов повісив на шию трофейний автомат і пішов у степ. За ніч він проїхав кілометрів сорок, а може, й більше, і за його розрахунками лінія фронту мала бути десь зовсім близько.

Грузнучи у глибокому снігу, Карлов величезною силою примушував себе переставляти ноги. Хотілося лягти в цю пухку, холодну масу і задрімати. Він уже насилу йшов, коли почув позаду себе тріск автоматних пострілів.

Георгій горілиць ліг на сніг. Там, на дорозі, звідки він ішов, біля самісінької землі мигтіли зелені й червоні рисочки трасуючих куль. Цей сніп блискотливих ниток дуже повільно відкочувався на захід.

Георгію не вірилося, що він так швидко дістався до лінії фронту. «Це, мабуть, партизани або невеликий підрозділ розвідників», — вирішив він і, коли все затихло, пішов далі.

Світанок застав льотчика на сніговій рівнині. Голодний, втомлений, він ледве волочив ноги. Обвівши поглядом степ, Георгій зрозумів, що сховатися ніде: жодного стогу сіна, жодної копиці соломи. Попереду, кілометрів за два, розкинулась якась станиця.

Вкрай знесилений, Георгій сів на сніг.

На великій височині пропливла група радянських бомбардувальників. Карлов довго дивився на них — чекав спалахів від розривів снарядів німецької зенітної батареї. Але літаки ніхто не обстрілював, і вони спокійно летіли, не роблячи протизенітного маневру.

«Невже я на своїй території?» — радісно подумає льотчик. І раптом почув далекий виючий гул моторів… З десяток пікіруючих «Юнкерсів» мчали до землі. Біля, обрію виросли чорні розриви бомб. Важко було розглядіти, що саме бомблять, але Георгій зрозумів, що там, куди він іде, вже наші.

Обережно підходив Георгій до станиці. Він і досі не вірив, що. лінія фронту лишилася позаду. Льотчик підкрався до задвірків крайньої хати і побачив на високих жердинах проводи зв’язку.

Георгій витяг з снігу одну жердину, взяв у руки провід, що опустився до землі. Сумніву більше не було — провід радянський!

— Руки вгору! — з-за хати вибігли двоє солдатів у знайомих білих кожушках, з автоматами наперевіс.

— Наші! — Георгій кинувся їм назустріч.

Він зовсім забув про синю шинель поліцая, що булана ньому, про німецький автомат, який висів на його шиї, а тому не повірив, коли знову почув:

— Руки вгору! Стрілятиму!

— Товариші, та я ж свій! Льотчик, — здивовано зупинився Георгій і підняв руки вгору.

Несподіваний оборот

Карлов спокійно зайшов у хату, куди його привели зв’язківці.

«Зараз усе з’ясується, і я поїду на аеродром, — думав він. — Справді, не вважають же вони мене всерйоз поліцаєм». Він ладен був розцілувати цих двох бійців, які привели його сюди, йому хотілося сміятись від того, що навколо свої. Він уже не відчував втоми, не відчував болю в руці.

На табуретці сидів старший лейтенант і читав газету.

— Товаришу командир! От піймали. Щось робив з проводами, — доповів зв’язківець.

Старший лейтенант підвів голову і мовчки глянув на Карлова.

— Нічого я не робив з вашими проводами, — посміхаючись сказав льотчик.

— А навіщо тоді жердину витяг, провід у руки брав? — заторохтів зв’язківець, мабуть, узбек. — Ось, у нього відібрали. — Він поклав на стіл трофейний автомат, маленький німецький пістолет «вальтер», радянський пістолет «ТТ» і ніж. — До зубів озброївся, падлюка.

— Поліцай? — спитав у Карлова старший лейтенант.

— Та ні, який там поліцай! Я льотчик, — відповів Георгій. — Чотири дні до своїх пробираюсь. Ледве дійшов.

— Документи є?

— Ні, документів нема.

— Ану, обшукайте його, — наказав старший лейтенант.

Зв’язківець вивернув кишені Карлова. На столі з’явилися ручний компас, годинник, кисет з тютюном, якісь папірці і посвідка поліцая.

— Документів, виходить, нема, іуда, — із злістю промовив старший лейтенант і підніс до обличчя Карлова посвідку. — А це що?

— Та вона ж не моя!

Георгій пояснив, звідки в нього документи і шинель поліцая.

— Так от, — лейтенант повернувся до зв’язківців, — одведіть його в особливий відділ. Знаєте де? Ці трофеї теж з собою візьміть, — кивнув він на стіл. — Можливо, там повірять його вигадкам.

— Ну, йди, хутко! — конвоїр вказав на двері.

Георгій вийшов посміхаючись. Становище, в яке він потрапив, було просто курйозне. «А все-таки дійшов, добрався до своїх», — подумав він.

Щоправда, не так уявляв він свою зустріч з радянськими бійцями, коли брів ночами по сніговій цілині. Не такої зустрічі він сподівався й тоді, коли, дубіючи на морозі, пересиджував у сіні короткий зимовий день.

«Нічого, зараз подзвонять у штаб повітряної армії, і все з’ясується», — заспокоював себе Карлов.

Він ішов вулицею станиці, і люди з ненавистю дивилися на нього. Ось двоє бійців вискочили з хати по пояс голі і почали обтиратися снігом. Побачивши поліцая, один з них плюнув у його бік. Другий, стиснувши кулаки, підійшов з більш войовничими намірами.

— Відійди! — гукнув на нього конвоїр.

— Чого з ним панькатися, пристрелив би давно, — порадив боєць.

— Ще пристрелять, — відповів конвоїр, цілком поділяючи думку товаришів.

Карлов подивився на бійців. І хоч не знав за собою ніякої провини, мимоволі опустив голову, щоб не бачити їхніх презирливих поглядів.

На хвилину він відчув себе самотнім серед людей у знайомих солдатських кожушках, з рідними зірочками на шапках, серед людей, що були для нього такі дорогі і близькі.

«Які слова знайти, щоб вони повірили мені? — подумав Георгій і сам собі відповів: — Ні, не повірять вони… не повірять жодному слову людини, одягненої у шинель зрадника».

Георгій уявив собі, як будуть здивовані бійці, коли їм скажуть, що він не поліцай, а радянський льотчик.

Карлов посміхнувся: «Швидше б тільки вони узнали!»

— Хоч як вовк ховався, а все одно попався, — такими словами зустрів його капітан в особливому відділі.

Зв’язківець доповів капітанові, що зрадник щось робив з проводами зв’язку, і поклав на стіл зброю, компас, годинник і документи поліцая.

— Виходить, не встиг дати дропака з хазяями? — ущипливо запитав капітан. — Він узяв з столу шкіряний портсигар, вийняв з нього цигарку і, розминаючи пальцями тютюн, пильно подивився Карлову в очі.

— Ну, розповідай, за скільки продав Батьківщину?

— Я не зрадник. Це непорозуміння. Я льотчик-штурмовик, — Георгій назвав номер свого полку. — Подзвоніть, будь ласка, в штаб повітряної армії. Вам скажуть, що мене збили кілька днів тому.

— Є така наволоч, що умудряється і за один день Батьківщину зрадити, — сказав капітан. — А куди дзвонити, ми й самі розберемося. Правду казатимеш? — кинув він на Карлова похмурий погляд.

— Та я ж правду кажу, — якомога переконливіше відповів Карлов.

— Що ти робив з проводами? Навіщо вони були тобі потрібні?

— Хотів дізнатися, хто в селі, от і подивився, чий провід.

— Ну, так. Упевнився, що наш, а втекти не встиг.

Георгій мовчав.

— Сідай, — капітан вказав на табуретку, яка стояла біля столу.

Георгій сів, зняв рукавиці.

— Дозвольте взяти годинник, — попросив він.

— Візьми.

— Тут на звороті написано, хто я такий, — сказав льотчик, показуючи на кришку годинника.

— «Георгію Карлову за дострокове збирання врожаю», — вголос прочитав уповноважений особливого відділу і посміхнувся.

«Нарешті таки повірив», — вирішив Георгій, полегшено зітхнувши.

— Отже, годинник за трудові подвиги одержав. А це, — капітан кивнув на німецький пістолет, — за службу фюреру?

Раптовий вибух не справив такого враження на Пузанка, як ці капітанові слова на Карлова.

Він весь напружився, зціпив зуби і похилив голову. Георгій розумів, що коли б партійний квиток і документи були з ним, йому не довелося б мати таку розмову, не довелося б вислухувати образи, і він тепер каявся, що не заховав документи десь під одягом.

Міркуючи над цим, Георгій машинально трохи підняв ліву руку і почав надівати годинника.

— А це в тебе що? — спитав капітан, побачивши брудний скручений бинт на руці Карлова.

— Перед польотом випадково поранив себе.

— Вигадав би щось імовірніше. Наскільки я розуміюся на авіації, поранених льотчиків у нас кладуть у госпіталь.

Капітан зняв з апарата телефонну трубку і покрутив ручку.

— «Волга», «Волга». Дайте мені сьомого… Сьомий? Це я, дев’ятнадцятий. Негайно пришли до мене лікаря… Та ні, на кілька хвилин.

Запанувала мовчанка. Капітан крутив у руці маленький пістолет «вальтер», відібраний у Карлова.

Відчинилися двері, і в хату ввійшов лікар у військовому кожушку.

— Ось, Олександре Дементійовичу, подивись, будь ласка, що в нього з рукою, — попросив капітан.

Георгій простягнув руку і допоміг розмотати бинт. Пов’язка присохла до рани.

— Віддирати не будемо, і так зрозуміло. Явний самостріл, — зробив висновок лікар. — Подивіться, шкіра навколо рани опалена.

— Та-ак… — спроквола сказав капітан, підводячись з-за столу і пильно розглядаючи долоню Георгія. — Дякую за консультацію. Можете йти, — дозволив він лікареві.

Карлов подивився на капітана. В очах уповноваженого особливого відділу застигла усмішка. Видно було, що він не довіряє затриманому.

— Так от, у мовчанку гратися нам немає коли, — владним тоном сказав капітан. — Час воєнний. Не говоритимеш правди — розстріляємо, та й годі. — Він очікувально глянув на Карлова. — Тут один теж пручався, казки розповідав. Таке з себе ягня вдавав, що я навіть повірив йому — відпустити хотів. Та, спасибі, місцеві жителі допомогли, впізнали зрадника. Мало самі не кінчили з ним ще до суду. Отож не зволікай час. У мене й крім тебе справ по саму зав’язку.

— Та ви просто не хочете розібратися. Подивіться хоч на посвідку. На ній не моя фотокартка.

Капітан неохоче розгорнув посвідку поліцая.

— Так… — знову спроквола сказав він. — Фотокартка, здається, справді не ваша.

В кімнату вбіг захеканий лейтенант.

— Товаришу капітан! — заквапився він. — Там генерал приїхав, дає прочухана нашому хазяїнові. Каже: «Чому не просуваєтесь уперед? Інші полки воюють, тільки ваш, каже, м’яко спати любить». От «наш» і наказав негайно зніматися звідси. А командир дивізії сидить у штабі, каже: «Подивлюся, в який час ви вкладетеся».

Капітан підвівся з-за столу.

— Товаришу Дмитрієв, — звернувся він до лейтенанта. — Знаєте, де тюрма розміщена? Це в тій станиці, через яку ми вчора проходили.

— Звичайно, знаю.

— Так от! Забирайте цього типа, — капітан глянув на Карлова, — ось його документи. Нехай там тиловики з ним розбираються, а нам ніколи, воювати треба. Зараз я напишу папірця, і ви відвезете поліцая туди на моїй машині.

— Єсть!

— Я прошу доповісти про мене генералові, — твердо сказав Карлов.

Капітан підвів голову.

— Немає потреби. Генерал теж накаже відправити вас у тил для з’ясування особи.

З шуму моторів, які заводились на вулиці, з криків і гомону Георгій зрозумів: частина рушила.

Він не знав, що ще вчора війська фронту розпочали навальний кидок вперед, і в цьому рухливому клубку по всіх проводах передавалися бойові накази, розпорядженя і донесення.

Розлючений, але безсилий довести свою правоту, Георгій хотів сам подзвонити в штаб повітряної армії… та згадав, що не знає позивних. Апатія, цілковита байдужість і втома охопили його. Він зрозумів, що даремно далі переконувати капітана.

— Візьміть, тут усе написано, — подав капітан папірця лейтенантові. — А з вами в тилу розберуться, — заспокоїв він Карлова.

Вони тряслися на старій заїждженій емці. їхали мовчки. Назустріч їм рухалися на фронт піхотні частини, тягачі з гарматами, котилися машини, навантажені ящиками з боєприпасами, йшли танки, випереджаючи їх, мчали маленькі вілліси…

В’їхавши у зруйновану станицю, емка зупинилася біля кам’яного будинку. Ріг цього будинку був знесений снарядом. Біля входу, валялася пробита осколками залізна вивіска з написом «Дойче комендатур».

У коридорі за невисоким бар’єром сидів черговий.

— Приймай поліцая, — звернувся до нього лейтенант, який супроводжував Карлова.

Георгія знову обпекло слово «поліцай».

Його привели в невеличку кімнату, де сиділо кілька арештованих. Двоє з них були одягнені у форму поліцаїв, інші в різноманітні кожухи й пальта. Підлогу товстим шаром вкривала щебінка. Шибки в єдиному вікні були вибиті, але товсті грати лишилися. Георгій, який ледве тримався на ногах, пройшов у куток.

Промерзлі стіни кімнати посивіли від інею. Крізь цю сивину проступало безліч так-сяк надряпаних написів, у кінці кожного стояла дата.

«Чимало людей побувало в цій фашистській катівні», — подумав Георгій.

Він сів на підлогу. Цікаві погляди зрадників нишпорили по його обличчю.

— Де захопили? — голосно спитав у нього один з поліцаїв.

Карлов, не відповідаючи, глибоко зітхнув і заплющив очі. йому хотілося як слід обміркувати все те, що з ним трапилося. Ті, що були поряд, викликали в нього почуття огиди. Він розумів: таке саме почуття було і в бійців, з якими він зустрічався цього ранку. «Але чому ніхто не спробував розібратися, хто я такий?» — з болем думав Георгій.

У камеру принесли обід. Один із зрадників поклав перед ним шматок хліба. Георгій не доторкнувся до їжі.

Він чекав, що ось-ось його викличе якийсь начальник і все з’ясується. Так у напруженому чеканні, то засинаючи, то підхоплюючись, щоб зогрітися, перебув він весь день.

Увечері в темряві хтось поклав йому на коліна нову порцію хліба, і Георгій почув над вухом хрипкий огидний голос:

— Їж, а то ще до суду даси дуба.

Георгій узяв хліб, але їсти не міг — гарячий клубок підступив до горла. «Поліцаї та старости вважають мене за свого, а свої — за ворога». Він відчув себе самотнім, загубленим серед величезної маси людей.

Мешканці камери, лаштуючись спати, лягали покотом на підлогу. Коли Георгій підвівся, щоб трохи пройтись і зогрітися, — не було куди ступити. На підлозі лежали скарлючені і розплатані тіла. Він потоптався на місці, обперся спиною об стіну і, поклавши руки в кишені, сів навпочіпки.

Георгій примушував себе заснути, але так і не зміг. Невеселі думки роїлися в голові. Його кидало то в жар, то в холод.

В камері лунало монотонне хропіння. Коли-не-коли за вікном було чути повільні кроки вартового. Під ногами в нього рипів сніг. Один з поліцаїв сперечався з кимось у сні. «Я й кажу, правильно — партизанів треба розстрілювати. А за віщо малих діток вбивати? Адже вони ще не тямущі…» — нерозбірливо бурмотів він. Це був той самий хрипкий голос, який пропонував Карлову їжу. Потім знову наставала тиша.

Тільки перед самим ранком Георгій трохи задрімав.

— Виходь на двір! — пролунала команда.

Заметушилися, заспішили арештовані і один за одним почали виходити на подвір’я, де ще було темно.

— Стройся!

З обох боків шеренги арештованих стали конвойні з автоматами. Подали команду: «Рушай!» — і невелика група людей посунула за похилені залізні ворота.

Розвиднювалось… Повільно йшли зрадники через зруйновані хутори і станиці. Жінки, які вибігали з хат, мовчки гнівно дивилися на них. Діти кидали в поліцаїв сніжками. І здавалося, коли б не конвоїри, жителі самі розправилися б із зрадниками.

Вдень на околиці якоїсь станиці зупинилися відпочити. Арештованим видали хліб. Поки вони відпочивали, до них приєдналася ще одна група поліцаїв і старост. Далі рушили разом.

Пройшовши кілометрів зо три, Георгій відчув, що в нього дуже болять стерті ноги. Він вийшов з шеренги, сів просто на сніг край дороги і зняв валянок. Онуча на п’ятці збилася. Карлов перемотував уже другу ногу, коли до нього підійшов конвоїр і замахнувся автоматом.

— Вставай, вставай! На привалі треба було перемотувати онучі.

Він, можливо, штовхнув би Карлова прикладом, але Георгій кинув на нього грізний, попереджуючий погляд.

— Либонь, наших відразу… без розмов розстрілював, — пробурмотів конвоїр, виправдовуючи себе за допущену грубість. — Наздоганяй своїх!

Йти стало легше, і Георгій швидко пристроївся в хвіст колони.

Поряд нього горблячись ішов високий літній чоловік з гострою сивіючою борідкою і маленькими вусиками. Його, мабуть, арештували тільки вчора — на щоках ще не встигла вирости щетина. «Інтелігент», — вирішив Карлов, поглядаючи на сусіда.

— Скажіть, — раптом звернувся той до Георгія, — як на вашу думку, ось я був бургомістром при німцях, судитимуть мене чи й так розстріляти можуть?

— Я таких би давно повісив, — з ненавистю відповів Георгій.

— Дозвольте, адже ви теж служили новому порядку, — здивувався бургомістр.

Карлов розмахнувся і здоровою рукою чимдуж ударив його в обличчя. Зрадник аж присів до землі, обома руками затуляючи випещене лице.

— Ей, що там не поділили? — гукнув конвоїр. — Щоб я більше не бачив бійки, бо руки позв’язую.

— Не розумію, — підводячись, швидко заговорив бургомістр. — Може, я різко висловився. Ну, нехай не служили, але ж співробітничали…

Карлов знову замірився, але глянув на конвоїра і опустив руку. Бургомістр відскочив убік.

Навколо виднілись сліди недавнього бою. Обабіч дороги валялися розбиті, обгорілі автомашини, потрощені гармати і танки з чорними хрестами. Темними плямами на снігу лежали колишні завойовники.

«Життя стількох людей забирає війна, — подумав Георгій. — Навіщо ці люди прийшли сюди? Чому цей талановитий народ, що дав людству Маркса і Гете, прийняв Гітлера, пішов убивати, грабувати?.. Ну що ж, Росія велика. Вистоїть. На всіх ворогів могил вистачить».

Зустрічний вітер дужчав. Захуртовинило, закрутило в одкритому степу. Похнюпивши голови, ховаючи обличчя від снігу, що сліпив очі, повільно брели поліцаї, бургомістри і старости. Разом з ними йшов і Георгій Карлов.

Надвечір арештованих привели на залізничну станцію. Георгій уважно придивлявся до напівзруйнованих станційних будівель. Щось дуже знайоме було в розташуванні навколишніх споруд. Де він уже їх бачив?

«Стривай, ну звичайно, — мало не вигукнув Георгій. — Це ж станція Куберле».

Карлов пригадав, що за кілька днів до вильоту на аеродром Сальськ він водив сюди свою ескадрилью.

З повітря, з висоти бриючого польоту, він бачив тоді ці будівлі.

Того разу льотчики громили танки Манштейна, які німці вивантажували з платформ. Ось вони — ці танки. Стоять тепер купами мертвого металу. Зірвані з танків башти лежать поряд. Стрічки гусениць, мов розкручені обмотки, стеляться по снігу.

Того дня льотчики збуджено розповідали механікам про те, якої втрати вони завдали ворогові, як метушилися фашисти під градом куль і снарядів…

Так, не думав тоді Георгій, що через два тижні йому доведеться у такій незвичайній обстановці побачити зроблене своїми руками. Мимоволі він засміявся.

— Що, здорово накремсали! — пролунав за його спиною захоплений вигук.

Карлов обернувся. Поряд нього стояв той самий конвоїр, який лаяв його, коли він перемотував— онучі.

— Авжеж здорово, нічого не скажеш, — погодився Георгій.

— Це наша авіація наробила такого! От глянути б на тих льотчиків! — захоплено промовив конвоїр.

Очі в Карлова задерикувато заблищали.

— Можеш подивитися. Це я прилітав сюди з своєю ескадрильєю штурмовиків. Сам бачиш — добре надовбали, — чужим, хрипким голосом сказав він.

Боєць здивовано глянув на нього. «Годі тобі брехати», — говорив його погляд. Потім конвоїр пожвавішав і спитав:

— Невже правда, що ти наш льотчик?

— Ну, звичайно, правда! Звичайно, я радянський льотчик, — впевнено відповів Георгій і з почуттям власної гідності глянув на конвоїра.

— Якщо так, не дуже переживай, скоро розберемося. — Боєць співчутливо посміхнувся.

Другого дня вранці лейтенант — начальник конвою — відкликав Карлова набік.

— Ви що, справді наш льотчик? — опитав він.

— Ну, звичайно, ваш. Справжній радянський льотчик-штурмовик, командир ескадрильї, — відповів Карлов, і на обличчі в нього з’явилася простодушна, втомлена посмішка.

Вони йшли поряд з конем, запряженим у сани, на яких їхали відпочиваючі конвоїри. Карлов розповідав начальникові конвою про свої пригоди.

Раптом метрів за сто від дороги він побачив літак ІЛ-2, що лежав у снігу. На його хвості навскіс через кіль і руль повороту біліла широка смуга. Карлов пізнав літак своєї дивізії.

Військовий у засмальцьованій ватяній куртці, сидячи навпочіпки, щось одгвинчував на крилі.

— Гей, авіація! — гукнув Георгій.

Механік глянув у його бік.

— Підійди-но сюди, — покликав його Георгій, махнувши шапкою.

Механік підійшов до арештованих, з цікавістю розглядаючи зарослого густою щетиною чоловіка в синій шинелі поліцая. Раптом на його лиці засяяла радісна посмішка. Військовий кинувся до Карлова.

— Чи ба, та це ж з нашого полку! — зрадів Георгій, впізнавши механіка з першої ескадрильї.

Він перебрав у думці десятки прізвищ, намагаючись пригадати, як звуть механіка. А той підбіг і нерішуче зупинився, запитливо поглядаючи то на Карлова, то на начальника конвою.

— Ти знаєш цього чоловіка? — спитав лейтенант у механіка, показуючи на Георгія.

— Звичайно, знаю. Це ж командир третьої ескадрильї. Його недавно збили… Ще командир полку сказав про нього: «Карлов, якщо живий, обов’язково повернеться».

— Ну то як, тепер вірите? — спитав Георгій начальника конвою.

— Я вам ще після першої розповіді повірив, але не знаю — що робити. Адже я за кожного в списку відповідаю. — Лейтенант замислився на мить. — Мені хоча б якийсь папірець, щоб звітувати за вас.

— Ну й становище!.. — сказав Георгій.

— Знаєте, що можна зробити? Нехай він, — лейтенант кивнув на механіка, — якнайшвидше сповістить у полк, щоб по вас приїхали з якимось документом.

— Гаразд, — погодився Карлов.

Начальник конвою пояснив механікові, що арештовані йдуть на Зимовники, і відзначив на карті, де вони перебувають зараз.

— Так мені ж наказано евакуювати літак після вимушеної посадки, — нерішуче промовив механік.

— Хто наказав? — спитав Георгій.

— Інженер полку.

— В такому разі скажеш інженерові, що я тимчасово скасував його наказ. А зараз поспішай, щоб доповісти майорові Ємельянову, що я йду під конвоєм по рідній землі, яку сам звільняв, — пожартував Георгій.

— Добре. Я швидко, товаришу лейтенант!

Начальник конвою зупинив вантажну машину і попросив підвезти механіка. Як тільки машина рушила, Карлов і лейтенант побігли наздоганяти конвой, що відійшов уже досить далеко.

Дізнавшись від лейтенанта, що чоловік у шинелі поліцая справді радянський льотчик, конвойні різко змінили своє ставлення до Георгія. Вони посадили його в сани і не знали, що ще запропонувати йому, аби якось згладити провину за свою колишню ворожість. Та льотчик не ображався на них. Хвилюючись, він нетерпляче поглядав на дорогу.

Повернення у стрій

Понад дві години, пересідаючи з однієї попутної машини на іншу, їхав механік до станиці Барабанщиків. Він бігом поминув дві вулиці і, задиханий, нарешті, добрався до аеродрому.

Ось уже й спустілі снігові капоніри. Метрів триста лишилося до командного пункту, коли механік почув здивований окрик:

— Ви чому тут? — Назустріч йому йшов майор Голубев.

— Товаришу майор! — механік перевів дух. — Зараз поясню. Там, на дорозі, — він показав на південний захід, — під конвоєм ведуть лейтенанта Карлова.

— На якій дорозі? Чому під конвоєм? — здивувався Голубев. — Ви самі бачили?

— Так. Я з ним розмовляв. У нього нема документів, і йому не повірили, що він льотчик.

Механік переказав майорові прохання начальника конвою.

— Виходить, живий! Виходить, прийшов Карлов! — зрадів Голубев. — От молодець! Ми з командиром були певні, що він повернеться. Ходімо! — Вони побігли до командного пункту.

В землянці КП були начальник штабу полку і оперативний черговий.

— Карлов знайшовся! — вигукнув майор і квапливо розповів, де зараз льотчик. — Шкода, що Ємельянов у повітрі, вилетів на завдання. Доведеться чекати.

— Навіщо чекати? Давайте зараз же пошлемо машину по Карлова, — запропонував начальник штабу.

В цей час задзвонив телефон. З дивізії повідомляли, що полковник Рубанов на зв’язковому літаку ПО-2 щойно вилетів на аеродром Барабанщиків.

От і добре. Доповімо командирові дивізії і відразу дошлемо машину. А ви тим часом приготуйте довідку, — попросив Голубєв начальника штабу і вийшов.

Маленький ПО-2 приземлився і побіг на лижах до командного пункту, біля якого стояв полковий літак зв’язку. Там механік просигналив прибулому літаку місце для стоянки.

Тільки-но полковник виліз з кабіни, як Голубев сповістив його про Карлова.

— Чого ж ви зволікаєте? — спитав командир дивізії.

— Зараз буде готовий документ і пошлемо автомашину, — відповів Голубев.

— Не машину, а літак. Готуйте до вильоту свій ПО-2. Та посилайте по Карлова когось соліднішого, бо ще закомизяться там. Можуть не відпустити.

— Єсть, товаришу полковник. Дозвольте послати ад’ютанта ескадрильї капітана Артемова?

— Артемова можна. Цей кого завгодно переконає, — погодився Рубанов, знаючи твердий, наполегливий характер капітана. — Довідку приготуйте за моїм підписом! — додав він.

Полковник наказав своєму льотчикові зв’язку теж готуватися до вильоту по лейтенанта Карлова. А сам почав пильно вдивлятися в західну частину неба, чекаючи повернення полку з бойового завдання.

Нарешті в повітрі почувся наростаючий гул літаків. До аеродрому наближалися штурмовики Емельянова.

Через кілька хвилин земля задвигтіла від стугону моторів, вищання гальм і надсадного виття гвинтів, які перед посадкою переводились на малі оберти.

А коли літаки нерухомо застигли біля своїх капонірів, залунали захоплені вигуки прибулих. Невеликими групами льотчики попрямували до командного пункту. Поряд командира полку йшов Архипов.

— Сьогодні ви діяли зовсім добре. Тримайтеся так і далі. Тільки після виходу з атаки швидше пристроюйтесь до ведучого, бо месери з’їсти можуть, — пояснював Ємельянов.

— А до якої висоти ви пікірували? — поцікавився Архипов. — Я бачив, як ви просто впритул розстріляли батарею німців. У мене так не виходить.

— Нічого, скоро вийде, — підбадьорив молодого льотчика командир полку. — Тільки треба… — В цю мить Ємельянов побачив полковника Рубанова. — Заждіть-но, Архипов, поясню іншим разом, — пообіцяв він і прискорив ходу.

Ємельянов доповів командирові дивізії про виконане завдання і щиро зрадів, коли дізнався, що знайшовся Карлов.

— Я ж казав вам. Пам’ятаєте, я вам казав, що Карлов пробереться крізь лінію фронту!

Капітан Артемов уже сидів у дивізійному літаку зв’язку, а старший лейтенант Мордовцев, подавши команду «од гвинта», почав обертати пускове магнето другого літака.

— Стривайте! — Командир полку зняв свою хутряну куртку і, підбігши до літака, передав її капітанові. — Це для Карлова, щоб він не змерз у повітрі.

За хвилину Мордовцев вирулив на старт. За ним заковзав дивізійний ПО-2.

— Візьміть, товаришу майор. — Павло Архипов подав Ємельянову свою куртку.

— Ні, ні, навіщо! Швидко одягайтеся, бо застудитесь, — відмовився командир полку.

— Та ви гляньте, на мені ж светр з верблюдячої шерсті, а ви в самій гімнастьорці, — наполягав Архипов.

Ємельянов посміхнувся і взяв куртку.

— Бігом у землянку грітися, — наказав він.

З швидкістю ланцюгової реакції серед льотчиків аеродрому поширилася звістка про лейтенанта Карлова. Люди юрмилися біля командного пункту, нетерпляче чекаючи його повернення.

На двох маленьких ПО-2 льотчики відшукали штурмовик, що лежав серед степу і, знизившись, на висоті десяти метрів летіли вздовж дороги до станції Зимовники. Досвідченим оком Мордовцев окидав усе те, що пропливало під літаком.

Ось, вигинаючись, мов величезна гусінь, повзе в тил довга колона полонених. «Ні, не вони», — подумав Мордовцев, помітивши зелену форму гітлерівських солдатів.

Нарешті попереду льотчики виявили невелику групу, що під конвоєм рухалася на схід.

Коли літак наблизився до неї, Мордовцев побачив, що люди, які сиділи на санях, замахали шапками.

Намагаючись пізнати Карлова, Мордовцев поклав ПО-2 у крен. Йому здалося, що він бачить Георгія, але в ту ж мить сани разом з людьми зникли під крилом літака.

«Карлов тут», — вирішив льотчик і почав вибирати майданчик для посадки.

Чекання здавалося Карлову нестерпно довгим.

Георгій з надією вдивлявся в кожну зустрічну автомашину, сподіваючись, що це їдуть по нього.

Несподівано звідкілясь ззаду долинув стрекочучий рокіт малопотужних моторів. Ще не повертаючи голови, Георгій визначив — летять ПО-2.

— Гляньте, як низько… — здивовано вигукнув один з конвоїрів.

Усі обернулися назад. Літаки вже були майже над ними. Георгій пізнав полковий літак зв’язку. Він скочив з саней і побіг, грузнучи в снігу, за літаком. Колона зупинилася.

Георгій побачив льотчиків, які сиділи в кабінах, але не міг їх впізнати.

Він на око швидко прикинув розміри вузенької, але рівної смужки снігу поблизу дороги. Впевнившись, що вона цілком придатна для посадки, Георгій скинув синю шинель поліцая і розклав її на снігу у вигляді посадочного знаку «Т». Цього було цілком досить. Мордовцев виключив газ і почав заходити на посадку.

Незабаром по снігу зашурхотіли лижі, а ще за мить літак щільно притерся до землі. Вслід за ним приземлився другий ПО-2.

З кабін вилізли льотчики і всупереч правилу, не вимкнувши моторів, кинулися до Карлова. Вони довго не випускали Георгія з своїх обіймів.

До них підійшов начальник конвою, його обличчя осяяла радісна посмішка.

— Мабуть, боїтесь, що втечу? — пожартував Карлов.

Капітан Артемов вийняв з планшета аркуш паперу, розгорнув його і урочисто прочитав:

— «Командир ескадрильї лейтенант Карлов Георгій Сергійович, який дев’ятого січня сів на підбитому літаку на території, захопленій ворогом, взятий мною з-під варти і направлений у свою частину для виконання службових обов’язків. — Тихше й значливіше Артемов додав: — Командир штурмової авіаційної дивізії полковник Рубанов…» Така довідка вас влаштовує? — спитав капітан у начальника конвою.

— Влаштовує, звичайно, влаштовує. — Той ніяково посміхнувся. — Адже вона потрібна тільки для звіту, — пояснив він, ховаючи документ у польову сумку.

— Правильно, правильно, — підбадьорив його Карлов. — У мене, друже, до тебе ніяких претензій немає. Давай руку!

Тільки тепер Георгій відчув холод. Він хотів підняти огидну шинель поліцая, але Артемов спинив його.

— Не треба. Там у літаку лежить для тебе хутряна куртка.

— Ну як, полетимо? — спитав Мордовцев.

— Звичайно! Летімо швидше, — підхопив Карлов.

Він підійшов до літака, звично скочив на крило і поліз у кабіну.

За дві-три хвилини, зробивши невелике коло в повітрі, обидва ПО-2 взяли курс на свій аеродром.

Подивившись униз, Георгій побачив, що купка зрадників повільно пішла далі по дорозі на схід. Тільки розплатана синя шинель лишилася лежати на снігу, нагадуючи про те, що сталося.

На землі дедалі частіше пропливали знайомі орієнтири. Ще здалеку Георгій побачив рідне поле аеродрому, снігові капоніри, де зручно маскувалися штурмовики, і великий натовп людей біля командного пункту. Під крилами на землі щосекунди збільшувались обриси літаків та бензозаправників. Карлова охопило почуття напруженого чекання. Здавалося, він ще ніколи так не хвилювався. Георгій відчував, що в нього тремтять губи.

Ось ПО-2 вже над командним пунктом. За ту коротку мить, поки люди на землі ще не зникли під крилом літака, Карлов встиг розглядіти радісні обличчя своїх бойових друзів.

Натренованим тілом він відчув м’яке приземлення. Літак швидко побіг до землянки КП і незабаром зупинився біля свого капоніра. В ту ж мить, його оточили льотчики, механіки.

Карлов виліз з кабіни на крило. Десятки рук підхопили його і, підкинувши кілька разів у повітря, поставили на ноги. Люди розступилися — до Георгія підходив майор Ємельянов.

Карлов підніс руку до головного убору і хотів доповісти про своє повернення, але командир полку не дав йому говорити. Він міцно обняв льотчика і тричі поцілував його в колючі, зарослі щетиною щоки.

— Йди на командний пункт. Доповіси командирові дивізії, — тихо сказав він і підштовхнув Карлова до землянки.

Увечері в гуртожитку третьої ескадрильї зібралося багато людей. Сюди прийшли льотчики і з інших ескадрилей, інженери, офіцери штабу. Прийшов і майор Голубев. Украй втомлений, але радісний і щасливий, Карлов переходив з обіймів в обійми.

Нарешті широко розчинилися двері, і на порозі з’явився командир полку.

Коли всі посідали, Ємельянов попросив Георгія розповісти про свої пригоди.

Довго, до пізньої ночі, у переповненій кімнаті розповідав Карлов, його ніхто не перебивав. Тільки Семенюк і Архипов ніби ненароком кидали допитливі погляди на чорну рукавичку на лівій руці командира. Піймавши ці погляди, Карлов повільним, ледве помітним кивком голови дав зрозуміти друзям, що все в порядку.

Через кілька днів по аеродрому на старт знову вирулювали штурмовики третьої ескадрильї. На літаку ведучого групи крізь скло кабіни було видно змарніле, але щасливе обличчя Георгія Карлова.

Наближався день цілковитого розгрому армії Паулюса.

Від автора

Лейтенант Карлов — це не збірний образ. Те, що відбулося з героєм повісті, справді сталося в житті Георгія Сергійовича Карлова — командира ескадрильї штурмового авіаполку, в якому довелося служити й авторові цих рядків.

Удар сімки штурмовиків по німецькому аеродрому в Сальську теж не вигаданий. Цей удар — один з славних сторінок історії бойових дій Військово-Повітряних Сил Радянської Армії.

Повернувшись із завдання на свій аеродром, ні Бахтін, ні інші льотчики, що летіли з ним, не уявляли, яких великих втрат завдали вони фашистській авіації. Лише через кілька днів надійшло повідомлення від керівників підпільної організації Сальська, де говорилося, що на ворожому аеродромі радянські штурмовики знищили сімдесят два транспортних літаки.

За цей сміливий, відважний виліт усі льотчики групи Бахтіна були нагороджені орденами Бойового Червоного Прапора. Одержав цю нагороду і Георгій Карлов.

Коли наші війська звільнили Сальськ, Георгій їздив по документи в станицю, де він переховувався на горищі сарая. Там, де стояли сарай і хата, льотчик побачив тільки чорне згарище — слід недавньої пожежі. Ні Пузанка, ні ленінградки, ні самого хазяїна в станиці вже не було.

На жаль, Карлову не пощастило довідатися, куди поїхала Надія Іванівна, чи спокутував свою провину перед Батьківщиною оточенець Пузанок. Невідома доля і врятованого танкіста.

Можливо, всі вони живі і, прочитавши цю повість, повідомлять про себе.

Георгій Карлов згодом зробив близько сотні успішних^ бойових вильотів, став капітаном. Беручи участь у грандіозній повітряній битві на Кубані, громив ворога на «Голубій лінії». Звільняв Тамань і рідний Крим.

Льотчики з ескадрильї Карлова під його командуванням підтримували морські десанти на Керченському півострові та «Вогняній землі». Не раз вступали вони в повітряні бої з «Мессершміттами» над Керченською протокою, топили швидкохідні десантні баржі ворога в Чорному морі.

Особисто Карлов знищив чимало техніки і живої сили ворога і був за це нагороджений ще двома бойовими орденами.

На цьому можна було б закінчити повість. Не буду приховувати — я довго вагався і думав. Мені хотілося, щоб Георгій Карлов назавжди лишився живим для читачів.

Та війна сувора і безжалісна. Не всім захисникам Сталінграда пощастило дійти до Берліна. Не одне чудове життя обірвалося на шляху від Волги до Ельби. Не дожив до Дня перемоги і Георгій Карлов.

Рівно через рік після описуваних подій, у січні 1944 року, в нерівному повітряному бою з ворожими винищувачами він був збитий на захід від міста і порту Керч.

Не кілометровими стовпами, а пам’ятниками безсмертя відзначений шлях до перемоги над фашистською армією. Під Севастополем, на Малаховому Кургані, на честь тих, хто у рідному небі віддав життя за любиму Батьківщину, споруджено монумент. На постаменті не вирізьблені імена. Проте я, дивлячись на зображений там літак, що ніби злітає у височінь, думаю про Георгія Карлова. На спомин про нього нехай буде ця повість.

Сержант Долаберідзе, доля якого, безперечно, цікавить читачів, двічі безуспішно намагався втекти з полону, і тільки за третім разом йому пощастило втекти. Влітку 1943 року він перейшов лінію фронту і до кінця війни воював як льотчик-штурмовик, хоч і в іншій дивізії.

Георгія Никифоровича Долаберідзе мені пощастило відшукати у Воронежі. Після демобілізації з Радянської! Армії він почав працювати на заводі і тепер заочно закінчує політехнічний інститут.

Герой Радянського Союзу Іван Павлович Бахтін працює старшим інспектором-льотчиком Головної інспекції Цивільного повітряного флоту, його було обрано депутатом Московської міської Ради.

Полковник Рубанов — нині генерал-полковник, служить у Військово-Повітряних Силах.

Полковник Ємельянов і полковник Голубев, прослуживши в авіації понад двадцять п’ять років, пішли у відставку.

А «молодий» льотчик Павло Архипов тепер уже сам командує ескадрильєю реактивних винищувачів.

Генріх Гофман

Березень 1958 р. — березень 1959 р.

Примітки

1

Стій! Хто йде?

2

Швидше! Швидше!

Content

Гофман Генріх Літак підбито над ціллю

Генріх Гофман ЛІТАК ПІДБИТО НАД ЦІЛЛЮ Повість

Сторінка історії

Непередбачені зустрічі

Несподіваний оборот

Повернення у стрій

Від автора

Примітки