Карр Джон Діксон

Безтілесна людина

Джон Діксон Карр

БЕЗТІЛЕСНА ЛЮДИНА

З англійської переклав Андрій Євса

Перекладено за виданням: John Dickson Carr. THE HOLLOW MAN PENGUIN BOOKS, 1987

Редактор В. Ф. Сахно

Художнє оформлення В. І. Гаєвого

Перша труна

ЗАГАДКА КАБІНЕТУ ВЧЕНОГО

1. Погроза

Скільки найнесподіваніших припущень можна було почути, коли мова заходила про вбивство професора Грімо та про ще одне, вчинене згодом на Каліостро-стріт. І не без підстав. Ті з друзів доктора Фелла, хто полюбляє неймовірні пригоди, не знайдуть у переліку його справ ні неймовірнішої, ні жахливішої. І в тому, і в тому випадку злочинець мав бути не лише невидимим, а й легшим за повітря. Як запевняють свідки, він, убивши свою першу жертву, зник у повному розумінні цього слова. Другу жертву злочинець убив посеред безлюдної вулиці, проте ні свідки, які були тоді в різних її кінцях, ні взагалі жодна жива душа його не бачили; не залишив убивця на снігу й слідів ніг.

Старший інспектор поліції Хедлі ніколи, звичайно, не вірив у домовиків та чаклунів і мав рацію. І якщо й ви не вірите в чаклування, то згодом вам усе стане зрозуміло. Але дехто зацікавиться, чи не була постать убивці порожньою оболонкою, чи не виявиться вона невидимкою без капелюха, чорного пальта та маски, як ото описано у відомому творі містера Герберта Уеллса. У кожному разі було в ній щось моторошне.

Ми кажемо: «як запевняють свідки». Але ставитися до будь-яких свідчень, якщо вони не походять із цілком надійного джерела, треба дуже обережно. А тому, щоб уникнути плутанини, слід відразу сказати читачеві, чиїм свідченням він може вірити беззастережно. Іншими словами, необхідно вважати, що хтось каже правду, бо інакше не буде ніякої таємниці, а отже, і взагалі ніякого сюжету.

Ось чому потрібно мати на увазі, що містер Стюарт Мілз, секретар професора Грімо, розповідав правдиво принаймні про те, що бачив сам, нічого не додаючи й нічого не припускаючи. Крім того, треба мати на увазі, що свідки з Каліостро-стріт — містер Шорт, містер Блеквін та констебль Візерс — теж казали достеменну правду.

Отож одну з подій, що передували злочину, слід описати докладніше. Ми розповідаємо про неї за нотатками доктора Фелла, з тими важливими подробицями, які йому та старшому інспекторові Хедлі свого часу повідомив Стюарт Мілз. Подія сталася в задній кімнаті таверни «Уорвік» на М'ювієм-стріт в середу, шостого лютого, ввечері, за три дні до вбивства.

Професор Шарль Верне Грімо в Англії прожив близько тридцяти років і по-англійському говорив без акценту. Незважаючи на деяку різкість, особливо коли він бував збуджений, та звичку носити старомодний, із квадратним верхом капелюх і чорну краватку шнурком, Грімо був навіть більший британець, ніж його друзі. Про його минуле люди знали мало. Чоловік досить забезпечений, він волів бути «при ділі» і мав з цього непоганий зиск. Професор Грімо був викладач, популярний лектор і письменник. Небагато зробивши як письменник, він обіймав неоплачувану посаду в Британському музеї і мав доступ до рукописів, в яких ішлося, кажучи його словами, про «неприбуткове чаклунство». Це неприбуткове чаклунство було його пристрастю, на якій він збив капітал. Професора цікавили будь-які вияви надприродного — від вампіризму до «чорної меси» на честь диявола. Він сидів над такими рукописами з дитячим задоволенням, усміхаючись, раз у раз киваючи головою, і зрештою за свою пристрасть дістав… кулю в груди.

Грімо був розсудливий чоловік із глузливими вогниками в очах. Говорив він швидко, короткими фразами, гортанним голосом і мав звичку безгучно сміятися, не розтуляючи рота. Зросту він був середнього, але мав могутню грудну клітку й надзвичайно велику фізичну силу. Всі, хто жив у сусідстві з музеєм, знали його чорну з сивиною коротко підстрижену бороду, його окуляри, рівну ходу маленькими швидкими кроками, манеру вітатися, рвучко підіймаючи капелюха чи роблячи широкий помах парасолькою.

Мешкав Грімо відразу за рогом, у міцному старому будинку на західному краю Рассел-сквер. Крім нього, в будинку жила його дочка Розетта, економка мадам Дюмон, секретар Стюарт Мілз і професорів нахлібник Дреймен, у минулому вчитель, який тепер доглядав у Грімо за книжками.

Але небагатьох справжніх друзів професора Грімо можна було зустріти у заснованому ними своєрідному клубі в таверні «Уорвік» на М'ювієм-стріт. Члени цього неофіційного клубу збиралися чотири-п'ять разів на тиждень у заздалегідь замовленій затишній задній кімнаті таверни. Хоч кімната й не була власністю клубу, сторонні відвідувачі потрапляли туди не часто, а хто й потрапляв, бажаним гостем там не був. Найчастіше до клубу заходили метушливий, низенький на зріст і лисий Петтіс — авторитетний знавець історій з участю привидів, газетяр Менген та художник Бернабі. Але душею клубу, його незаперечним доктором Джонсоном[1] був професор Грімо.

Він тут панував. Майже щовечора протягом цілого року, крім суботи й неділі, коли він залишався працювати вдома, професор Грімо в супроводі Стюарта Мілза вирушав до таверни «Уорвік». Там він сідав у своє улюблене плетене крісло перед палаючим каміном і, тримаючи в руках склянку гарячого рому з подою, залюбки повчав присутніх. Дискусії, за слонами Мілза, точилися жваві, хоча ніхто, крім Петтіса та Бернабі, серйозно професорові Грімо по суперечив. Професор був люб'язний, але мав запальну вдачу. Присутні охоче слухали його міркування про справжнє чаклунство та чаклунство фальшиве, коли шахрайство насміхається над довірливістю. Він по-дитячому захоплювався містикою, а розповідаючи про середньовічне чаклунство, під кінець міг, мов у детективному романі, несподівано пояснити таємницю чаклунства. Ці вечори мали якийсь аромат посиденьок у сільському заїзді, хоча й відбувалися серед газових ліхтарів Блумсбері[2]. Так тривало до шостого лютого, поки у відчинені двері раптом увірвалося, мов подув вітру, відчуття лиха.

Мілз запевняє, що того вечора шалений вітер здійняв снігову завірюху. Біля каміна, крім професора Грімо, сиділи Петтіс, Менген та Бернабі. Професор, жестикулюючи сигарою, розповідав легенду про вампірів.

— Правду кажучи, мене дивує ваше ставлення до всього цього, — зауважив Петтіс. — Я, наприклад, вивчаю лише дивовижні пригоди, які насправді ніколи не траплялись. І водночас я до певної міри вірю в привиди. Ви ж — авторитетний фахівець з випадків, у які ми змушені вірити, якщо не можемо їх спростувати. І заразом ви не вірите й слову з того, що зробили найважливішим у своєму житті. Це однаково, якби в залізничному довіднику написали, що паровозами як засобами пересування користуватися недоцільно, або якби видавець «Британської енциклопедії» у передмові попередив, що жодна стаття в ній не заслуговує на довіру.

— А чом би й ні? — різко запитав Грімо хрипким голосом, ледь розтуляючи рота. — Мораль же вам зрозуміла?

— Мабуть, він перевчився і трохи зсунувся із глузду, — висловив свою думку Бернабі.

Грімо не відводив погляду від вогню і смоктав, мов дитина м'ятну цукерку, свою сигару, тримаючи її посеред рота; він здавався розгніваним більше, ніж це буває після невдалого жарту.

— Я знаю дуже багато, — заговорив він по паузі, — і запевняю: ніде не сказано, що кожний священик обов'язково віруючий. Але мова про інше. Мене цікавлять випадки, пов'язані із забобонами. Звідки пішли забобони? Чому люди почали в них вірити? Ось вам приклад. Ми згадували легенди про вампірів. У наші дні віра в них збереглася переважно на слов'янських землях. Згодні? Вона поширилась у Європі з Угорщини між тисяча сімсот тридцятим і тисяча сімсот тридцять п'ятим роками. Ну, а як в Угорщині дістали докази, що мерці можуть залишати свої могили й літати в повітрі у вигляді солом'яного капелюха чи пуху, поки приберуть людської подоби для нападу?

— І є докази? — запитав Бернабі.

— Іноді під час ексгумації на церковних кладовищах знаходили трупи — скоцюрблені, з кров'ю на обличчі та руках. Ось вам і докази. А чом би й ні? — стенув плечима Грімо. — В ті роки лютувала чума. Уявіть собі бідолах, яких люди поховали живих, гадаючи, що вони мертві. Уявіть, як вони намагалися вибратись із трупи, аж поки справді вмирали. Тепер ви розумієте, джентльмени, що я маю на увазі, коли кажу про справжні випадки, а не про забобони. Саме вони мене й цікавлять.

— Мене вони теж цікавлять, — пролунав незнайомий голос.

Мілз запевняє, що не помітив, чи хтось заходив до кімнати, хоч нібито й відчув протяг із відчинених дверей. Можливо, присутніх здивувала раптова поява незнайомця в кімнаті, куди сторонні рідко заходили, а тим більше там говорили; можливо, вони були вражені неприємним хрипким голосом, в якому чулись іронічно-врочисті нотки, але всі відразу подивилися в той бік. Мілз каже, що нічого особливого у тому незнайомці не було. Високий, худий, якийсь недоглянутий, у темному потертому пальті з відгорнутим коміром і м'якому ношеному капелюсі з обвислими крисами, він стояв, відвернувшись від полум'я в каміні, і погладжував підборіддя рукою в рукавичці, майже цілком затуляючи собі обличчя. Але в його голосі чи, може, в манері триматися, в жестах було щось невловно знайоме і водночас чуже.

Коли незнайомець озвався знову, всім здалося, ніби він пародіює професора Грімо.

— Ви вже даруйте мені, джентльмени, за те, що я втручаюсь у вашу розмову, — урочисто звернувся він до присутніх, — але я хотів би поставити видатному професорові Грімо одне запитання.

Мілз запевняє, що нікому й на думку не спало зупинити незнайомця. Якась холодна сила йшла від нього і сповнювала неспокоєм затишну, освітлену полум'ям каміна кімнату. Навіть Грімо — він сидів похмуро й урочисто, мов Епстайн[3], тримаючи сигару на півдорозі до рота і поблискуючи очима за скельцями окулярів, — весь напружився.

— Ну? — буркнув він.

— Отже, ви не вірите, що мертва людина може вибратись із труни, проникнути куди завгодно, залишаючись невидимкою, що чотири стіни для неї — не перешкода і що вона страшенно небезпечна? — запитав незнайомець, трохи відхиливши руку в рукавичці.

— Я не вірю, — відрубав Грімо. — А ви?

— Я зробив це. Навіть більше, я маю брата, який може зробити ще й не таке, і для вас він небезпечний. Мені ваше життя не потрібне, а йому потрібне. Але якщо він з'явиться до вас…

Нервове напруження від цієї химерної розмови досягло кульмінації. Молодий Менген, у минулому футболіст, підхопився з місця. Нервово роззирався довкола низенький Петтіс.

— Послухайте, Грімо! — вигукнув він. — Цей чоловік божевільний! Може, я…

Петтіс нерішуче потягся рукою до дзвінка, але незнайомець заговорив знову.

— Спершу погляньте на професора, — сказав він.

Дивлячись похмурим, зневажливим поглядом на незнайомця, професор Грімо промовив до Петтіса:

— Ні, ні! Чуєш?! Облиш його! Хай побалакає про свого брата та його труну…

— Три труни, — докинув незнайомець.

— Три труни, — з колючою іронією в голосі погодився Грімо. — Бога ради, скільки вам завгодно! А тепер, може, скажете нам, хто ви?

Лівою рукою чоловік дістав з кишені брудну візитну картку. Вигляд звичайної візитної картки, здавалося, якимсь чином повернув усе на свої місця, видув через камін, мов жарт, усю оману й перетворив брутального незнайомця з грубим голосом на вдягненого, мов опудало, актора з хворою головою під капелюхом.

На візитній картці Мілз прочитав: «П'єр Флей, ілюзіоніст».

В одному куточку було надруковано: «Західно-центральний поштовий округ, 1, Каліостро-стріт, 2б». А вгорі від руки дописано: «Або Академічний театр».

Грімо засміявся. Петтіс вилаявсь і натис кнопку дзвінка.

— А знаєте, — порушив мовчанку Грімо, постукуючи по картці великим пальцем, — я чогось такого й чекав. Отже, ви фокусник?

— Хіба так сказано в картці?

— Ну-ну, якщо я назвав нижчий професійний щабель, то перепрошую, — поблажливо промовив Грімо, астматично пирхнувши. — Гадаю, нам не доведеться побачити ваші фокуси?

— А чого ж, — відказав Флей. Його несподіваний жест був схожий на напад. Він швидко перехилився через стіл до Грімо, а рукою в рукавичці опустив і тут-таки знову відгорнув комір свого пальта. Ніхто нічого не встиг помітити, але у Мілза склалося враження, ніби Флей при цьому посміхався. Грімо залишився сидіти нерухомо, машинально постукуючи по візитній картці великим пальцем. Тільки його губи над підстриженою бородою начебто зневажливо скривились і трохи потемнішало обличчя.

— А зараз, перш ніж піти, я хочу ще раз звернутися до видатного професора, — чемно промовив Флей. — Невдовзі ввечері вас хтось відвідає. Спілкування з братом мені теж загрожує небезпекою, але я готовий піти на цей ризик. Хтось, повторюю, незабаром відвідає вас. Хочете, щоб це був я, чи послати мого брата?

— Посилайте свого брата! — сердито буркнув Грімо й рвучко підвівся. — І будьте ви прокляті!

Ніхто не встиг ні поворухнутися, ні заговорити, як двері за Флеєм зачинилися. Зачинились вони й за єдиною думкою, яку ми мали про події, що передували суботньому вечору дев'ятого лютого. Вони були такі загадкові й неправдоподібні, що доктор Фелл зводив їх згодом докупи, як ото складають картинку з окремих дрібних деталей. Саме цього вечора, коли глухі засніжені вулички Лондона були безлюдні, сталася перша смерть, заподіяна безтілесною людиною, і три вже згадані труни були нарешті заповнені.

2. Двері

Цього вечора біля каміна в бібліотеці доктора Фелла у кварталі Адельфі-терас, панував піднесений настрій. Доктор Фелл, розчервонівшись, урочисто, мов на троні, сидів у своєму найулюбленішому, найзручнішому старому продавленому кріслі з тріснутою оббивкою, якого чомусь не могла терпіти його дружина. Доктор Фелл широко всміхався, поблискуючи скельцями пенсне на чорному шнурочку, й постукував палицею об килимок перед каміном. Він святкував. Доктор Фелл любив святкувати прихід друзів, а цього вечора для радощів був подвійний привід.

По-перше, його молоді друзі Тед і Дороті Ремполи щойно прибули погостювати з Америки. По-друге, його приятель Хедлі, тепер уже старший інспектор відділу карного розшуку, якраз блискуче закінчив справу «Бейзвотерська підробка» й дістав перепочинок. Ремпол сидів по один бік килимка, Хедлі — по другий, а доктор Фелл між ними чаклував над гарячим пуншем. Нагорі місіс Фелл, місіс Хедлі та місіс Ремпол розмовляли про свої справи, а тут, унизу, Тед Ремпол, слухаючи запальну дискусію доктора Фелла та містера Хедлі, всім своїм єством відчував, що він удома. Відкинувшись у глибокому кріслі, він згадував про минулі дні. Навпроти нього сидів старший інспектор Хедлі з підстриженими вусами та вже трохи сивим волоссям. Доктор Фелл торохтів розливальною ложкою.

Фелл і Хедлі, видимо, захопилися дискусією про наукову кримінологію і зокрема про фотографію. Ремпол пригадав, що чув про наслідки захоплення доктора Фелла, над якими жартували у відділі карного розшуку. Якось на дозвіллі приятель Фелла єпископ Меплгемський залучив його до читання праць Гросса, Джессеріча та Мітчела, і ті праці дуже на нього вплинули. Доктор Фелл не був тим, кого називають світилом науки. Своїми хімічними дослідами він, на щастя, не зніс даху на будинку, бо щоразу ухитрявся вивести з ладу устаткування ще до початку дослідів, отож великої шкоди нікому не завдав, хіба що спалив сірчаною кислотою штори на вікнах. Зате визначних успіхів доктор Фелл, як він сам запевняв, досяг у фотографії. Він купив мініатюрний фотоапарат з ахроматичною лінзою й завалив усю кімнату відбитками, що нагадували рентгенівські знімки виразки шлунка. Запевняв він також, ніби йому вдалося удосконалити Гроссову методику розшифровувати те, що було написано на спаленому папері.

Пустивши повз вуха глузування Хедлі з цього приводу, Ремпол байдужно спостерігав відсвіти полум'я на полицях з книжками, слухав, як за шторами б'ються в шибки сніжинки, задоволено всміхався й думав, що в цьому чудовому світі його ніщо не дратує. Іноді його жалили іскри з вугілля, що зненацька вистрілювали фейєрверком полум'я.

— Чхав я на те, що каже Гросс! — заявив Хедлі, ляснувши долонею по бильцю крісла. — У більшості випадків на спаленому папері літер не видно взагалі…

— Між іншим, — озвався Ремпол, прокашлявшись, — слова «три труни» про щось вам говорять?

Як він і чекав, у кімнаті запала тиша. Підозріливо дивився на нього Хедлі, поверх розливальної ложки запитливо позирнув доктор Фелл. Очі в нього загорілись.

— Так, — сказав він, потираючи руки. — Так-так-так. Які труни?

— Ну, — відповів Ремпол, — я б не став називати цю справу кримінальною, але якщо Менген не перебільшує, то вона досить підозріла.

Почувши ці слова, Хедлі присвиснув.

— Я добре знаю Бойда Менгена. Кілька років ми були сусідами. Він на диво гарний чоловік, багато мандрував по світу, має справжній кельтський темперамент. — Ремпол помовчав, пригадуючи трохи неуважливого Менгена, його повільні, попри запальну вдачу, рухи, його щедрість і простоту. — Тепер він працює в лондонській «Івнінг беннер». Сьогодні вранці я зустрів його на Хеймаркет-стріт. Він затяг мене до бару й розповів усю ту історію, а коли довідався, що я знайомий з відомим доктором Феллом…

— Пусте! — кинув на нього гострий погляд Хедлі. — Говоріть по суті!

— Так-так-так! — задоволено мовив доктор Фелл. — Постривайте, Хедлі! Це дуже цікаво, мій друже. І що ж далі?

— Менген, здається, великий шанувальник отого лектора чи письменника Грімо, до того ж закоханий у його дочку. Старий і дехто з його друзів мають звичай збиратися в таверні недалеко від Британського музею. Кілька вечорів тому там сталася подія, що схвилювала Менгена куди дужче, ніж це могло б зробити фіглярство якогось безумця. В ту хвилину, коли старий говорив про мерців, які встають із могил, і про інші такі веселенькі речі, до кімнати ввійшов високий, дивний на вигляд суб'єкт і почав верзти якусь нісенітницю — нібито він і його брат можуть виходити з могили й плавати у повітрі у вигляді соломи. (Тут Хедлі зневажливо чмихнув, але доктор Фелл і далі дивився на Ремпола з цікавістю). Незнайомець, здається, чимось погрожував Грімо й пообіцяв незабаром прислати до нього свого брата. Дивно було те, що Грімо й оком не змигнув, але Менген присягався, нібито він аж позеленів з переляку.

— Оце масте! — буркнув Хедлі. — Але що з того? Хтось полохливий, мов стара баба…

— Вся річ у тому, — зауважив доктор Фелл, — що Грімо не полохливий. Я його добре знаю. Ви, Хедлі, не знаєте Грімо, тому й не розумієте, як усе це підозріло. Гм… Розповідайте далі, друже! Чим же все скінчилось?

— Грімо обернув усе на жарт і зняв напруженість. Як тільки незнайомець пішов, у таверні з'явився вуличний музикант і заграв «Сміливець на повітряній трапеції». Всі засміялись, напруга в кімнаті спала, і Грімо сказав: «Наш воскреслий мрець, джентльмени, буде ще спритніший, якщо випливе з вікна мого кабінету». Цим усе й скінчилось. Але Менгена той П'єр Флей зацікавив. На візитній картці, яку залишив Флей, було вказано назву театру. Отож другого дня Менген прийшов до театру — нібито, щоб узяти матеріал для газети. Театр виявився досить занепалим, із сумнівною репутацією, такий собі мюзик в Іст-Енді[4]. Менген не хотів зустрічатися з Флеєм і звернувся до робітника сцени, а той познайомив його з акробатом, який у програмі виступає перед Флеєм під ім'ям — бозна-чому — Пальяччі Великий, хоч насправді він просто кмітливий ірландець. Акробат і розповів Менгенові все, що знав.

У театрі Флея називають Луні[5]. Ніхто про нього нічого не знає. Він ні з ким не розмовляє і після виступу ніколи в театрі не затримується. Але його виступи мають успіх, а для театру це головне. Акробат сказав, що не розуміє, чому ніхто з імпресаріо у Вест-Енді[6] й досі не звернув на Флея уваги, якщо тільки той не відмовляв їм сам. Його номер — суперчаклунство. Людина невідомо як на очах у публіки зникає.

Хедлі знов іронічно чмихнув.

— Так, так, — вів далі Ремпол. — З почутого можна дійти висновку, що це — не просто давній фокус. Менген каже, нібито Флей працює без асистента і весь його реквізит уміщається в ящику завбільшки з труну. На які найнеправдоподібніші речі здатні ілюзіоністи, ви знаєте. А Флей, схоже, на своїй труні просто схиблений. Пальяччі Великий якось запитав його про це, і Флей, широко всміхаючись, відповів: «Нас трьох поховали живих. Врятувався лише один». Пальяччі поцікавився: «Як же ви врятувались?» Флей холодно відказав: «Я не врятувався. Я один із тих двох, що не врятувались».

— А знаєте, — сказав Хедлі, смикнувши себе за мочку вуха, — все воно може виявитись куди серйознішим, ніж я гадав. Той фокусник, безперечно, божевільний і на когось точить зуби. Кажете, він іноземець? Я можу зателефонувати до міністерства внутрішніх справ і попросити, щоб його перевірили. Якщо він намагається завдати шкоди вашому другові…

— Він намагався завдати шкоди? — запитав доктор Фелл.

— Від тієї середи професор Грімо щодня разом із поштою одержує якісь листи, — ухилився від прямої відповіді Ремпол. — Він мовчки рве їх, але про ті листи хтось розповів його дочці, й вона занепокоїлася. На довершення всього вчора й сам Грімо повівся дивно.

— Як саме? — запитав доктор Фелл, відвівши руку, що нею затуляв свої маленькі очі, й кинув гострий погляд на Ремпола.

— Він зателефонував Менгенові й сказав: «Я хочу, щоб у суботу ввечері ви були в мене. Хтось погрожує зробити мені візит». Менген, природно, порадив Грімо звернувся до поліції, але той і слухати про це не хотів. Тоді Менген застеріг його: «Пам'ятайте, сер, цей чоловік геть божевільний і може бути небезпечним. Ви не збираєтеся вжити якихось заходів, щоб захистити себе?» На це професор відповів: «О так! Безперечно! Я збираюся купити картину».

— Купити що? — перепитав Хедлі, випроставшись.

— Картину на стіну. Я не жартую. І він її таки купив. Якийсь химерний пейзаж — дерева, кладовищенські надгробки… Щоб винести її нагору, довелося найняти двох чоловіків. Я кажу «химерний пейзаж» просто так. Картини я не бачив. Її намалював художник на прізвище Бернабі. Він член їхнього клубу й кримінолог-аматор… У кожному разі Грімо, як він сам сказав, купив картину, щоб захистити себе.

Останні слова Ремпол навмисне вимовив з притиском, для Хедлі, який знову дивився на нього з недовірою. Потім обидва обернулися до доктора Фелла. Той сидів, важко дихаючи. Чуб його був скуйовджений, обидві руки лежали на палиці. Не відводячи погляду від вогню, він кивнув головою, а коли заговорив, то кімната начебто стала вже не така затишна.

— У вас є його адреса, мій друже? — запитав він безвиразним голосом. — Гаразд. Заводьте машину, Хедлі!

— Але ж послухайте…

— Коли якийсь божевільний погрожує розумному чоловікові, — урвав Хедлі доктор Фелл, — це вас може турбувати чи ні. Але особисто мене дуже турбує, коли розумний чоловік починає діяти мов божевільний. Може, це й марна пересторога, але щось мені тут не подобається. — Важко дихаючи, він підвівся. — Покваптеся, Хедлі! Треба подивитись, навіть якщо лише проїдемо мимо.

Пронизливий вітер продував вузенькі вулиці Адельфі. Сніг ущух. Білим незайманим покривалом він лежав на пласких дахах унизу на набережній. На Стренді, малолюдному в цю театральну годину, сніг був витоптаний і брудний. Коли вони повернули в бік театру «Олдвіч», годинник показував п'ять хвилин на одинадцяту. Хедлі спокійно сидів за кермом. Комір його пальта був піднятий. На вимогу доктора Фелла їхати швидше він спочатку глянув на Ремпола, потім на доктора Фелла, який умостився на задньому сидінні, і невдоволено промовив:

— Знаєте, якась нісенітниця виходить. Це ж зовсім не наша справа! Крім того, якщо там і був хтось, то він, мабуть, уже давно пішов.

— Я знаю, — відказав доктор Фелл. — Саме цього я й боюся.

Виїхали на Саутгемптоп-роу. Хедлі безперервно сигналив, немов хотів показати цим свій настрій. Глибока ущелина похмурої вулиці виходила на ще похмурішу Рассел-сквер. В її західному кінці було мало слідів від ніг і ще менше слідів від коліс. Якщо пам'ятаєте телефонну будку в північній її частині, відразу ж за Каппел-стріт, то ви не могли не побачити будинку навпроти, хай навіть не звернули на нього особливої уваги. Ремпол зупинив погляд на простому широкому фасаді триповерхового будинку, перший поверх якого був із кам'яних брил, а другий і третій — із червоної цегли. Шість сходинок вели до великих вхідних дверей з облямованою латунню щілиною для листів та кулястою мідною ручкою. Світилося лише у двох запнутих шторами вікнах на першому поверсі, якраз над сходами до підвалу. На перший погляд, звичайний, нічим не примітний будинок. Але так було не довго.

Саме коли вони повільно проїжджали мимо, штора на одному з освітлених вікон відхилилася, вікно з грюкотом відчинилось, і на підвіконні, чітко вирізняючись проти світла, з'явилася постать чоловіка. Чоловік повагався, тоді стрибнув і опинивсь далеко за невеликим майданчиком, обгородженим шпичастим парканом. Приземлившись на одну ногу, він посковзнувся й упав поперек кам'яного бордюра тротуару, мало їм не під колоса.

Хедлі натис на гальма, вискочив із машини й схопив чоловіка, перш ніж той устиг звестися на йоги. У світлі фар Ремпол на мить упіймав поглядом його обличчя.

— Менген?! — вигукнув він. — Якого біса…

Менген був без капелюха й пальта. Його очі блищали проти світла, як і сніжинки на рукавах та плечах.

— Хто ви? — запитав він хрипким голосом. — Ні-ні, зі мною все гаразд. Відпустіть же мене, чорт забирай! — шарпнувшись, він звільнився від Хедлі й почав витирати руки об одежу. — А, це ти, Теде? Чуєш, поклич кого-небудь! Хутчій! Він замкнув нас. Нагорі був постріл. Ми чули. Він замкнув нас…

У тому самому вікні Ремпол побачив жіночу постать.

— Заспокойтеся! Хто вас замкнув? — зупинив Хедлі Менгеиів безладний потік слів.

— Він. Флей. Він ще там. Ми чули постріл, а двері такі міцні, що не виламаєш. Ну, то ви йдете?

Він кинувся до ґанку, Хедлі й Ремпол поспішили за ним. Ніхто з них не чекав, що вхідні двері незамкнені, та коли Менген повернув кулясту ручку, вони відчинились. У великому вестибюлі було темно, тільки далеко вглибині на столі світила лампа. Їм здалося, ніби на них хтось дивиться. Ремпол побачив, що то всього лиш японський панцир та шолом із маскою, що її аж ніяк не можна було прийняти за обличчя Флея. Менген підбіг до дверей праворуч і крутнув ключа, що стирчав у замку. У дверях з'явилася дівчина, чий силует вони бачили у вікні. Менген підніс руку й зупинив її. Згори долинали звуки глухих ударів.

— Спокійно, Бойде! — крикнув Ремпол, відчуваючи, як у самого серце калатає в грудях. — Це старший інспектор Хедлі, про якого я казав. Що там? Де це?

— Туди! — показав на східці Менген. — Я подбаю про Розетту. Він ще там. Він не міг вийти. Бога ради, будьте обережні!

Він потягся до незграбної старовинної зброї, що висіла на стіні, а вони побігли вкритими товстим килимом сходами нагору. Поверхом вище було також темно. Світло йшло лише з ніші на східцях, що вели на третій поверх. Удари перейшли в безугавний глухий стукіт.

— Докторе Грімо! — гукав хтось. — Докторе Грімо! Докторе Грімо! Відповідайте! Ви мене чуєте?

Роздивлятися довкола Ремпол не мав часу. Вслід за Хедлі він подався сходами далі нагору й через відкритий арковий перехід, що йшов чомусь не вздовж будинку, а впоперек, потрапив до великої довгої зали, обшитої до самої стелі дубовими панелями. Троє вікон у протилежній від сходів широкій стіні були зашторені, грубий темний килим на підлозі глушив кожен крок. У кінцях зали було двоє — одні навпроти одних — дверей. Двері ліворуч від сходів були відчинені. Біля зачинених дверей праворуч, кроків за десять від сходів, стояв якийсь чоловік і гатив у двері кулаками.

Коли вони переступили поріг, він обернувся. Хоча в самій залі освітлення не було, тільки в ніші на сходах світила лампочка в животі великого мідного Будди, у жовтому світлі, що доходило з-під арки, їм було все добро видно. На них крізь великі окуляри нерішуче дивився маленький чоловік із густою копицею волосся на голові.

— Бойд?! — вигукнув він. — Дреймене, це ви? Хто там?

— Поліція, — відказав Хедлі, проходячи повз нього до дверей.

— Туди ввійти не можна, — сказав чоловік, хруснувши суглобами пальців. — Але ви повинні ввійти. Двері зачинено зсередини. Крім Грімо, там є ще хтось. Я чув револьверний постріл… Ніхто не відповідає. Де мадам Дюмон? Знайдіть мадам Дюмон! Кажу вам, він ще там.

— Перестаньте танцювати! — зупинив його Хедлі. — Краще спробуйте знайти плоскогубці. Ключ у замку. Ми повернемо його звідси. Мені потрібні плоскогубці! У вас вони є?

— Я… я, власне, не знаю, де…

Хедлі обернувся до Ремпола.

— Збігайте вниз, візьміть у мене в машині. Коробка з інструментами під заднім сидінням. Візьміть найменші і прихопіть кілька великих гайкових ключів. Якщо той тип озброєний…

По дорозі вниз Ремпол зустрів доктора Фелла, який, важко дихаючи, саме проходив під аркою. Доктор нічого не сказав. Обличчя його було не таке червоне, як завжди. Перестрибуючи через три східці, Ремпол збіг униз, і минула, здавалося, ціла вічність, поки він знайшов плоскогубці. Повертаючись, він почув за зачиненими дверима кімнати внизу голос Менгена і другий, з істеричними нотками, — дівчини.

Хедлі спокійно взяв плоскогубці, міцно затис ними кінчик ключа і обережно почав повертати його ліворуч.

— Там щось ворушиться, — сказав чоловічок.

— Готово, — мовив Хедлі. — Відійдіть!

Він натяг рукавички й штовхнув двері всередину. Вони гучно вдарились у стіну — так, що аж забряжчала люстра. У яскравому світлі Ремпол побачив, як хтось увесь у крові, спираючись на руки, пробував повзти по темному килиму, потім упав набік і затих. Крім цієї людини, в кімнаті нікого не було.

3. Фальшиве обличчя

— Ви двоє залишайтесь у дверях, — коротко звелів Хедлі. — А в кого слабкі нерви, хай не дивиться.

Доктор Фелл вайлувато пішов до кімнати, а Ремпол став у дверях, загородивши їх руками. Професор Грімо був у тяжкому стані. Було видно, що він, стиснувши зуби й залишаючи на килимі плями крові, намагався доповзти до дверей. Хедлі посадив його, сперши собі на коліно. Давно не голене обличчя Грімо посиніло, запалі очі були заплющені, але він усе ще тримав мокру від крові носову хустку на кульовій рані в грудях. Дихати йому ставало все важче. Незважаючи на протяг, у кімнаті ще стояв дим і їдкий запах пороху.

— Мертвий? — тихо запитав доктор Фелл.

— Помирає, — відповів Хедлі. — Бачите, яке обличчя? Пошкоджені легені. — Потім, звертаючись до маленького чоловічка, додав: — Викличте «швидку допомогу». Негайно! Шансів немає, але, можливо, він щось скаже, перш ніж…

— Ну, звісно, — мовив доктор Фелл, спохмурнівши. — Зараз це для нас головне, чи не так?

— Так, якщо не єдине, що ми можемо зробити, — холодно відповів Хедлі. — Дайте мені подушки з канапи. Влаштуємо його якомога зручніше. — Він поклав голову Грімо на подушку й, нахилившись до нього, покликав: — Докторе Грімо! Докторе Грімо! Ви мене чуєте?

Вощані повіки затремтіли. Напіврозплющені очі Грімо дивилися враженим, допитливим і безпорадним, мов у малої дитини, поглядом, який можна було б назвати «розумним» або «розуміючим». Ніби не до кінця збагнувши, що сталося, він кволо ворушив пальцями, так, наче намагався підтягти окуляри на шнурку. Груди його так само ледве здіймались і опускались.

— Я з поліції, докторе Грімо. Хто це зробив? Якщо вам важко, не відповідайте, тільки нахиліть голову. Це зробив П'єр Флей?

Грімо ледь помітно кивнув головою на знак того, що все зрозумів, а тоді хитнув головою заперечливо.

— Тоді хто ж?

Грімо силкувався відповісти, дуже силкувався — і це геть виснажило його. Ледве вимовивши слова, які згодом, коли їх тлумачили чи просто повторювали, так і залишалися загадковими, він знепритомнів.

З прочиненого вікна ліворуч потягло холодом. Ремпол здригнувся. Професор Грімо безформною масою нерухомо лежав на подушках, і лише биття серця, схоже на цокання годинника, свідчило про те, що він іще живий, але тільки й того.

— Боже мій! — вигукнув Ремпол. — Ми можемо чимось допомогти?

— Нічим, — скрушно мовив Хедлі. — Можемо лише приступити до роботи. «Він ще там»! Компанія тупоголових, і я в тому числі. Він утік звідси ще до того, як ми ввійшли до будинку. — Хедлі показав на прочинене вікно.

Ремпол уперше уважно роззирнувся довкола. Пороховий дим і запах помалу вивітрювалися. Кімната була завбільшки близько п'ятнадцяти квадратних метрів. Стіни до самої стелі обшиті дубовими панелями. На підлозі — темний килим. На вікні ліворуч від дверей похитувалася від протягу коричнева оксамитова штора. На високих книжкових полицях обабіч вікна біліли невеликі мармурові статуетки. Під вікном, так, щоб світло падало зліва, стояв масивний стіл із товстими різьбленими ніжками та м'який стілець. Ліворуч на столі була лампа з мозаїчним скляним абажуром та бронзова попільниця з довгою, зітлілою на попіл сигарою в ній. Посеред столу лежала книжка в оправі з телячої шкіри, таця для пер і багато папірців, притиснутих невеликою гарною фігуркою буйвола з жовтого гагату.

Ремпол перевів погляд у протилежний бік кімнати. Там обабіч великого каміна теж були полиці з фігурками. Над каміном висіли дві схрещені фехтувальні рапіри, прикрашені геральдичними знаками, та щит із гербом, якого Ремпол тоді роздивитися не встиг. У тому кінці кімнати панував безлад — просто перед каміном лежала перекинута довга, оббита коричневою шкірою канапа, шкіряне крісло було відкинуте вбік, килимок біля каміна зібганий. На канапі виднілися плями крові.

І нарешті біля задньої стіни навпроти дверей Ремпол побачив картину. Між книжковими полицями під стіною для неї звільнили чимало місця. Полиці звідти забрали недавно, кілька днів тому — це було видно по відбитках на килимі. Місце звільняли для картини, якої Грімо вже ніколи не почепить. Сама картина з двома ножовими порізами лежала лицем догори недалеко від Грімо. Оправлена в раму, вона була більш як два метра завширшки й один метр заввишки, отож Хедлі довелося звести її, повернути й поставити на вільне місце посеред кімнати, щоб усі її роздивилися.

— А це, — сказав він, прихиливши картину до канапи, — мабуть, та сама картина, яку він купив, щоб «захистити себе». Послухайте, Фелле, ви гадаєте, Грімо теж був божевільний, як і отой Флей?

— Як П'єр Флей, що не вчинив жодного злочину, — буркнув доктор Фелл. Він відвернувся від вікна, яке уважно розглядав, і збив назад свого крислатого капелюха. — Гм, Хедлі, ви бачите тут зброю?

— Ні, не бачу. Немає ні великокаліберної вогнепальної зброї, ні ножа, яким з такою злістю порізано картину. Подивіться на неї! Звичайний пейзаж.

А Ремпол подумав собі, що той пейзаж аж ніяк не звичайний. Картина дихала такою силою, немовби художник малював її, палаючи люттю, й передав в олії шалений вітер, що хльостав покручені дерева. Від картини віяло холодом і жахом. Безрадісний сюжет був зображений чорною, сірою та подекуди зеленою фарбою. Лише на задньому плані біліли плями низьких гір. На передньому плані, за гіллям покручених дерев, видно було три порослі високою травою могили. Чимось невловним, ніби ледве відчутним запахом, атмосфера картини відповідала атмосфері самої кімнати. Складалося враження, ніби кам'яні надгробки нахилилися тому, що могильні горбки почали западати й тріскатись. На враження від картини не впливали навіть ножові порізи.

Почувши на сходах швидку ходу, Ремпол здригнувся. Прибіг схвильований Менген. Навіть його чорний кучерявий чуб здавався скуйовдженим. Бойд Менген був приблизно того самого віку, що й Ремпол, але зморшки під очима робили його на десять років старшим.

— Мілз сказав мені, — він кинув швидкий погляд на Грімо, — що…

— «Швидку допомогу» викликали? — перебив його Хедлі.

— Зараз прийдуть санітари з ношами. В окрузі безліч лікарень, і ніхто не знає куди дзвонити. Я згадав про приятеля професора Грімо — в нього приватна лікарня відразу за рогом. Вони… — Він відступив убік, пропускаючи двох санітарів і спокійного маленького лисого, чисто поголеного чоловіка. — Докторе Петерсон, це… е-е… полісмен. А це… ваш пацієнт.

Лікар утяг щоки й виступив наперед.

— Ноші! — звелів він, коротко оглянувши професора Грімо. — Я не хочу копатися тут. Піднімайте обережно… — Він насупився і з цікавістю роззирнувся довкола.

— Є якийсь шанс? — запитав Хедлі.

— Кілька годин ще проживе, не більше, а може, й менше. Якби він не був такий здоровенний, то вже помер би. Таке враження, ніби, крім усього іншого, легені в нього порвалися від якогось напруження… — Лікар дістав з кишені візитну картку. — Ви, мабуть, схочете прислати свого поліційного медика. Ось моя картка. Кулю я збережу. Гадаю, це буде куля тридцять восьмого калібру, випущена з відстані десяти кроків. Можна запитати, що тут сталося?

— Убивство, — відповів Хедлі. — Тримайте біля нього доглядальницю, і, якщо він щось скаже, хай усе записує, слово в слово. — Коли лікар пішов, Хедлі вирвав аркуш із свого записника, щось написав на ньому й звернувся до Менгена: — Заспокоїлись? Гаразд. Я хотів би, щоб ви подзвонили в поліційний відділок на Хантер-стріт, а вони зв'яжуться з Скотленд-Ярдом. Якщо спитають, розкажіть їм, що сталося. Доктор Уотсон хай їде до лікарні за цією адресою, а решта — сюди.

У дверях нерішуче тупцяв низенький і худий молодик. Ремпол добре бачив його кістляве обличчя, великий рот, копицю рудого волосся й темно-карі очі за товстими скельцями окулярів у золотій оправі. З манери говорити — монотонно, показуючи рідкі зуби за рухливими губами, нахиляти голову, немов звіряючись із нотатками, а підвівши її, дивитися поверх голів тих, хто його слухав, молодика можна було прийняти за бакалавра технічних наук, якому близька платформа соціалістів, і в цьому не було б помилки. Вираз жаху на його обличчі вже зник, і воно стало зовсім спокійним. Сплівши пальці рук, молодик легенько вклонився і з гідністю сказав:

— Я Стюарт Мілз, секретар… цебто був секретарем професора Грімо. — Він обвів поглядом кімнату. — Можна запитати, що із… злочинцем?

— Поки ми гадали, що йому нікуди подітись, він, мабуть, утік через вікно, — відповів Хедлі. — А тепер, містере Мілз…

— Пробачте, — перебив його Мілз, — він був, мабуть, незвичайною людиною, якщо зробив це. Ви оглянули вікно?

— Він має рацію, Хедлі, — озвався доктор Фелл, важко дихаючи. — Знаєте, ця справа починає мене непокоїти. Якщо він не вийшов через двері…

— Не вийшов, — знову сказав Мілз, усміхнувшись. — Я — не єдиний свідок. І я бачив усе від початку до кінця.

— … тоді, щоб вийти звідси через вікно, він мав бути легший за повітря, — закінчив свою думку доктор Фелл. — Гм. Почекайте! Краще спершу обшукаймо кімнату.

В кімнаті вони нікого не знайшли. Потім Хедлі, щось буркнувши, відчинив вікно. Незайманий сніг укривав знадвору підвіконня до самої рами. Ремпол вихилився з вікна й подививсь довкола.

На заході яскраво світив місяць, і всі деталі виступали чітко, мов вирізьблені з дерева. До землі було добрих п'ятдесят футів. Рівна кам'яна стіна була волога. Вікно виходило на задній двір, обнесений низькою огорожею і схожий на решту задніх дворів у цьому ряду. Сніг у дворі, як і в сусідніх дворах, теж лежав, скільки було видно, незайманий. Нижче в стіні вікон не було взагалі. До найближчого вікна на цьому самому поверсі, у залі ліворуч було не менш як тридцять футів, до вікна праворуч, у сусідньому будинку, стільки ж. Перед очима лежали прямокутники задніх дворів тих будинків, що виходили фасадами на площу. Найближчий із них стояв за кількасот ярдів. І, нарешті, над вікном, на п'ятнадцять футів нижче від даху, проходив гладенький кам'яний жолоб. Ні втриматись за нього рукою, ні прикріпити вірьовку було неможливо.

— Все одно це так, — мовив Хедлі. — Ось погляньте! Уявімо собі, що злочинець спочатку прив'язує вірьовку до димаря чи до чогось іншого — так, щоб вона вільно звисала поруч із вікном, — потім убиває Грімо, вилазить по вірьовці на дах, відв'язує її й зникає. Певен, що на доказ цьому ми знайдемо там багато слідів. Отож…

— Отож, — знову втрутився Мілз, — я мушу сказати, що там слідів немає.

Хедлі обернувся. Відвівши погляд від каміна, Мілз нібито спокійно, з рідкозубою усмішкою на обличчі, дивився на них, хоча в погляді його промайнула тривога, а на чолі виступив піт.

— Бачте, — вів далі Мілз, підвівши вказівного пальця, — коли я збагнув, що чоловік із фальшивим обличчям зник…

— З яким обличчям? — перепитав Хедлі.

— З фальшивим. Пояснити?

— Поки що не треба, містере Мілз. Потім побачимо, чи буде в цьому потреба. То що ви казали про дах?

— Розумієте, там немає ніяких слідів, — відповів Мілз, широко розплющивши очі. Це була ще одна його риса — дивитися й усміхатися, навіть якщо для цього й немає видимої причини. Він знову підніс пальця. — Повторюю, джентльмени: дізнавшись, що чоловік із фальшивим обличчям зник, я чекав для себе прикрощів.

— Чому?

— Тому що я стежив за цими дверима й можу заприсягтися: звідси ніхто не виходив. Отже, висновок. Він зник або за допомогою вірьовки на дах, або через димар і теж на дах. Це аксіома.

— Он як? — стримано запитав Хедлі. — І що ж далі?

— В кінці зали, яку ви бачите, тобто, яку можна побачити, якщо відчинити двері, — провадив далі Мілз, — моя робоча кімната. Звідти двері ведуть на горище, де є люк на дах. Піднявши люк, я бачив, що сніг на даху незайманий, на ньому немає ніяких слідів.

— Ви на дах не виходили? — поцікавився Хедлі.

— Ні. Я б там не втримався. І взагалі, я не уявляю собі, як це можна зробити навіть у суху погоду.

— І що потім, мій друже? — повернув до нього осяйне обличчя доктор Фелл. — Мене цікавить, що спало вам на думку, коли у вас нічого не вийшло з аксіомою?

— О, це треба обчислити, — замислено усміхнувся Мілз. — Я математик, сер, і ніколи не дозволяю собі просто гадати. — Він схрестив на грудях руки. — Але я хочу звернути на це вашу увагу, джентльмени, незважаючи на моє рішуче твердження, що через ці двері він не виходив.

— Гадаю, ви розповісте нам, що тут сталось увечері, — промовив Хедлі. Він витер рукою чоло, сів до столу й дістав записника. — Не поспішайте! Треба розібратися в усьому поступово. Ви давно працюєте у професора Грімо?

— Три роки й вісім місяців, — відповів Мілз.

Ремпол бачив, що записник створив офіційну атмосферу, й Мілз намагається відповідати якомога коротше.

— В чому полягали ваші обов'язки?

— Частково листування. Загальні секретарські обов'язки. Значною мірою допомога професорові готувати його нову працю «Забобони в Центральній Європі, їх походження та…»

— Гаразд, — зупинив його Хедлі. — Скільки всього людей живе в будинку?

— Крім професора Грімо й мене, четверо.

— Хто саме?

— Розумію. Вам потрібні прізвища. Розетта Грімо, професорова дочка, мадам Дюмон, економка, Дреймен, давній приятель професора Грімо, та покоївка Енні. Її прізвища я ніколи не чув.

— Хто був у будинку, коли все це сталося?

Мілз виставив уперед одну ногу й, погойдуючись, дивився на носок свого черевика. Ще одна його звичка.

— Напевне сказати не можу. Розповім лише те, що знаю. — Він хитнувся назад-вперед. — Як і кожної суботи, після вечері, о пів на восьму, доктор Грімо піднявся сюди працювати. Такий був його звичай. Він звелів мені, щоб до одинадцятої його не турбували — це також було непорушне правило, — одначе попередив, що десь о пів на десяту до нього може прийти відвідувач. — На чолі в молодика виступив піт.

— Він сказав, хто це має бути?

— Ні, не сказав.

— Розповідайте далі, містере Мілз! — Хедлі нахилився вперед. — Ви не чули, щоб йому хтось погрожував? Ви знали, що сталось у середу ввечері?

— Звичайно, я… е-е… знав. Я ж був у таверні «Уорвік». Гадаю, Менген вам казав.

З тривогою в голосі, але до найменших подробиць він розповів про все, чому був свідком. Доктор Фелл тим часом, вайлувато переходячи з місця на місце, уже вкотре цього вечора оглядав кімнату. Найбільше, здавалося, його цікавив камін. Ремпол уже знав, що сталось у таверні «Уорвік», тому не дуже дослухався до розповіді Мілза, а спостерігав за доктором Феллом. Той саме оглядав плями крові на правому бильці канапи. Ще більше кривавих плям, хоча й не дуже помітних на чорному тлі, було на килимі біля каміна. Може, тут боролися? Але Ремпол бачив, що камінне приладдя стояло й лежало на своїх місцях, а якби тут боролися, то воно було б розкидане. Вугілля в каміні, під купою обвугленого паперу, ледь жевріло.

Доктор Фелл щось буркнув собі під ніс і підійшов до щита з гербом. Для Ремпола, не фахівця з геральдики, це був трибарвний щит — червоного, голубого та сріблястого кольорів — із чорним орлом, молодим місяцем у верхній його частині та чимось подібним до тури на шахматній дошці в нижній. Хоча кольори й потьмяніли, щит у цій дивній кімнаті привертав увагу своєю сліпучою пишнотою. Доктор Фелл знову щось буркнув і перейшов до полиць із книжками ліворуч від каміна.

За звичкою книголюба він брав із полиці книжку за книжкою, дивився на титульну сторінку й ставив книжку на місце. Здавалось, його особливо цікавлять ті з книжок, котрі мають найнепривабливіший вигляд. Фелл зняв такий гармидер, що Мілза було майже не чути. Нарешті він, показуючи на книжки, заговорив:

— Не хотілося вас перебивати, Хедлі, але все це дуже дивно. Габрієль Добранті[7], «Yorik es Eliza Levelei»[8], два томи, «Shakspere Minden Munkai»[9] дев'ять томів різних видань. А ось… — Він зупинився. — Гм. Ви можете щось сказати з цього приводу, містере Мілз? Лише ці книжки не припорошені пилом.

— Я… я не знаю, — збентежено урвав свою розповідь Мілз. — Мабуть, вони з тих, що їх доктор Грімо мав намір перенести на горище. Містер Дреймен знайшов їх учора ввечері відкладені разом з іншими, коли ми виносили з кімнати деякі книжкові шафи, щоб звільнити місце для картини… Ви спитали, де я був, містере Хедлі?.. А, згадав! Коли професор Грімо сказав мені, що до нього може прийти відвідувач, я не мав підстав думати, що це буде отой чоловік із таверни «Уорвік». Цього професор не казав.

— А що він казав?

— Я… Бачте, після вечері я працював у великій бібліотеці внизу. Він попросив, щоб о пів на десяту я перейшов нагору, до своєї робочої кімнати, залишив двері відчинені, сів і… і не зводив очей з цієї кімнати на випадок…

— На випадок чого?

— На випадок чого, він не сказав, — прокашлявшись, відповів Мілз.

— І навіть після всього у вас не виникло підозри, хто може прийти? — вихопилось у Хедлі.

— Мені здається, — важко дихаючи, втрутився доктор Фелл, — я розумію нашого юного друга. Треба було себе перебороти. Незважаючи на найтвердіші переконання молодого бакалавра наук та найміцніший щит із девізом «ікс квадрат плюс два ікс ігрек плюс ігрек квадрат», перед очима в нього все ще стояла сцена в таверні «Уорвік», і він не бажав знати більше, ніж йому належало. Правду я кажу?

— Я не можу з вами погодитися, сер, — спокійно заперечив Мілз. — Сцена в таверні тут ні до чого. Завважте, я неухильно викопав розпорядження і прийшов сюди рівно о пів на десяту…

— А де в цей час були інші? — вимогливо запитав Хедлі. — Не хвилюйтесь! Не кажіть, що не можете відповісти напевне. Де, на вашу думку, вони були?

— Наскільки я пам'ятаю, міс Розетта Грімо й Менген грали у вітальні в карти. Дреймен що раніше сказав мені, що кудись піде, і я його по бачив.

— А мадам Дюмон?

— Її я зустрів, коли прийшов сюди. Вона саме вийшла від професора з тацею, на якій був порожній посуд після вечірньої кави… Я зайшов до своєї робочої кімнати, залишив двері відчинені й поставив столик із друкарською машинкою так, щоб працювати, сидячи обличчям до зали. Рівно о… — Він заплющив очі, пригадуючи. — Рівно за чверть до десятої я почув дзвінок. Електричний дзвінок від вхідних дверей на третьому поверсі, і чути було добре.

Через дві хвилини з'явилася мадам Дюмон з тацею для візитних карток і вже збиралась постукати в двері, коли я побачив, що вслід за нею йде… е-е… високий на зріст чоловік. Оглянувшись, вона теж його побачила й почала щось говорити. Я не можу повторити дослівно, але пам'ятаю, що вона здивовано запитала, чому він не залишився чекати внизу. Е-е… Високий чоловік, не відповідаючи, підійшов до дверей, неквапно опустив комір пальта, скинув кашкета й запхав його до кишені. Мені здається, він засміявся, а мадам Дюмон, щось вигукнувши, відступила до стіни й поспішила відчинити двері. На порозі з'явився професор Грімо й невдоволено промовив: «Якого біса ви зняли такий гамір?!» Потім постояв нерухомо, мов укопаний, дивлячись на високого чоловіка, й запитав: «Бога ради, хто ви?»

Мілз заговорив своїм нудним голосом швидше, його усмішка зробилася якоюсь неприємною, хоч він і докладів зусиль, щоб вона була веселою.

— Заспокойтеся, містере Мілз. Ви добре розгледіли того високого чоловіка?

— Досить добре. Піднявшись нагору, він подивився у мій бік.

— І?..

— Комір його пальта був піднятий, на голові він мав кашкет. Але я далекозорий, джентльмени, і добре все бачив. На обличчі в нього була маска з пап'є-маше — така, як ото носять діти. Мені запам'яталося, що вона була видовжена, блідо-рожевого кольору і з широко роззявленим ротом. Він її так і не скинув. Мені здається, я можу запевнити, що…

— Взагалі-то ви маєте рацію, — озвався від дверей чийсь холодний голос. — Це була маска. І він, на жаль, її не скинув.

4. Неможливе

У дверях, переводячи погляд з одного на одного, стояла жінка. У Ремпола чомусь склалося враження, що це жінка незвичайна. В ній не було нічого примітного, крім блискучих, виразистих чорних очей, білки яких почервоніли, неначе від тамованих сліз. Невисока, міцної статури, з високими вилицями на широкому обличчі та гладенькою шкірою, ця жінка, подумалось Ремполу, могла б, доклавши трохи зусиль, стати привабливою. Темно-каштанове волосся вільно спадало кучерями, прикриваючи вуха. У скромній темній сукні з білою вставкою на грудях вона не здавалася просто вдягненою. Урівноваженість, сила, мужність, що ще? Слово «електрична» тут геть недоречне, та лише ним можна було назвати хвилю, що увігналася разом із жінкою до кімнати, — тріскуча, гаряча, могутня, мов удар, хвиля. Порипуючи туфлями й потираючи руки, жінка підійшла ближче, підвела свої виразисті чорні очі з трохи піднятими вгору зовнішніми кутиками і глянула на Хедлі. Ремпол зрозумів дві речі: убивство професора Грімо так її приголомшило, завдало їй такого болю, що вона вже ніколи не оговтається. І якби не сила волі, очі її більш ніколи не просихали б від сліз.

— Я Ернестіна Дюмон, — сказала жінка. — Прийшла допомогти вам знайти вбивцю Шарля. — Вона говорила майже без акценту, але глухо, трохи ковтаючи слова. — Я не могла прийти… відразу. Я хотіла поїхати з ним до лікарні, але лікар мені не дозволив. Він сказав, що зі мною захоче поговорити поліція. Гадаю, це потрібно.

Хедлі підвівся й запропонував їй свій стілець.

— Будь ласка, мадам, сідайте. Ми дуже хотіли б вас послухати. А поки що прошу вас уважно послухати містера Мілза, і якщо у вас виникне бажання…

Мадам Дюмон мерзлякувато повела плечима, і доктор Фелл, який уважно спостерігав за нею, вайлувато пішов зачинити вікно. Потім вона поглянула на вогонь у каміні, що ледве жеврів під купою згорілого паперу, кивнула головою Хедлі на знак того, що все зрозуміла, байдужно подивилась на Мілза й, болісно всміхнувшись, промовила:

— Так, звичайно. Він славний хлопець і мас добрі наміри. Правда ж, Стюарте? У кожному разі розповідайте далі, а я… я послухаю.

Мілз не виказав невдоволення, тільки кліпнув повіками й поклав одну на одну руки.

— Коли віщунці подобається так вважати, то я не заперечую, — сказав він. — Але я, мабуть, розповідатиму далі. На чому я… е-е… зупинився?

— Ви сказали, що професор Грімо, побачивши відвідувача, запитав: «Бога ради, хто ви?» Що було далі?

— А, так. Він був без окулярів, вони висіли на шнурку. Без них професор бачив погано, і в мене склалося враження, що він прийняв маску за справжнє обличчя. Не встиг професор надіти окуляри, як незнайомець зробив швидкий рух уперед, і я й незчувся, як він уже був у дверях. Професор ступив йому назустріч, але незнайомець його випередив, і я почув, як він засміявся. Коли він був уже в кімнаті… — Мілз замовк, явно збентежений. — І це викликає найбільший подив. У мене склалося враження, що мадам Дюмон, хоча й відступила була до стіни, зачинила за ними двері. Пригадую, вона взялася рукою за кулясту дверну ручку.

— Що ви хочете цим сказати, юначе? — спалахнула мадам Дюмон. — Думайте головою, що говорите! Гадаєте, я б залишила його з Шарлем самого? Шарль сам зачинив двері й замкнув їх ізсередини.

— Хвилиночку, мадам. Це правда, містере Мілз?

— Я хотів би, щоб ви мене правильно зрозуміли, — протягом мовив Мілз. — Я лише намагаюся пригадати всі подробиці й навіть свої враження. Я нічого цим не хотів сказати. Згоден, він справді, як твердить віщунка, замкнув двері зсередини.

— Послухайте! Він ще й жартує! «Віщунка»! Ач який! — сердито вигукнула мадам Дюмон.

— Підбиймо підсумки, джентльмени, — усміхнувся Мілз. — Я припускаю, що віщунка була схвильована. Вона почала кликати професора й смикати за дверну ручку. В кімнаті чулися голоси, але, розумієте, я був далеко, а ви ж бачите, двері досить товсті. — Він показав пальцем на двері. — Збагнути не можна було нічого, поки через півхвилини, коли відвідувач, мабуть, скинув маску, професор гримнув на віщунку: «Ідіть геть, дурна жінко! Я сам дам собі раду».

— Зрозуміло. А вам по здалося, що він… злякався?

— Навпаки, — заперечив секретар. — Я б сказав, що в його голосі чулося задоволення.

— А ви, мадам? Ви послухались і відразу пішли собі?

— Так.

— Хай так, — поштиво мовив Хедлі, — але ж, як на мене, навіть великі жартівники не мають звички з'являтися до чужого будинку в масці й отак поводитись. Ви, гадаю, знали, що вашому роботодавцеві погрожували.

— Я слухалася Шарля більш як двадцять років, — тихо промовила жінка. Її боляче вкололо слово «роботодавець». — І не пам'ятаю, щоб він не знайшов виходу з якогось скрутного становища. Послухалася? Звичайно, послухалася. І слухалася б і далі. Крім того, ви нічого не розумієте й ні про що мене не спитали. — Вона зневажливо посміхнулась. — Але що цікаво… з погляду психології, як сказав би Шарль… Ви не запитали й у Стюарта, чому він послухався й не зняв тривоги. Ви просто вважаєте, що він злякався. Дякую за такий душевний комплімент. Будь ласка, робіть своє діло далі!

— Ви пам'ятаєте, містере Мілз, коли той високий чоловік зайшов до кімнати? — звернувся до секретаря Хедлі.

— Було десять хвилин до десятої. На моєму столику з друкарською машинкою є годинник.

— А коли ви почули постріл?

— Рівно о десятій годині десять хвилин.

— І весь цей час ви спостерігали за дверима?

— Саме так, — без вагань підтвердив Мілз і прокашлявсь. — Хоч віщунка й натякає на мою полохливість, я перший був біля дверей, коли в кімнаті пролунав постріл. Ви з'явилися відразу після пострілу й самі бачили, що кімната була замкнена зсередини.

— А протягом тих двадцяти хвилин ви чули в кімнаті голоси чи якісь інші звуки?

— Спочатку мені здалося, що я чую голоси й звуки, схожі на удари. Але ж я був далеко. — Під холодним поглядом Хедлі Мілз уже вкотре, широко розплющивши очі, хитнувся назад-вперед. На чолі в нього знову виступив піт. — Я розумію, звичайно, все, що я кажу, здається зовсім неправдоподібним. Але, джентльмени!.. — раптом вигукнув він високим голосом і підніс руку догори. — Я присягаюся…

— Це правда, Стюарте, — тихо промовила жінка. — Я можу все підтвердити…

— Одну хвилинку, мадам, — рвучко обернувшись, ввічливо зупинив її Хедлі. — Гадаю, так усе й було. Ще одне запитання до вас, містере Мілз. Ви можете якомога детальніше описати зовнішній вигляд відвідувача?

— Можу сказати напевно, що на ньому було довге пальто, линялий кашкет з якоїсь коричневої матерії, темні штани. Черевиків я не розгледів. Чуб, коли він скинув кашкета… — Мілз замовк. — Неймовірно. Не хочу бути смішним, але пригадую, що його темний лискучий чуб здавався пофарбованим, а голова була… розумієте, мов із пап'є-маше.

Хедлі, який походжав сюди-туди біля великої картини, так швидко обернувся до Мілза, що той вигукнув:

— Джентльмени, ви ж просили розповісти, що я бачив! Я й розповідаю те, що бачив. Я кажу правду!

— Далі! — похмуро озвався Хедлі.

— Незнайомець був на три-чотири дюйми вищий, ніж професор Грімо, середньої… е-е… статури. На руках у нього були рукавички, хоча в цьому я не цілком певен, руки він тримав у кишенях.

— Він був схожий на П'єра Флея?

— Ну… Так… Можна сказати «так», і можна й «ні». Я б сказав, він був вищий за Флея і не такий ставний, але присягатися не стану.

Ремпол весь час краєм ока спостерігав за доктором Феллом. Доктор Фелл, у плащі, що напинався на спині, з капелюхом під пахвою, вайлувато ходив по кімнаті, сердито штрикаючи палицею в килим. Нахиляючись так, що окуляри падали з носа, він розглядав примруженими очима картину, полиці з книжками, гагатового буйвола на столі, потім, важко дихаючи, підійшов до каміна, обдивився його, задер голову на щит угорі і з якимось особливим задоволенням став розглядати герб на ньому. Не пройшло повз увагу Ремпола й те, що Фелл весь час стежив за мадам Дюмон. Здавалося, вона його гіпнотизує. Щось жахливе було в погляді його маленьких бистрих очей, коли він позирав на жінку щоразу, як закінчував щось роздивлятися. І жінка це знала. Вона сиділа, склавши руки на колінах і намагаючись не звертати на нього уваги, але раз у раз поглядала в його бік, немовби між ними точилася невидима боротьба.

— До вас є ще одне запитання, містере Мілз, — вів далі Хедлі, — зокрема щодо таверни «Уорвік» і цієї картини. Але з цим можна почекати. Вам не важко піти вниз і запросити сюди міс Грімо та містера Менгена? І містера Дреймена, якщо він повернувся… Дякую… Ні, заждіть хвилинку! Е-е… Ви маєте якісь запитання, докторе Фелл?

Доктор Фелл, доброзичливо усміхнувшись, мовчки похитав головою. Ремпол бачив, як побіліли суглоби стиснутих пальців у жінки.

— Хто дав право вашому приятелеві скрізь заглядати? — сердито запитала вона. — Це виводить мене із себе! Це…

— Я розумію вас, мадам, — пильно подивившись на неї, сказав Хедлі. — На жаль, така в нього звичка.

— В такому разі, хто ви? Приходите в мій дім…

— Дозвольте пояснити. Я — старший інспектор карного розшуку. Це — містер Ремпол. А це — доктор Гідеон Фелл. Про нього ви, мабуть, чули.

— Атож. Я так і думала. — Вона кивнула головою, а потім, ляснувши долонею по столу, запитала: — То й що? Можна нехтувати правила пристойності? Неодмінно треба мерзнути з відчиненим вікном? Можна нарешті розпалити погонь і зігрітися?

— Знаєте, я б не радив, — озвався доктор Фелл, — поки не з'ясуємо, що за папери там спалено. Мабуть, добре було багаття.

— Чому ви такі недолугі? — з докором промовила Ернестіна Дюмон. — Чому ви сидите тут? Ви ж добре знаєте, що це діло рук Флея. Чому ви не затримаєте його? Я запевняю, що це зробив він, а ви сидите тут… — У її циганському погляді було стільки ненависті, ніби вона вже бачила, як Флей іде на шибеницю.

— Ви знаєте Флея? — урвав її Хедлі.

— Ні, ні. Я ніколи його не бачила. Я маю на увазі, до сьогодні. Але я пам'ятаю, що мені казав Шарль.

— А що він казав?

— Що, що! Той Флей божевільний. Особисто Шарль його не знав, але у Флея була манія глумитися над окультними науками. У нього є брат, — вона махнула рукою, — такий самий, як і він, розумієте? Так от, Шарль попередив, що сьогодні ввечері о пів на десяту той брат може прийти і щоб я, якщо він прийде, його впустила. Та коли о пів на десяту я забирала посуд після кави, Шарль сміючись сказав: «Коли він і досі не прийшов, то вже й не прийде». А тоді додав: «Люди з лихими намірами не спізнюються». — Вона сіла рівно й випростала плечі. — Але він помилився. За чверть до десятої пролунав дзвінок. Я відчинила двері. На ґанку стояв чоловік. Він простяг мені візитну картку й сказав: «Передайте професорові Грімо й запитайте, чи він може мене прийняти».

— А як щодо фальшивого обличчя? Вам воно не здалося трохи дивним? — Перехилившись через шкіряну спинку канапи, Хедлі уважно подивився на неї.

— Я не помітила, що воно фальшиве. Ви звернули увагу, що у вестибюлі тільки одна лампочка? У нього за спиною світив вуличний ліхтар, і я бачила лише його постать. Говорив він чемно, простяг картку, отож я ні секунди не…

— Одну хвилинку! Скажіть, ви впізнали б його голос, якби почули знову?

Відкинувшись на стільці, вона повела плечима, мовби скинула з них якийсь тягар.

— Так!.. Ні, не знаю… Так, так! Але, бачте, голос у нього не був чіткий. Тепер я розумію, його приглушувала маска. Чому люди такі підступні?.. — В очах у неї зблиснули сльози. — Я цього не розумію. Я людина щира. Якщо хтось завдає вам болю, це можна зрозуміти. Ви підстерігаєте його й убиваєте, а ваші друзі йдуть до суду й присягаються, що в той час ви були в іншому місці. Ви не надіваєте пофарбованої маски, як ото Дреймен із дітьми в листопадову карнавальну ніч, не передаєте візитної картки, як той жахливий чоловік, не йдете нагору, не вчиняєте вбивства й не зникаєте потім через вікно. Це схоже на казку, яку нам розповідали в дитинстві… — її спокій змінився істерикою. — О Боже! Бідолашний Шарль!..

Хедлі спокійно чекав. Через хвилину мадам Дюмон узяла себе в руки й сиділа така сама байдужна, чужа й незрозуміла, як і велика, похмура, спотворена картина навпроти. Після спалаху емоцій жінка заспокоїлась, хоча й далі важко дихала. Чути було, як вона шкрябає нігтем бильце крісла.

— Отже, відвідувач сказав: «Передайте професорові Грімо й запитайте, чи він може мене прийняти», — нагадав їй Хедлі. — Гаразд. А міс Грімо та містер Менген були в цей час, як ми розуміємо, внизу, у вітальні, недалеко від вхідних дверей?

— Дивно, що ви про це запитуєте. Так… Атож. Гадаю, що так. Я не звернула уваги.

— Ви не пам'ятаєте, двері до вітальні були відчинені чи зачинені?

— Не пам'ятаю. Мабуть, зачинені. Якби вони були відчинені, у вестибюлі було б світліше.

— Розповідайте далі, будь ласка.

— Коли відвідувач дав мені візитну картку, я сказала: «Заждіть, будь ласка, я запитаю», — хоча й знала відповідь. Я не могла залишатися наодинці з тим… божевільним. Я хотіла піти й попросити Шарля спуститися вниз, тому сказала: «Заждіть, я запитаю», — і поквапно зачинила перед ним двері. Замок спрацював, і він не міг ввійти всередину Потім я підступила до світла й подивилася на картку. Вона й тепер у мене, я не мала змоги передати її. Картка виявилася чистою.

— Чистою?!

— На ній не було нічого ні написано, ні намальовано. Я пішла показати її Шарлеві й попросити його спуститися вниз. Бідолаха Мілз уже розповів вам, що було далі. Я саме збиралася постукати в двері, коли почула, що нагору хтось іде, а оглянувшись, побачила, що то він — отой високий, худий. Але я можу заприсягтися на хресті, що двері внизу я замкнула. Ні, я не злякалася. Я ще не запитала його, як зрозуміти, що він іде нагору, а не чекає внизу.

І все ж фальшивого обличчя я не бачила. Він стояв спиною до тієї яскравої лампочки в ніші на сходах, яка освітлює цю частину зали та двері до Шарлевого кабінету. Чоловік відповів по-французькому: «Мадам, ви не можете мене тут тримати». Потім опустив комір і засунув кашкета до кишені. Певна, що він не посміє ввійти до кабінету, я відчинила двері саме тоді, коли Шарль відчиняв їх зсередини. Аж тепер я побачила блідо-рожеву, тілесного кольору маску. Та не встигла я щось зробити, як він штовхнув двері, швидко ступив до кімнати й повернув у замку ключ. — Вона помовчала, ніби закінчила першу частину розповіді й дістала змогу дихати вільніше.

— І що було потім?

— Я послухалася Шарлевого наказу, — промовила вона мляво, — Скандалу я не вчинила, але відійшла недалеко. Я трохи спустилася вниз, так, щоб ще видно було двері цієї кімнати, й не покидала свого місця доти, доки й Стюарт. Це було жахливо. Розумієте, я ж не дівчинка. Я була там, коли пролунав постріл, коли до дверей підбіг Стюарт і почав грюкати кулаками, навіть коли з'явились ви. Але потім була змушена піти звідти. Я знала, що сталося. Я ще встигла дійти до своєї кімнати під цими сходами. З жінками іноді таке буває… — Вона ніяково усміхнулась. — Але Стюарт сказав правду, з цієї кімнати ніхто не виходив. Бог свідок, ми обоє кажемо щиру правду. Як це чудовисько залишило кімнату, коли не через двері?.. А тепер, будьте ласкаві, ви дозволите мені піти в лікарню до Шарля?..

5. Слова — загадки

Відповів доктор Фелл. Він стояв спиною до каміна під фехтувальними рапірами та щитом і був схожий — чорний капелюх, на носі криво почеплені окуляри, обабіч книжкові полиці та білі статуетки — на феодального барона, а не на безжального Фрон де Бефа[10].

— Мада-ам, — протягло, носовим, мов бойовий погук, голосом звернувся він до жінки, надкусивши сигару й делікатно відкашлявся убік, — ми вас довго не затримаємо. Хочу відразу запевнити, що в мене немає найменшого сумніву в тому, що ви, як і містер Мілз, розповіли нам правду. Перш ніж перейти до справи, я доведу, що вірю вам… Мада-ам, ви пам'ятаєте, о котрій годині сьогодні ввечері перестав іти сніг?

Мадам Дюмон подивилася на нього важким, допитливим поглядом. Видно було, що про доктора Фелла вона чула.

— Це має якесь значення? Здається, десь о пів на десяту. Атож. Пам'ятаю, коли я прийшла до Шарлевого кабінету забрати тацю з посудом, то глянула у вікно й помітила, що сніг перестав. Це має значення?

— І дуже велике, мада-ам. Без цього ми маємо лише півкартини неможливої ситуації… Ви кажете цілком слушно. Пам'ятаєте, Хедлі? Сніг перестав іти приблизно о пів на десяту. Правильно?

— Правильно, — погодився старший інспектор і теж запитливо подивився на доктора Фелла. Він уже навчився не довіряти байдужному виразу на його обличчі з подвійним підборіддям. — Хай так, о пів на десяту, то й що?

— Отже, сніг перестав іти за сорок хвилин до того, як відвідувач зник із кімнати, — провадив доктор Фелл. — Цебто за п'ятнадцять хвилин до того, як він з'явився у цей будинок. Правильно, мада-ам? Е-е… Він подзвонив біля вхідних дверей за чверть до десятої? Гаразд. Правильно… Далі, Хедлі, ви пригадуєте, коли ми сюди приїхали? Ви звернули увагу, що до того, як ви, Ремпол і юний Менген увійшли в будинок, на східцях і навіть на тротуарі перед східцями ніяких слідів не було? А я пам'ятаю. Я навмисне відстав, щоб пересвідчитись.

— Боже мій! Правда! Тротуар був чистий. Це ж… — Хедлі випростався й голосно засміявся, а потім обернувся до мадам Дюмон. — Отже, Фелле, це й є доказ того, що ви вірите розповіді мадам Дюмон? Ви що — теж з'їхали з глузду? Вам сказано, що відвідувач подзвонив і ввійшов до будинку крізь замкнені двері через п'ятнадцять хвилин після того, як перестав іти сніг, і все ж таки…

— Що вас так дивує, друже? — Доктор. Фелл широко розплющив очі, і жилетка в нього на грудях заколивалася від сміху. — Він виплив із кімнати, не залишивши ніяких слідів, то чому вам не до вподоби думка, що він так і заплив?

— Я не знаю чому, — нерішуче промовив Хедлі. — Але, хай йому чорт, із досвіду розслідування убивств я знаю: те, як убивця проник до замкненої кімнати і як він зник із неї, — далеко не те саме. Гаразд. Ви кажете…

— Послухайте, будь ласка… — На зблідлому обличчі мадам Дюмон виразніше проступили вилиці, — Їй-богу, я кажу правду. Господи, поможи мені!

— І я вам вірю, — повторив доктор Фелл. — Ви не повинні дозволяти, щоб вас залякала звичайна шотландська розсудливість Хедлі. Перш ніж я закінчу, він теж повірить вам. Що я хочу сказати? Я довів, що вірю вам до останнього слова… якщо ви сказали правду. Гаразд. Я хочу лише застерегти вас, щоб ви не підірвали моєї довіри. Я не ставлю під сумнів те, що ви вже розповіли, але дуже сумніваюсь у тому, що ви скажете мені через хвилину.

— Я цього боявся, — примруживши одне око, промовив Хедлі. — Мене завжди лякає, коли ви починаєте хизуватися своїми клятими парадоксами.

— Будь ласка, кажіть далі, — мляво озвалася жінка.

— Гм. Дякую. Отже, мада-ам, ви давно працюєте економкою?.. Стривайте! Я поставлю запитання по-іншому. Ви давно живете в професора Грімо?

— Понад двадцять років. Я була більш ніж його економкою… колись… — Жінка підвела погляд від зціплених пальців, немов запитуючи, чи не забагато вона зважилася сказати. Заразом це був погляд людини, що чекає нападу з-за рогу й наготувалася до захисту. — Я кажу вам про це з надією, що ви пообіцяєте нічого не розголошувати. Все можна знайти в архівах на Боу-стріт. Хоча до справи це відношення й не має, ви можете завдати непотрібних прикрощів. Звичайно, не мені. Розумієте, Розетта Грімо — моя дочка. Вона народилася в Англії, і там має бути відповідний запис. Але вона про це не знає. Ніхто не знає. Будь ласка, прошу вас, ви можете пообіцяти, що мовчатимете? — запитала вона тихо, але наполегливо.

— Чому ж ні, мада-ам? — наморщив чоло доктор Фелл. — Я вважаю, що це взагалі не наша справа. Звісно, ми мовчатимемо.

— Ви обіцяєте?

— Мада-ам, — чемно підказав доктор Фелл, — я не знайомий з дівчиною, але б'юсь об заклад, що ви хвилюєтесь даремно. Ви обидві вже багато років хвилюєтесь даремно. Вона, мабуть, уже знає. Діти про такі речі завжди знають. І вона намагається триматись так, щоб ви про це не здогадались. Увесь світ іде шкереберть через те, що нам подобається вдавати, ніби тих, кому до двадцяти, нічого не хвилюватиме в майбутньому, а тих, кому за сорок, нічого не хвилювало в минулому. — Він усміхнувся. — А втім, годі про це. Я хочу запитати вас: де ви познайомилися з Грімо? Ще до того, як приїхали до Англії.

— У Парижі, — важко дихаючи, одначе спокійно відповіла жінка, немов думала про щось інше.

— Ви парижанка?

— Е-е… Що? Ні, ні. Я з провінції. Але познайомилися ми в Парижі. Я працювала там костюмеркою.

— Костюмеркою? — перепитав Хедлі, звівши погляд від своїх нотаток. — Ви хочете сказати кравчинею, так?

— Ні, ні. Я хочу сказати те, що сказала. Я була однією з тих, хто робив костюми для опери та балету. Ми працювали в самому будинку оперного театру. Про це можна знайти записи. А щоб зберегти ваш час, скажу, що я ніколи не виходила заміж і звати мене Ернестіна Дюмон.

— А Грімо? — різко запитав доктор Фелл. — Звідки він?

— Здається, з півдня Франції, але вчився в Парижі. Вся його сім'я померла, отож це вам не допоможе. Він успадкував їхні гроші.

Недбалі запитання доктора Фелла, здавалося, не відповідали напруженій атмосфері в кімнаті. Наступні три запитання були такі незвичайні, що Хедлі знову забув про свій записник, а Ернестіна Дюмон неспокійно засовалася на місці.

— Яку ви сповідуєте релігію, мадам?

— Я унітаріанка, а що?

— Гм, так… Грімо коли-небудь бував у Сполучених Штатах? Він має там друзів?

— Ніколи. І, як мені відомо, друзів у нього там немає.

— Слова «сім веж» щось вам говорять, мадам?

— Ні! — збліднувши, вигукнула мадам Дюмон.

Доктор Фелл кинув на неї крізь дим сигари гострий погляд, вайлувато обійшов канапу (жінці при цьому довелося відступити) й показав на велику картину, старанно обводячи кінцем своєї палиці обриси гір на задньому плані.

— Я не питатиму вас, чи ви знаєте, що тут зображено, — повів він далі. — Але поцікавлюся, чи Грімо не казав вам, чому він купив цю картину. Принаймні, чим вона його привабила? Яким чином картина мала захищати його від кулі чи іншого лиха? Який вплив могла мати вона… — Він замовк, немов пригадавши щось дуже дивне, потім, важко дихаючи, однією рукою підняв картину, повернув її кілька разів у різні боки й вигукнув: — О боже! Просто неймовірно!

— Що таке? — підхопився Хедлі. — Ви щось бачите?

— Ні, я нічого не бачу, — промовив доктор Фелл. — У цьому й уся річ! То що, мадам?

— Такого дивака, як ви, я, мабуть, ще не зустрічала, — тремтячим голосом відповіла мадам Дюмон. — Ні, я не знаю, що на ній зображено. Шарль мені не пояснював. Він тільки щось бурмотів та сміявся своїм гортанним сміхом. Чому ви не запитаєте про це в художника? її намалював Бернабі. Він має знати. Але ж ви нічого розумного не робите. Мабуть, такої місцевості, як на картині, взагалі немає.

— Боюся, що ви маєте рацію, мадам, — кивнув головою доктор Фелл. — Гадаю, таки немає. А якщо там поховано троє чоловіків, то дізнатися, хто вони, мабуть, нелегко, правда ж?

— Вам не набридло говорити нісенітниці? — не витримав Хедлі, та раптом помітив, що Ернестіна Дюмон зіщулилася від цих «нісенітниць», немов від удару.

Приховуючи своє збентеження, жінка звелася на ноги й промовила:

— Я піду. Ви не маєте права мене затримувати. Ви всі божевільні. Сидите тут, вигадуєте казна-що й даєте… даєте можливість П'єрові Флею зникнути. Чому ви не затримаєте його? Чому нічого не робите?

— Бачте, мадам, Грімо сам казав, що П'єр Флей тут ні до чого. — Поки жінка дивилася на нього, Фелл пустив картину, і вона з глухим стуком ударилась об канапу.

Неіснуюча місцевість із трьома могилами серед покручених дерев навіювала на Ремпола моторошне почуття. Не встиг він відірвати погляду від картини, як на сходах почулися кроки.

Ремпол зітхнув з полегкістю аж тоді, як побачив сержанта Бетса з поважним виразом на довгастому, гострому обличчі; він пам'ятав сержанта по справі «Лондонський Тауер». На ним увійшли два хвацьких хлопці в цивільному з приладдям для фотографування та зняття відбитків пальців. У залі з'явилися Мілз, Бойд Менген та Розетта Грімо. За ними було видно полісмена в уніформі. Дівчина проштовхалася крізь цей гурт і ввійшла до кімнати.

— Я мала намір їхати з каретою «швидкої допомоги» до лікарні, але Бойд сказав, що ви хочете мене бачити, — нерішуче заговорила вона тихим голосом. — Тітонько Ернестіно, вам краще поїхати туди якомога швидше. Кажуть, що…

Навіть манерою скидати рукавички вона намагалася показати свою діловитість і незалежність, але це їй не вдавалося. В неї була та позірна впевненість, яка з'являється після двадцяти років унаслідок браку життєвого досвіду й протидії. Ремпол з цікавістю розглядав її світле, коротко підстрижене й відведене за вуха волосся, правильне, з трохи випнутими вилицями й широкими, нафарбованими темно-червоними губами обличчя, негарне, але таке, що примушує вас із трепетом згадувати про давні, навіть зовсім невідомі вам часи. На противагу рішучому виразу обличчя її великі карі очі були неспокійні. Швидко озирнувшись, дівчина відступила до Менгена й, нервово смикаючи хутряний комір, нетерпляче вигукнула:

— Будь ласка, запитуйте швидше, що вам потрібно! Він умирає, ви розумієте! Тітонько Ернестіно…

— Якщо ці джентльмени мене відпустять, я піду, — мляво відказала мадам Дюмон. — Ви ж знаєте, я одразу збиралася це зробити.

Вона раптом стала покірною, але в її покірності був якийсь напіввиклик. Між двома жінками ніби щось пробігло. В очах у Розетти Грімо з'явився неспокій. Обидві швидко позирнули одна на одну, не зустрічаючись поглядами. Здавалося, вони пародіювали рухи одна одної, а коли помітили це, принишкли. Хедлі теж мовчав, немов проводячи в Скотленд-Ярді очну ставку двох підозрюваних.

— Містере Менген, — швидко сказав він, — ви не могли б піти з міс Грімо до кімнати містера Мілза? За хвилину ми теж прийдемо туди. Містере Мілз, почекайте трішечки. Бетсе!

— Слухаю, сер!

— Я хочу дати вам одне небезпечне завдання. Менген переказав, щоб ви прихопили вірьовку та електричний ліхтарик?.. Добре. Підніміться на дах і обстежте кожен дюйм — чи не знайдуться там сліди від ніг або якісь інші, особливо над цією кімнатою. Потім огляньте двір цього будинку та два прилеглі. Можливо, якісь сліди знайдуться там.

До кімнати швидко ввійшов гостроносий молодик — сержант Престон, великий фахівець у виявленні потайних місць. Саме він знайшов за панеллю вирішальний доказ у справі «Годинник-смерть».

— Шукайте потайний вихід із цієї кімнати! Зрозуміло? Розберіть кімнату на шматочки, якщо хочете. Подивіться, чи не можна вийти через димохід… А. ви, хлопці, візьміться за відбитки пальців та фотографування. Але не чіпайте горілого паперу в каміні!.. Констеблю!.. Де в біса подівся констебль?

— Я тут, сер.

— Ви з'ясували на Боу-стріт адресу чоловіка на прізвище Флей, П'єр Флей?.. Добре. Знайдіть його, хоч би де він жив, і приведіть сюди. Якщо не застанете вдома, чекайте! До театру, де він працює, когось послали?.. Гаразд. Усе. Всім вийти з кімнати! — Він ще щось буркнув і пішов до зали. За ним, уперше з таким видимим завзяттям, перевальцем подався доктор Фелл.

— Слухайте, Хедлі, — торкнувся він своїм крислатим капелюхом руки інспектора, — ви йдіть і починайте розмову. Гаразд? Я, мабуть, принесу більше користі, якщо залишуся тут і допоможу цим недотепам із фотографуванням…

— Ні! Я повішусь, якщо ви зіпсуєте негативи! — роздратовано заперечив Хедлі. — По-перше, матеріали коштують грошей, а по-друге, нам потрібні докази. Я хочу поговорити з вами відверто. Що це за безглузді балачки про сім веж та про людей, похованих у місцевості, якої ніколи не було? Я знав, що ви й раніше захоплювалися всілякими таємницями, але щоб до такої міри?.. Що там іще? — невдоволено обернувся він, бо цієї миті вже Мілз торкнувся його руки.

— Е-е… Перш ніж провести сержанта на дах, — незворушно промовив Мілз, — я хочу сказати таке: якщо ви забажаєте побачити містера Дреймена, то він тут, у будинку.

— Дреймена?.. А-а, так. Коли він повернувся?

— Як я розумію, — насупився Мілз, — йому не було потреби повертатися. Він узагалі не виходив з будинку. Я щойно заглянув до його кімнати…

— Навіщо? — жваво запитав доктор Фелл.

— З цікавості, — спокійно відповів секретар. — Я побачив, що він спить, і розбудити його буде нелегко. Містер Дреймен часто приймає снодійне. Я не хочу сказати, що він п'яниця чи наркоман, але снодійне приймати полюбляє.

— Такої динної компанії я ще не бачив, — ні до кого не звертаючись, промовив Хедлі по паузі. — Щось іще?

— Так, сер. Внизу чекає приятель професора Грімо. Він щойно прийшов і хоче вас бачити. Я не думаю, що це дуже важливо, але він член товариства, яке збирається в таверні «Уорвік». Його прізвище Петтіс. Ентоні Петтіс.

— Петтіс? — перепитав доктор Фелл, шкрябаючи підборіддя. — Чи це не той Петтіс, що збирає історії про привиди та пише до них чудові передмови? Гм…. Атож. Мабуть, таки той. Чим він може бути корисний?

— Чим він може бути корисний? — і собі спитав Хедлі. — Я не маю часу на розмову з ним, якщо тільки він не хоче повідомити нам щось важливе. Візьміть у нього адресу й скажіть, що я заїду до нього вранці. Дякую. — Він обернувся до доктора Феллі. — Розповідайте далі про сім веж та про неіснуючу місцевість.

Доктор Фелл зачекав, поки Мілз довів сержанта Бетса до дверей у протилежному кінці великої зали. Чути було лише приглушені голоси, що долинали з кімнати Грімо. З-під арки лилося, освітлюючи всю залу, яскраво-жовте світло. Доктор Фелл вайлувато пройшовся кілька разів по залі, дивлячись то вгору, то під ноги, й оглянув усі троє завішених коричневими шторами вікон. Відхиляючи штори, він переконався, що зсередини вікна щільно зачинені, потім кивнув головою і покликав Хедлі та Ремпола на сходи.

— Перш ніж розмовляти з іншими свідками, бажано, на мою думку, трохи зіставити факти. І поки що ні слова про вежі! Я підведу вас до цього поступово. Хедлі, кілька незв'язаних слів — це єдине вірогідне свідчення, яке ми маємо, бо одержане воно від жертви. Я маю на увазі слова, які тихо й невиразно промовив сам Грімо перед тим, як знепритомніти. Сподіваюся, ми всі їх чули. Пам'ятаєте, ви запитали, чи в нього стріляв Флей? Він заперечно похитав головою. Потім ви спитали, хто це зробив. Що він сказав? Хочу запитати кожного з вас по черзі: що, на вашу думку, ви почули? — Він подивився на Ремпола.

Американець розгубився. Він мав чіпку пам'ять, але перед очима в нього все ще стояла кривава рана в грудях і вигнута від болю шия. Якийсь час він вагався, потім відповів:

— Перше, що він сказав, мені почулось ніби «холод»…

— Дурниці! — перебив його Хедлі. — Я все записав. Він сказав «торба», хоч я й не збагну, якого біса…

— Спокійно! — зупинив його доктор Фелл. — Ваші нісенітниці ще гірші, ніж мої. Кажіть далі, Теде.

— Ну, я не можу твердити напевне, але потім мені начебто почулося: «не самогубство… не міг по вірьовці». І ще окремі слова: «дах», «сніг», «гай». А останнє, що я почув, було: «дуже яскраве світло». Знову ж таки не можу твердити, що все було сказано саме в такій послідовності.

— Все у вас перекручено, — поблажливо й трохи ніяково мовив Хедлі. — Навіть якщо двоє-троє слів і мають якийсь сенс. Водночас мушу визнати, що мої записи важать не багато більше. Після слова «торба» він сказав «солона» і «жах». Ви слушно запам'ятали «вірьовку», хоч про самогубство я нічого не чув. Був і «дах» та «сніг». «Дуже яскраве світло» було пізніше, а потім — «револьвер», «гай» і, нарешті, «не звертайте на бідолашного…» Оце й усе.

— О Господи! — вигукнув доктор Фелл, переводячи погляд з одного на другого. — Це жахливо. Джентльмени, я святкуватиму перемогу над вами. Я поясню, що він сказав. Я не чув усього його бурмотіння, але смію заважити, що обидва ви далекі від істини.

— Ну, а що почули ви? — запитав Хедлі.

— Я почув кілька перших слів, — походжаючи по кімнаті, промовив Фелл. — Тільки вони мають значення, якщо я не помиляюсь. А все інше — пусте.

— Пусте? — перепитав Ремпол. — А хіба про самогубство піхто не згадував?

— Не згадував і не збирається згадувати! — піднявши записника, вигукнув Хедлі. — Щоб дати всьому цьому якийсь лад, Ремполе, я для порівняння записав усе, що, як вам здається, ви почули. Ось ваш список «холод», «не самогубство», «не міг по вірьовці», «дах», «сніг», «гай», «дуже яскраве світло». А це — мій список: «торба», «солона», «жах», «не міг по вірьовці», «дах», «сніг», «дуже яскраве світло», револьвер», «не звертайте на бідолашного…» Ось, що ми маємо. І, як завжди, Фелле, з вашою буйною фантазією ви найбільше вірите у найбезглуздіше. Я міг би звести все докупи, але що в біса підказує нам умирущий, говорячи про торбу, сіль і жах?

— Так-так, — почав доктор Фелл, дивлячись на свою погаслу сигару. — Ану, давайте дещо з'ясуємо. Загадок багато. Треба розібратися не поспішаючи… По-перше, мій друже, що сталось у цій кімнаті після того, як пролунав постріл і Грімо був убитий?

— Звідки в біса мені знати? Якщо немає потайного виходу…

— Ні, ні, я не маю на увазі фокус із зникненням. Вас ця справа страшенно захопила, Хедлі, і ви ні перед чим не зупинитесь, поки не з'ясуєте, як воно все було. Та спершу розгляньмо ті речі, які можна пояснити, а від них підемо далі… Отже, що сталось у цій кімнаті після вбивства Грімо напевне? Як бачимо, всі сліди сконцентровані навколо каміна…

— Ви хочете сказати, що злочинець зник через димохід?

— Я цілковито певен, що ні, — заперечив доктор Фелл. — Димохід дуже вузький, у нього ледве пролізе кулак. Подумайте спокійно. Канапа була відсунута від каміна. На ній багато крові, так, наче Грімо втратив рівновагу й схилився над нею. Килимок перед каміном відсунено чи відкинуто ногою, і на ньому також плями крові. Крісло теж відсунено. Нарешті, я знайшов плями крові не лише на каміні, а й у кімнаті. Вони ведуть до купи спаленого паперу.

Тепер згадайте поведінку щирої мадам Дюмон. Увійшовши до кімнати, вона не відводила погляду від каміна й мало не впала в істерику, коли помітила, що я дивлюся туди ж. Пам'ятаєте, вона навіть припустилася великої помилки, попросивши розпалити вогонь, хоча мусила знати, що поліція не вчинить так по-дурному тільки задля того, щоб свідкам на місці злочину було затишно. Ні, мій друже, хтось намагався спалити листи чи інші папери. І ця жінка хотіла бути певною, що вони спалені.

— Виходить, вона про все знала? — повільно промовив Хедлі. — А ви ж запевняли, що вірите їй.

— Так, я вірив і вірю її розповіді про… відвідувача й злочин. Але не вірю тому, що вона розповіла про себе й Грімо. Подумайте ще раз, що сталося! Відвідувач стріляє в Грімо, але той, ще не втративши свідомості, на допомогу не кличе, вбивцю затримати не намагається, ніякої тривоги не здіймає і навіть не відчиняє Мілзові дверей. Проте щось же він та робить. Він докладає до чогось таких зусиль, що, як запевняє лікар, розриває собі прострелені легені.

І я скажу вам, що він робив. Грімо знав, що помре й що до кімнати ввійде поліція. Він мав багато чого знищити, і це було важливіше, ніж затримати того, хто стріляв, чи навіть зберегти власне життя. Спалюючи папери, він, заточуючись, ходив біля каміна, відсунув убік канапу, зібгав килимок. Звідси й плями крові… Тепер розумієте?

У великій холодній залі запала тиша.

— А ця жінка, Дюмон?

— Вона, звичайно, все знала. Це була їхня спільна таємниця. І вона любила його.

— Якщо це так, то він знищив щось надзвичайно важливе, — висловив припущення Хедлі. — А звідки в біса ви це знаєте? Зрештою, яка в них могла бути таємниця? І чому ви вважаєте, що ця таємниця взагалі небезпечна?

Доктор Фелл притис руки до скронь, скуйовдив свою чуприну й повів далі:

— Дещо я можу пояснити, хоч є й таке, що збиває мене з пантелику. Бачте, і Грімо, й Дюмон французи не більш ніж я. У жінки з такими вилицями й такою твердою вимовою літери «г» романська мова не може бути рідного. І він, і вона угорці. Його справжнє ім'я — Кароль, або Чарлз, або Шарль Грімо Хорват. Можливо, мати в нього була француженка. Він родом із Трансільванії, що колись входила до Угорського королівства, а під час війни була анексована Румунією. В останні роки дев'ятнадцятого століття, а може, на початку двадцятого Кароля Грімо та двох його братів посадили до в'язниці. Я вже казав, що в нього є два брати? Одного з них ми не знаємо, а другого звати П'єр Флей.

Хтозна, який злочин скоїли брати Хорвати, але покарання вони відбували у в'язниці «Зібентюрмен»[11] і працювали в соляній шахті міста Традж у Карпатах… Шарлеві пощастило втекти. Ця таємниця його життя, як і його втеча, ніякого значення не мають. Угорське королівство розпалось, і його органи влади тепер уже не існують. Очевидно, він учинив щось надзвичайно жорстоке щодо своїх братів, щось жахливе, і воно стосується тих трьох трун та живцем похованих людей. Тож якби цей злочин було розкрито, його повісили б навіть сьогодні… Поки що сказати більше я не наважуюсь. Хтось із вас має сірники?

6. «Сім веж»

— Ви жартуєте, чи тут замішана чорна магія? — запитав Хедлі по довгій паузі, подаючи докторові Феллу сірники й неприязно на нього поглядаючи.

— Аж ніяк. Я хотів би жартувати. Три труни, чорт забирай, Хедлі! — вигукнув доктор Фелл, ударивши себе кулаком по скроні. — Хотів би я бачити бодай проблиск надії… бодай…

— Ви, здається, встигли чимало. Дістали якусь інформацію чи звідки ви все це знаєте?.. Стривайте! — Хедлі заглянув до свого записника. — «холод»… «торба»… солона»… «жах»… Отже, ви вважаєте, що Грімо сказав «Хорват» і «соляна шахта»? Спокійно… Якщо це так, тоді нам доведеться добро посушити голову й над іншими словами.

— Ваше невдоволення показує, що ви зі мною згодні. Як ви самі доречно зауважили, вмирущі просто так про торби по говорять. Він справді сказав саме так, Хедлі. Я добре чув. Ви запитали його, хто стріляв, правда ж? Чи то був не Флей… Він заперечив. А на ваше запитання, хто ж тоді, відповів «Хорват».

— Це ж його власне прізвище, ви самі сказали.

— Так, — погодився доктор Фелл. — І якщо це вас заспокоїть, то скажу, що це не була суто детективна робота і я не показував вам джерел моєї інформації в тій кімнаті. Я покажу їх зараз, хоча, Бог свідок, я вже один раз і намагався зробити це.

А суть ось у чому. Ми довідуємося від Теда Ремпола про дивного відвідувача таверни, який погрожує Грімо й багатозначно натякає на «похованих живцем». Грімо сприймає погрозу серйозно. Він знає відвідувача, знає, про що той говорить, і відтак навіщось купує картину, на якій зображено три могили. Коли ви запитали в Грімо, хто в нього стріляв, він відповів: «Хорват», — і додав щось про соляні шахти. Чи не здається вам дивним те, що в кімнаті французького професора над каміном висить щит, а на ньому якийсь чудернацький герб з незрозумілим написом?

— Гадаю, геральдику ми облишимо, — саркастично посміхнувся Хедлі. — Що ще?

— То герб Трансільванії. Звичайно, мертвий від самої війни, навряд чи добре відомий в Англії, та й у Франції теж. Спочатку слов'янське прізвище, потім слов'янський герб. Далі — ті книжки, які я вам показував. Знаєте, що то за книжки? Переклади з англійської на угорську. Я не міг удати, що читаю їх…

— Слава Богу!

— … але міг принаймні розпізнати збірку творів Шекспіра, «Листи Йоріка до Елізи» Стерна та «Нарис про людину» Поупа. Мене це дуже здивувало, і я їх переглянув.

— Чому здивувало? — поцікавився Ремпол. — Такі дива є в будь-чиїй бібліотеці, у вашій власній теж.

— Звичайно. Але припустімо, що вчений француз бажає читати твори англійських письменників. Він читатиме їх у перекладі французькою мовою або ж в оригіналі, але, гадаю, не наполягатиме, щоб їх спочатку переклали угорською. Одне слово, то були твори не угорських письменників і навіть не французьких, щоб француз міг удосконалювати свою угорську. То були книжки англійських авторів. А це означає: хоч би кому ці книжки належали, його рідна мова — угорська. Я проглянув їх усі з надією знайти ім'я, і на титульній сторінці однієї таки знайшов: «Кароль Грімо Хорват, 1898». Цього було досить.

Якщо його справжнє прізвище було Хорват, то чому він його так довго приховував? Згадайте слова «поховані живцем» та «соляна шахта». В них є натяк. Та коли ви запитали, хто в нього стріляв, він сказав «Хорват». У таку хвилину про себе ніхто не говоритиме. Він мав на увазі не себе, а когось іншого на прізвище Хорват. Поки я про це думав, шановний Мілз, розповідаючи про відвідувача таверни, сказав, що прізвище в того Флей і, хоча раніше він його ніколи не бачив, той чоловік дуже йому когось нагадував, а коли розмовляв, то ніби пародіював Грімо. Чи не нагадував він доктора Грімо? Брат, брат, брат! Бачите, було три труни, але Флей згадував лише про двох братів. Чи не був професор Грімо третім?

Поки я розмірковував про це, увійшла мадам Дюмон — безперечно, слов'янка. Якби мені вдалося з'ясувати, що Грімо — виходець із Трансільванії, то легше було б дізнатися про його минуле. Але робити це треба було делікатно. Ви звернули увагу на фігурку буйвола на столі в Грімо? Про що вона вам говорить?

— Принаймні про Трансільванію вона не говорить нічого, — буркнув старший інспектор. — Скоріше про Дикий Захід… Бізони… Індіанці… Розповідайте далі. Тому ви й запитали в мадам Дюмон, чи був Грімо у Сполучених Штатах?

— Це запитання здавалося зовсім простим, і вона відповіла не вагаючись, — кивнув головою доктор Фелл. — Бачте, якби він купив цю фігурку в антикварній крамничці в Америці… Гм… Я був в Угорщині, Хедлі. Я їздив туди молодим, коли ще тільки прочитав Стокерове оповідання «Дракула». Трансільванія була єдиним місцем у Європі, де розводили буйволів і використовували їх як волів. У той час в Угорщині було багато релігій, а в Трансільванії — одна, унітаріанська. На моє запитання, яку релігію вона сповідує, мадам Дюмон відповіла, що вона — унітаріанка. Потім я пішов з козиря. Якби Грімо не був ні в чому винний, це не мало б значення. Я назвав «Сім веж», або «Зібентюрмен», єдину в'язницю в Трансільванії, де в'язнів примушували працювати в соляних шахтах. Я навіть не сказав, що то в'язниця. Моє запитання мало не вивело її з рівноваги. Тепер вам, гадаю, зрозуміло моє зауваження щодо семи веж та неіснуючої місцевості. Бога ради, дасть мені хто-небудь сірники?

— Ось, нате. — Хедлі ступив кілька кроків, узяв запропоновану задоволеним доктором Феллом сигару й неголосно додав: — Так, усе, що ви кажете, схоже на правду. І ваш довгий монолог про в'язницю теж схожий на правду. Але ваше припущення, нібито ці три чоловіки — брати, залишається лише припущенням. На мою думку, це найвразливіше місце у вашій версії.

— Згоден. Але що тоді?

— Тільки те, що воно й найголовніше. А якщо Грімо не мав на увазі, що прізвище його вбивці — Хорват, а говорив з якоїсь причини про себе? Тоді вбивцею може виявитися хто завгодно. Та якщо вони брати, то ми доходимо висновку, що вбивця — П'єр Флей або його брат. Флея ми можемо затримати будь-якої хвилини, а от щодо його брата…

— Ви певні, що впізнали б того брата, якби зустріли його? — замислено спитав доктор Фелл.

— Що ви маєте на увазі?

— Я думав про Грімо. Він говорив по-англійському бездоганно, як узагалі може бездоганно говорити по-англійському француз. У мене немає сумніву в тому, що він учився в Парижі, а мадам Дюмон шила в опері костюми. Грубуватий, добродушний, мирний, з підстриженою борідкою та квадратним капелюхом, він так чи так близько тридцяти років прожив у Лондоні, приховуючи свій жорстокий характер і спокійно читаючи публічні лекції. Ніхто ніколи не вбачав у ньому диявола, хоча, гадаю, він був підступним, талановитим дияволом. Він, певно, носив костюми з твіду й нагадував англійського поміщика або видавав себе за когось іншого. Але як же його третій брат? Він мене дуже цікавить. Можливо, він десь тут, серед нас, прийняв чиюсь личину, й ніхто не підозрює, хто він насправді.

— Можливо, але про третього брата ми нічого не знаємо.

— Це правда, Хедлі. — Доктор Фелл старанно розкурив сигару й, махнувши рукою, загасни сірника. — Теоретично ми маємо двох братів, які взяли французькі імена Шарль і П’єр. Має бути третій. Для зручності назвімо його Анрі…

— Чи не хочете ви сказати, що про нього вам також дещо відомо?

— Навпаки, — різко відказав доктор Фелл. — Я хочу сказати, як мало нам про нього відомо. Ми знаємо дещо про Шарля та П'єра, але не маємо і найменшого уявлення про Анрі, хоча П'єр ним і погрожував. Пригадайте: «Мені ваше життя не потрібне, йому потрібне…» «Спілкування з братом мені теж загрожує небезпекою…». І таке інше. Але з цього туману нічого не виступає — ні постать людини, ні постать домовика. Оце мене й турбує, друже. Гадаю, ця потвора тримає в руках усю справу, використовуючи П'єра, і, мабуть, така сама небезпечна для П'єра, як і для Шарля. Відчуваю, що це він поставив оту сцену в таверні «Уорвік», що він десь поруч і уважно за всім спостерігає, що… — Доктор Фелл озирнувся довкола, немовби сподіваючись щось побачити чи почути в цій порожній залі, потім додав: — Знаєте, я маю надію, що ваш констебль зумів затримати Флея й припинити його діяльність.

— Я теж. — Хедлі зробив непевний жест і смикнув себе за вуса. — Але давайте триматися фактів. Запевняю, добувати їх буде дуже важко. Я пошлю телеграфний запит до румунської поліції. Та після анексії Трансільванії записів, мабуть, збереглося мало. Після війни там господарюють більшовики, чи не так? Проте нам потрібні факти! Давайте підемо до Менгена та дочки Грімо. Між іншим, їхньою поведінкою я не цілком задоволений…

— Е-е… чому?

— Звичайно, якщо ця жінка, Дюмон, каже правду, — похопившись, додав Хедлі. — Ви, здається, в її щирість вірите. Одначе хіба Менген, як я чув, не прийшов сюди сьогодні ввечері на прохання Грімо — на той випадок, якщо з'явиться відвідувач? Далі. Менген, схоже, непогано вимуштруваний сторожовий пес. Він сидів у кімнаті, що поруч із вхідними дверима. Задзвонив дзвінок, якщо Дюмон каже правду, і входить відвідувач. Але Менген не виказує ніякої цікавості. Він сидить у кімнаті за зачиненими дверима і не звертає на відвідувача уваги. Лише почувши постріл, він кидається до дверей і раптом виявляє, що вони замкнені. Хіба це логічно?

— Зовсім нелогічно, — погодився доктор Фелл. — Навіть не… Але це може почекати.

Вони перетнули довгу залу, і Хедлі, прибравши безтурботного вигляду, відчинив двері. Ця кімната була трохи менша, ніж перша. Вони побачили охайні полиці, теки з діловими паперами, дерев'яні ящики з картотеками, грубий однобарвний килим на підлозі, міцні, схожі на конторські, стільці та простий камін. Зі стелі звисала лампа, затінена зеленим абажуром, під нею, навпроти дверей, стояв Мілзів столик із друкарською машинкою. По один бік машинки був дротяний кошик із чистим папером, по другий — склянка молока, тарілка з сухим чорносливом та книжка Вільямсона «Диференціальні й інтегральні обчислення».

— Б'юсь об заклад, він п'є й мінеральну воду, — збуджено сказав доктор Фелл. — Присягаюся всіма святими, він п'є мінеральну воду й читає таке для забави. Присягаюся…

Хедлі штовхнув доктора Фелла ліктем, щоб той замовк, і, звертаючись через кімнату до Розетти, відрекомендувався їй сам і назвав своїх супутників.

— Звичайно, міс Грімо, мені не хотілося турбувати вас у таку хвилину…

— Прошу вас, не треба! — благально промовила дівчина. — Я хочу сказати, не згадуйте про це. Знаєте, я любила його, але не так, щоб було боляче, поки хтось не нагадає. Тоді мені робиться дуже важко.

Вона сиділа така напружена, що, почувши вже перші слова Хедлі, відразу здригнулася і обхопила голову руками. При світлі від каміна знову можна було помітити контраст між виразом її очей та обличчя. Це був мінливий контраст. Як і в матері, в неї було широке, по-слов'янському вродливе обличчя. В якусь мить воно ставало напруженим, а погляд видовжених карих очей залишався лагідним і сором'язливим, немов у попівни. Наступної миті обличчя розслаблювалось, а очі виблискували, як у дочки диявола. На Розеттиному обличчі вирізнялися тонкі, загнуті зовнішніми кінцями вгору брови та великий чутливий рот. Дівчина була схвильована, нетерпляча й загадкова. Поруч із нею безпорадно стояв Менген.

— Одну річ я все ж таки мушу знати, перш ніж ви розпочнете суворий допит. — Нервово постукуючи кулачком по бильцю крісла, Розетта кивнула головою в бік маленьких дверей у протилежному кінці кімнати й повела далі: — Стюарт… показував вашому детективові вихід на дах. Це правда, що він… увійшов… убив, мого батька і… вийшов без… без…

— Дозвольте мені пояснити, Хедлі, — спокійно втрутився доктор Фелл.

Ремпол знав, що Фелл вважає себе взірцем тактовності. Часто ця тактовність бувала дуже незграбна, але його переконаність у тому, що він робить важливу справу, його добра вдача та цілковита простота давала такі наслідки, яких не могла досягти ніяка витонченість. Здавалося, доктор Фелл, сам падаючи, співчуває вам і ладен прийти на допомогу. І люди відкривали йому душу.

— Звичайно, неправда, міс Грімо. Ми знаємо, як зловмисник утнув цей трюк, хоч і не знаємо, хто він. (Дівчина кинула на нього швидкий погляд). Навіть більше, суворого допиту не буде, а ваш батько ще має шанси вижити. Чи не зустрічав я вас раніше, міс Грімо?

— Ви намагаєтеся заспокоїти мене, — кволо усміхнулася дівчина. — Бойд мені розповідав про вас, але…

— Ні, я серйозно, — примружив очі доктор Фелл. — Гм… Ага, згадав! Ви навчаєтесь у Лондонському університеті? Ну звичайно! І ви — член своєрідного дискусійного гуртка. Я був там якось у справах, коли ваш гурток саме провадив дискусію про жіночі права. Було таке?

— В цьому вся Розетта, — осміхнувся Менген. — Вона переконана феміністка. Вона…

— Хе-хе-хе, — посміхнувся доктор Фелл. — Тепер я пригадую! Вона, може, й феміністка, мій друже, але допускає при цьому разючі ляпсуси. Пам'ятаю, та дискусія закінчилася такою жахливою колотнечею, якої я на зібраннях пацифістів ще ніколи не бачив. Ви були на боці тих, хто стояв за жіночі права і проти тиранії чоловіків. Так-так. Ви сиділи дуже бліда, серйозна й урочиста доти, доки ваш власний погляд збігався з тим, що ви чули. Говорилося про речі, які викликали велику пошану, але вигляд ви мали незадоволенні Поки одна непоказна жіночка хвилин двадцять розповідала про те, що потрібно жінці для ідеально щасливого життя, ваше незадоволення наростало. Тому, коли нарешті надійшла ваша черга висловитись, ви своїм дзвінким, сріблястим голосом заявили, що для ідеально щасливого життя жінці потрібно менше балачок, а більше копуляції.

— Боже праведний! — підхопився Менген.

— Ну, я так гадала… тоді, — невдоволено промовила Розетта. — Але ви не повинні думати…

— А може, про копуляцію ви прямо й не згадували, — вголос розмірковував доктор Фелл. — Так чи так, а той ефект описати важко. Щоб заспокоїтися, мені довелося випити води. До такого, друзі мої, я не звик. Це було схоже на вибух бомби в акваріумі. Цікаво, ви з містером Менгеном часто обговорюєте цю тему? Про що ви розмовляли, наприклад, сьогодні ввечері?

Обоє почали відповідати одночасно й безладно. Доктор Фелл весело всміхнувся, й вони здивовано замовкли.

— Отже, ви переконалися, що розмови з поліцією боятися не слід і можна говорити про все цілком вільно. Гаразд. А тепер повернімося лицем до справи й з'ясуймо для себе все, що мас до неї підношення. Згода?

— Згода, — кивнула головою Розетта. — Хтось має сигарети?

— Старий зануда досяг свого, — зиркнувши на Ремпола, тихо промовив Хедлі.

Поки «старий зануда» припалював сигару, Менген квапливо діставав сигарети.

— Тепер мені хотілося б зрозуміти одну просту річ, — провадив доктор Фелл. — Ви, двоє дітей, були справді так захоплені одне одним, що нічого не помітили, аж поки здійнявся гамір? Грімо просив вас, Менгене, бути в цій кімнаті на випадок можливих ускладнень. Чому вас тут не було? Ви чули дзвінок біля вхідних дверей?

Смугляве Менгенове обличчя зробилося ще темнішим. Невдоволено махнувши рукою, він сказав:

— Згоден, це моя вина. Але тоді я про це не думав. Звідки мені було знати? Звичайно, я чув дзвінок. Ми обоє розмовляли з тим суб'єктом…

— Розмовляли? — перепитав Хедлі, ступивши вперед.

— Розмовляли. Невже ви вважаєте, що я просто так дозволив би йому пройти нагору? Але ж він сказав, що його прізвище Петтіс… Ентоні Петтіс.

7. Відвідувач Гай Фокс[12]

— Звичайно, тепер ми знаємо, що то був не Петтіс. — Менген енергійно чиркнув сірником і дав дівчині припалити сигарету. — До п'яти футів і чотирьох дюймів Петтісові треба ще дорости. Крім того, тепер я пригадую, що голос у відвідувача теж не зовсім нагадував Петтісів. Але він вигукнув ті слова, які завжди вживав Петтіс.

— А вас не здивувало те, що збирач історій про привиди вдягнений мов опудало Гая Фокса п'ятого листопада? Він схильний до жартів?

Розетта Грімо здивовано підвела очі. Вона сиділа нерухомо, тримаючи сигарету так, паче цілилася нею кудись удалину. Короткий зблиск її видовжених очей та часте дихання свідчило про те, що вона чимось невдоволена або щось знає. Менгена це дуже непокоїло. Він скидався на того, хто намагається бути славним хлопцем і жити в злагоді з усім світом, якщо світ йому це дозволить. Ремпол відчував, що думки Менгена не мають ніякого відношення до Петтіса взагалі, а тому він затнувся, перше ніж до нього дійшло запитання доктора Фелла.

— До жартів? — перепитав Менген і нервово провів рукою по цупкій, мов дріт, чорній копиці волосся. — Петтіс? Боже мій, ні! Він для цього надто серйозний. Але, розумієте, його обличчя ми не бачили. Після вечері ми сиділи в кімнаті внизу…

— Стривайте! — перебив його Хедлі. — Двері кімнати були відчинені?

— Ні, — невдоволено відказав Менген. — Хто ж сидить зимового вечора при відчинених дверях у кімнаті з центральним опаленням? Я знав, що ми почуємо дзвінок, якщо він подзвонить. Крім того, я, відверто кажучи, не чекав, що станеться якесь нещастя. За вечерею у мене склалося таке враження, що або професор сприймає цю історію як обман, або все вже залагоджено, отож він, у кожному разі, не боїться.

— У вас теж склалося таке враження, міс Грімо? — запитав Хедлі, не зводячи з Менгена погляду своїх ясних очей.

— Так, до певної міри… Та ні, не знаю, — нарешті відповіла дівчина. — Ніколи не можна було сказати напевне, коли батько сердиться, коли жартує, а коли тільки вдав те чи те. У мого батька дивне почуття гумору. Йому подобаються драматичні ефекти. До мене він ставиться, мов до дитини. Я не пам'ятаю, щоб він чогось боявся, а тому… Не знаю. Але… — Вона стенула плечима й повела далі. — Останні три дні він поводився так незвично, що коли Бойд розповів мені про чоловіка в таверні…

— Що було незвичайного в його поведінці?

— Ну, наприклад, він щось бурчав собі під ніс або раптом починав сердитися через дрібницю. Досі з ним це траплялося рідко. А крім того, він дуже багато сміявся. Але найбільший подив викликали листи. Вони почали надходити з кожною поштою. Не питайте мене, що в них було, батько їх негайно спалював. Листи були у простих дешевих конвертах. Я б не звернула на них уваги, якби не його звичка… — Вона завагалася. — Розумієте, він був із тих, хто, одержавши при нас листа, відразу скаже, що в ньому й навіть від кого він. Бувало, як розгнівається, як закричить: «Проклятущий шахрай!» Або: «Ну, постривай же!». Або весело: «Ну-ну, маємо лист від такого-то!». І таким тоном, ніби той «такий-то» живе десь на другому боці місяця, а не в Ліверпулі чи к Бірмінгемі. Не знаю, чи ви зрозумієте…

— Розуміємо. Розповідайте далі, будь ласка.

— А одержуючи ці листи, він не казав нічого. На його обличчі не здригався жоден м'яз. І знаєте, до вчорашнього дня він жодного листа відкрито не знищив. А вчора за сніданком, знов діставши листа, він зібгав його, вийшов з-за столу, замислено ступив до каміна й кинув у вогонь. Саме в цю мить тітонька… — Розетта кинула на Хедлі швидкий погляд і, затнувшись на слові, збентежено замовкла. — Місіс… мадам… я хочу сказати, тітонька Ернестіна… Саме в цю мить вона запитала, чи не покласти йому ще копченої свинячої грудинки. Батько раптом обернувся від вогню й закричав: «Ідіть ви к бісу!». Не встигли ми опам'ятатися, як він, бурмочучи, що людині не дають спокою, важко вийшов із кімнати. Вигляд у нього був страхітливий. Цього ж дня він привіз оту картину, був знову привітний, усміхався, допоміг візнику та ще одному чоловікові винести її нагору… Я… я… не бажаю, щоб… — Розетта замислилась, а це було погано. — Я не бажаю, щоб у вас склалося враження, ніби я не люблю батька, — додала вона непевно.

— А доти батько згадував про того чоловіка з таверни? — поставив нове запитання Хедлі.

— Мимохідь, коли я запитувала. Він сказав, що то — дурисвіт, який погрожує йому за насмішки над… чаклунством. Я, звичайно, знала, що це не так…

— Чому, міс Грімо?

— Я це відчувала. — Дівчина некліпно дивилася на Хедлі. — У мене часто зринала думка, чи не було в минулому мого батька чогось такого, що могло накликати на нього біду.

В тиші, що настала, чути було порипування та глухі рівномірні звуки кроків на даху. На обличчі в дівчини з'являлися, мов відблиски полум'я, то страх, то ненависть, то біль, то сумнів. Поклавши ногу на ногу, вона потішено випросталась у кріслі, мляво всміхнулась і обвела присутніх поглядом трохи приплющених очей. Голова її лежала на спинці крісла так, що світло падало на шию, відбивалося в очах, відтінило вилиці, і обличчя здавалось грубим і скоріше широким, ніж довгастим.

— Накликати біду? — перепитав Хедлі. — Я не зовсім розумію. У вас є підстави так думати?

— Ніяких підстав у мене немає, і я так не думаю, — швидко відказала Розетта. — Просто оті його дивацтва… Можливо, далася взнаки батькова пристрасть… Крім того, вважалося, що моя мати — вона померла, коли я була ще дитиною, — теж була ясновидиця. — Дівчина піднесла до рота сигарету. — Пробачте, ви мене про щось запитали?..

— Насамперед про сьогоднішній вечір. Якщо ви вважаєте, що відомості про минуле вашого батька чимось допоможуть, то Скотленд-Ярд скористається вашою порадою.

Дівчина забрала з рота сигарету.

— Але, — провадив Хедлі безбарвним голосом, — повернімося до того, що розповідав містер Менген. Отже, після вечері ви вдвох пішли у вітальню. Двері до вестибюля були зачинені. О котрій годині професор Грімо, за його словами, чекав на відвідувача?

— Е-е… Значить, так… — Менген наморщив спітніле чоло й дістав носову хустку. — Він прийшов раніше. Професор сказав, що відвідувач прийде о десятій, а він прийшов за п'ятнадцять хвилин до десятої.

— О десятій? Ви певні, що він сказав о десятій?

— Ну… Так! Принаймні я гадаю, що так. Годині о десятій, правда ж, Розетто?

— Не знаю. Мені він нічого не казав.

— Розумію. Далі, Менгене.

— Ми грали біля каміна в карти. По радіо передавали музику, але дзвінок я почув. Годинник на каміні показував п'ятнадцять хвилин до десятої. Я чув, як вхідні двері відчинилися й місіс Дюмон сказала щось на зразок: «Почекайте, я запитаю», — й зачинила двері. Я крикнув: «Хто там?». Але музика була така гучна, що я, певна річ, мусив відчинити двері, і ми відразу почули голос Петтіса. Ми були певні, що то Петтіс. Він вигукнув: «Привіт, молода парочко! Це я, Петтіс. Що за формальності? Мені треба побачити хазяїна. Я піду нагору».

— Він сказав саме ці слова?

— Так. Лише Петтіс завжди називає професора Грімо хазяїном. Більше ніхто на це не зважується, хіба що Бернабі. Але той називає професора «батьком». Отож він пішов нагору, а ми повернулися до гри. Ближче до десятої я почав трохи хвилюватися й прислухався уважніше…

— Отже, той, хто назвався Петтісом, — уголос міркував Хедлі, креслячи щось у записнику, — розмовляв з вами крізь двері й вас не бачив. Як ви гадаєте, звідки він знав, що вас двоє?

— Мабуть, бачив нас у вікно, — замислено промовив Менген. — Коли підіймаєшся на ґанок, можна в найближче вікно бачити все, що діється у вестибюлі. Я й сам звертав на це увагу. І якщо у вестибюлі хтось є, то я звичайно не дзвоню, а стукаю у вікно.

Старший інспектор зосереджено креслив далі. Здавалося, він хотів запитати ще про щось, але стримався. Розетта не відводила від нього уважного погляду.

— Далі, — нарешті мовив Хедлі. — Наближалася десята година…

— І все було спокійно, — підхопив Менген. — Але, дивна річ, після десятої я, замість заспокоїтися, з хвилини на хвилину хвилювався все більше й більше. Я казав уже, що перестав чекати відвідувача, а тим більше не передбачав якихось неприємностей. Та перед очима в мене стояв темний вестибюль з отим дивним панциром та маскою, і що далі, то менше мені це подобалось.

— Я вас добре розумію, — втрутилася Розетта, вражено глянувши на Менгена. — Я відчувала те саме, але мовчала, щоб не здатися дурною.

— О, я теж маю цю ваду! — гірко промовив Менген. — Тому мене так часто й звільняють. Мабуть, звільнять і на цей раз, бо не повідомив у редакцію про сьогоднішній випадок. Нехай буде проклятий редактор новин! Я не Іуда. — Він знітився. — У кожному разі було майже десять хвилин на одинадцяту, коли я відчув, що далі не витримаю, кинув карти й запропонував Розетті: «Слухай, давай вип'ємо й увімкнемо у вестибюлі всі лампочки чи зробимо ще щось». Я вже збирався покликати Енні, коли згадав, що сьогодні субота і в неї вільний вечір…

— Енні? Покоївка? Я й забув про неї. Ну, і що ж було далі?

— Я хотів вийти з кімнати, але двері виявилися замкненими іззовні. Це було так, наче… Припустімо, у вашій спальні є якась річ, на яку ви не звертаєте уваги, — картина, статуетка чи щось інше. А одного дня у вас з'являється відчуття, ніби з кімнатою не все гаразд. Ви нервуєтесь, бо ніяк не можете зрозуміти причину. Потім раптом вражено виявляєте, що ця річ зникла. Розумієте? Отаке відчуття було і в мене. Я знав: щось негаразд. Відчував це відтоді, як відвідувач пішов нагору, але приголомшили мене замкнені двері. І саме тоді, коли я, мов божевільний, почав смикати за дверну ручку, пролунав постріл. Навіть на першому поверсі нам було добре чути… Розетта зойкнула.

— Я не зойкнула!

— …і сказала те, про що я й сам подумав: «То був зовсім не Петтіс! Він…»

— Ви можете назвати час, коли це трапилось?

— Звичайно. Було якраз десять хвилин на одинадцяту. Я намагався висадити двері. — В очах у Менгена промайнув веселий вогник. — Ви помічали, як легко висаджують двері в оповіданнях? Ті оповідання — просто золоте дно для столярів. Цілими десятками двері висаджують із найменшого приводу, навіть якщо хтось усередині не бажає відповісти на випадкове запитання. Але спробуйте висадити перші-ліпші двері в цьому будинку. Це неможливо! Якийсь час я бив у них плечима, а потім подумав, що краще вилізти у вікно й зайти до будинку через парадні чи задні двері. Якраз тоді й під'їхали ви, отже, що було далі, добре знаєте.

— А вхідні двері часто залишалися незамкненими, містере Менген? — постукуючи олівцем по записнику, запитав Хедлі.

— О Господи! Звідки я знаю!.. Але єдино, чого я бажав у ту хвилину, щоб це було так. В усякому разі вони виявились незамкнені.

— Це правда, вони були незамкнені. Ви маєте щось додати, міс Грімо?

— Бойд розповів вам про все так, як було, — опустила повіки дівчина. — Але ж вас завжди цікавить навіть те, що, на перший погляд, не має ніякого відношення до справи, чи не так? Мабуть, те, що я скажу, й справді не мав… Незадовго до того, як подзвонили біля дверей, я підійшла до столу між вікнами взяти сигарету. Бойд уже казав, що було ввікмнуте радіо. Але я почула, немовби на вулиці чи на тротуарі перед будинком щось важке впало з великої висоти. Знаєте, то не був звичайний вуличний звук. Скидалося на те, що впала людина. Ремполові стало ніяково.

— Гм… Щось упало, кажете? — перепитав Хедлі. — А ви у вікно не виглянули?

— Виглянула, але нічого не побачила. Я відхилила штору й можу заприсягтися, що вулиця була без… — Вона замовкла на півслові з розтуленим ротом і застиглим поглядом. — Боже мій!

— Це правда, міс Грімо, — ствердно кивнув головою Хедлі. — Як ви й кажете, штори на всіх вікнах були опущені. Я звернув на це увагу через те, що містер Менген заплутався в шторі, коли вискакував у вікно. Тому мене й здивувало, що відвідувач міг побачити вас у вікно. А може, воші були опущені не весь час?

Тишу порушували лише звуки на даху. Ремпол глянув на доктора Фелла. В насунутому на очі крислатому капелюсі той стояв, обхопивши підборіддя рукою і спершись на двері, які годі висадити. Ремпол перевів погляд на незворушного Хедлі, тоді знову на дівчину.

— Він вважає, що ми говоримо неправду, Бойде, — стенула плечима Розетта Грімо. — Не знаю, що ми можемо сказати ще.

— Я зовсім так не вважаю, міс Грімо, — широко всміхнувся Хедлі. — І скажу вам чому. Тому, що ви — єдина, хто може нам допомогти. Я навіть скажу вам, як усе сталося… Фелле!

— Що? — стрепенувся доктор Фелл.

— Я хочу, щоб ви послухали, — рівним голосом повів далі старший інспектор. — Недавно ви з великим задоволенням слухали явно неправдоподібні розповіді Мілза та мадам Дюмон і запевняли, що вірите їм, хоча й не пояснили чому. В свою чергу, я хочу сказати, що не менше, ніж їм, я вірю тому, що розповіли ці двоє молодих людей. Пояснивши, чому я їм вірю, я поясню й неможливу, на перший погляд, ситуацію.

Доктор Фелл, проганяючи думки, труснув головою, надув щоки й пильно подивився на Хедлі, немов готувався вступити з ним у бійку.

— Може, я поясню й не все, але цілком досить, щоб звузити коло підозрілих до кількох чоловік і зрозуміти, чому на снігу не було слідів.

— А, он ви про що! — недбало кинув доктор Фелл. — На мить мені здалося, ви маєте щось важливе. Те, що ви сказали, — очевидна річ.

Стримавши зусиллям волі гнів, Хедлі провадив далі:

— Той, хто нам потрібен, не залишив слідів ні на тротуарі, ні на східцях тому, що його, після того, як перестав іти сніг, ні на тротуарі, ні на східцях не було. Він якийсь час, а може, й увесь час був у будинку. Отже, злочинець або мешкає в цьому будинку, або — і це ще ймовірніше — просто сховався в будинку звечора, скориставшись ключем від вхідних дверей. Це пояснює всі суперечності в розповіді кожного з вас. У певний час він надягає свій маскарадний убір, виходить із вхідних дверей на підметений ґанок і натискує кнопку дзвінка. Це пояснює й те, звідки він знав, що міс Грімо та містер Менген сидять у кімнаті з опущеними на вікнах шторами… Він бачив, як вони туди входили. Це пояснює також, як він міг увійти до вестибюля, хоча перед ним зачинили двері й звеліли почекати. У нього був ключ.

— Гм-мм… — схрестив руки й похитав головою доктор Фелл. — А навіщо навіть не зовсім нормальній людині вдаватися до такого старанно підготованого фокуса-покуса? Якщо злочинець живе в будинку, то це аргумент непоганий. Він хотів, щоб його вважали чужим. А якщо він і справді чужий, то нащо ризикувати й ховатися в будинку, перше ніж діяти? Чому просто не прийти в потрібний час?

— По-перше, — заперечив методичний Хедлі, загинаючи пальця, — він мав знати, де був у той час кожен із мешканців будинку, щоб ніхто не став йому на заваді. По-друге — і це ще важливіше — він хотів довести до кіпця фокус із зникненням і не залишити слідів ніг, тим більше на снігу. Скажімо так, для божевільного… для отого брата Анрі фокус із зникненням означав би все. Тому він увійшов, коли надав густий сніг, і чекав, поки сніг перестане.

— Хто такий брат Анрі? — різко запитала Розетта.

— Це просто ім'я, люба, — чемно відповів доктор Фелл. — Я ж вам уже казав, ви його не знаєте… А тепер, Хедлі, я хочу дещо спростувати. Ми говоримо про сніг, який починає чи перестає йти так, ніби для цього досить відкрутити чи закрутити кран. Але я хотів би знати: як у біса можна наперед угадати, коли сніг почне йти, а коли — перестане? Навряд чи хтось міг би сказати: «Ага, в суботу ввечері я скою злочин. Гадаю, сніг пуститься рівно о п'ятій годині вечора й перестане о пів на десяту. У мене буде досить часу зайти в будинок, і поки снігопад закінчиться, підготувати свій фокус. Хе-хе! Ваші сумнівні пояснення нічого не пояснюють. Скоріше можна повірити, що злочинець ходив по снігу, не залишаючи слідів, ніж тому, що він знав напевне, коли йтиме сніг.

— Я намагався дійти до головного, — невдоволено мовив старший інспектор, — але, якщо треба захищатися… Ви не звернули уваги на те, що розкривається й остання загадка?

— Яка саме?

— Наш приятель Менген запевняє, що відвідувач погрожував прийти з візитом о десятій годині. А місіс Дюмон і Мілз кажуть — о пів на десяту. Стривайте, стривайте, Менгене! Хто казав неправду — А чи Б? По-перше, яка поважна причина має бути на те, щоб неправильно називати пізніший час? По-друге, якщо А називає десяту годину, а Б — пів на десяту, то одне з двох, винне чи невинне, має знати правильний час заздалегідь. А хто з них назвав час правильно?

— Ніхто! — вихопилось у Менгена. — Він прийшов за п'ятнадцять хвилин до десятої.

— Так. Це ознака того, що обоє кажуть правду. Отже, Грімо знав час, коли прийде відвідувач, не напевно, а приблизно — між пів на десяту та десятою, а тому, намагаючись не показати, що злякався погрози, назвав і той час, і той. Моя дружина теж так робить, коли запрошує друзів на партію бриджу… Але чому брат Анрі не міг бути пунктуальним? Тому, що він, як каже Фелл, не міг закрутити кран і зупинити сніг. Він міг ризикувати, сподіваючись, що сніг ітиме, як ішов кілька попередніх вечорів, але потім чекати, можливо, навіть до півночі. Так довго йому чекати не довелося. Сніг перестав іти о пів на десяту, і тоді злочинець зробив те, що зробив. Почекав п'ятнадцять хвилин, як зробив би божевільний, щоб опісля не було доказів, і подзвонив.

Доктор Фелл хотів був щось сказати, але, глянувши на напружені обличчя Розетти й Менгена, передумав.

— Отже, — розпростав плечі Хедлі, — я довів вам, що вірю всім вашим словам і розраховую на вашу допомогу в головному… Той, хто нам потрібен, — не випадковий відвідувач цього будинку. Він знає розташування кімнат, заведений порядок, звички мешканців. Знає ваші звороти мови та прізвиська, знає, як містер Петтіс звертається не лише до професора Грімо, а й до вас. Він не випадковий відвідувач, скажімо, професорів колега, якого ви ніколи досі не бачили. Тому мені бажано знати все про всіх, хто досить часто бував у цьому домі, і я хочу, щоб ви описали всіх близьких знайомих професора.

— Ви вважаєте, — злякано почала дівчина, — що це хтось із них? Та ні, це неможливо! Я цього певна. Ні, ні, ні! — В її голосі чулися нотки, що нагадували голос мадам Дюмон.

— Чому ви такі певні? — різко запитав Хедлі. — Ви знаєте, хто стріляв у вашого батька?

— Ні, звичайно, ні! — Від такого несподіваного запитання вона аж підхопилася.

— Ви когось підозрюєте?

— Ні, — саркастично усміхнулася Розетта. — Я тільки не розумію, чому ви не шукаєте злочинця за межами будинку. Ви прочитали нам дужо цікаву лекцію з дедукції. Щиро вам дякую. Але, якщо злочинець був усередині будинку й діяв так, як ви сказали, тоді все справді логічно. Правильно я розумію? Це може стосуватися й інших людей.

— Кого? — вихопилося в Хедлі.

— Давайте поміркуємо! А втім… справа ваша. — Розетта задоволено завважила його хвилювання. — Ви не розмовляли з рештою мешканців в будинку. Ви не розмовляли з Енні, та й з містером Дрейменом теж. Візьміть це до уваги. Але друга ваша версія абсолютно безглузда. По-перше, у мого батька дуже мало друзів. Крім тих, хто живе в цьому будинку, лише двоє чоловіків, але жоден із них фізично не може бути тим, хто вам потрібен. Перший — це сам Ентоні Петтіс. Він на зріст не вищий від мене, а я далеко не амазонка. Другий — Джером Бернабі, художник, який намалював ту дивну картину. Він має невелику, але помітну фізичну ваду, якої не можна приховати. Отже, тітонька Ернестіна чи Стюарт Мілз упізнали б його відразу.

— І все-таки, що ви про них знаєте?

— Обидва середнього віку, заможні. В обох та сама пристрасть — гаяти час. І чому тільки вони не візьмуться за щось серйозне?! — сплеснула вона в долоні. — Петтіс — лисий і вередливий. Я не хочу сказати, що в нього вдача старої дівки. Чоловіки називають його славним хлопцем. До того ж він розумний. Потім… — Глянувши на Менгена й широко всміхнувшись, вона повільно, ніби згадала про щось приємне, повела далі: —Бернабі… Джером, звичайно, дещо зробив. Він досить відомий художник, а крім того, досить відомий як кримінолог. Високий на зріст, простакуватий, любить побалакати про злочини й похвалитися колишніми своїми спортивними досягненнями. Джером по-своєму привабливий, дуже мене кохає, а Бойд страшенно ревнує.

— Мені він не подобається, — спокійно додав Менген. — Якщо по правді, то я ненавиджу його, і ми обидва про це знаємо. Але, кінець кінцем, в одному Розетта має рацію. Нічого такого він ніколи не зробить.

— То яка в нього фізична вада? — запитав Хедлі, підвівши очі від записника.

— Він кульгавий. І приховати цього не можна.

— Дякую, — мовив Хедлі, згортаючи записника. — Поки що все. Я порадив би вам піти до лікарні. У вас немає… е-е… запитань, Фелле?

— Гм… Лише одне. — Доктор Фелл ступив крок уперед, схилив набік голову, відкинув, мов муху, шнурка від окулярів і, пильно дивлячись на дівчину, запитав: — Міс Грімо, чому ви такі певні, що винен саме містер Дреймен?

8. Куля

Відповіді на своє запитання доктор Фелл не дістав. Не встиг Ремпол збагнути, що трапилось, як усе було закінчено. Ім'я Дреймена доктор Фелл промовив так недбало, що Ремпол залишив його поза увагою, а на Розетту навіть не глянув. Ремпол так і не зрозумів, чому жвавий, балакучий і життєрадісний Менген, якого він добре знав, раптом зробився таким жалюгідним і, задкуючи до дверей, забелькотів, мов блазень. Блазнем Менген ніколи не був. Але тепер…

— Ви диявол! — крикнула Розетта Грімо.

Її крик подіяв на Ремпола, мов скрегіт крейди по дошці. Обернувшись, він побачив, що вилиці на її обличчі ще більше випнулися, рот став ширшим, очі погасли. Вона вмить підхопилася й, майнувши полами норкового хутра, вибігла повз доктора Фелла до зали. Вслід за нею, грюкнувши дверима, подався й Менген. Через хвилину він повернувся. Вигляд у нього був майже гротескний — спина згорблена, голова опущена, лоб узявся зморшками, неспокійні темні очі блищали. Випроставши руки долонями вгору, немовби намагаючись заспокоїти присутніх, він сказав:

— Е-е… пробачте! — І знову причинив за собою двері.

— Вона — дочка свого батька, Хедлі, — хрипко мовив доктор Фелл і, заплющивши очі, повільно похитав головою. — Гм-гм… Це в неї від нервового напруження. Тепер вона — наче порох у набої, досить натиснути на спусковий гачок — і.. Гм… Боюся, що вона просто хворобливо підозрілива, але, можливо, вважає, що має на це підстави.

— Зрештою, вона іноземка. Одначе річ не в цьому, — неквапно промовив Хедлі. — Мені здається, ви завжди влучаєте в ціль, мов несхибний стрілець, що перебиває сигарету, яку хтось тримає в роті. До речі, що ви там казали про Дреймена?

— Хвилинку, хвилинку! Якої ви думки про Розетту, Хедлі? А про Менгена? — Доктор Фелл обернувся до Ремпола. — У моїй голові все трохи сплуталося. З наших слів у мене склалося враження, що Менген — невгамовний ірландець з тієї породи, яку я знаю і яка мені подобається.

— Він був таким, розумієте, — відказав Ремпол.

— Що ж до того, якої я думки про Розетту… — почав Хедлі. — Хоч вона трималася тут і холоднокровно, аналізувала життя свого батька — у неї, між іншим, з біса розумна голова! — але, б'юсь об заклад, у цю хвилину вона в сльозах біжить до лікарні, картаючи себе за те, що не завжди була з ним досить люб'язна. В ній сидить диявол, Фелле. Їй потрібен господар у повному розумінні цього слова. Менген не стане ним доти, доки не втовче це їй у голову кулаками або не прийме її власної поради, висловленої під час дискусії в університеті.

— Відколи ви стали старшим інспектором, — скоса дивлячись на Хедлі, промовив доктор Фелл, — у вас з'явилася якась вульгарна самовпевненість, і це мене засмучує й дивує. Невже ви й справді вірите всій цій нісенітниці — нібито вбивця непомітно проник у будинок і, зачаївшись, чекав, поки перестане йти сніг?

— Ця версія не гірша від решти, оскільки кращої в нас немає, — широко всміхнувся Хедлі. — До того ж свідки теж певні, що ми так вважаємо. Зрештою, я вірю тому, що вони розповіли. До речі, нас цікавить, чи є сліди від ніг на даху, так? Та до цього ми ще повернемось. То що ви там казали про Дреймена?

— Почнімо з того, що я пригадав дивне зауваження мадам Дюмон. У неї якось вихопилося, що вона не розуміє, навіщо вбивці було надівати пофарбовану маску, як ото Дреймен у листопадову карнавальну ніч. Я запам'ятав той чудний натяк на опудало Гая Фокса й усе дивувався, що б він мав означати. Згодом я зовсім випадково, запитуючи в Менгена про Петтіса, вжив слова: «… одягнений, мов опудало Гая Фокса п'ятого листопада». Ви помітили тоді вираз її обличчя, Хедлі? Моя згадка про одяг відвідувача була для неї настільки ж дивною, наскільки й приємною. Дівчина промовчала. Вона ненавиділа того, про кого в ту мить подумала. Кого?

— Пригадую, — відповів Хедлі, потираючи лоба. — Видно було, що вона когось підозрює чи бажає, щоб його запідозрили. Ось чому я й запитав у неї про це відверто. Вона, по суті, підвела мене до думки, що вбивця — хтось із мешканців будинку. Правду кажучи, на якусь мить мені здалося, ніби вона натякає на свою матір.

— Натякала вона тим часом на Дреймена. Згадайте: «Ви не розмовляли з Енні і з містером Дрейменом теж». — Доктор Фелл обійшов навколо столика з друкарською машинкою, уважно розглядаючи склянку з молоком. — Ми повинні побачити Дреймена. Мене зацікавив цей дармоїд і давній приятель професора Грімо, який приймає снодійні таблетки й п'ятого листопада надіває маску. Які в нього обов'язки? Що він узагалі робить у цьому домі?

— Ви маєте на увазі… шантаж?

— Нісенітниця, мій друже. Ви коли-небудь чули, щоб шкільний учитель когось шантажував? Ні, ні! Вчителі надто чутливі до того, що про них можуть подумати люди. Учительський фах має свої вади, я це по собі знаю, але він ніколи не дасть приводу для шантажу. Мабуть, Грімо взяв його з власної доброти, але… — Доктор Фелл замовк.

У протилежному кутку кімнати відчинилися й зачинилися двері, за якими були сходи на горище. Від пориву холодного повітря плащ у доктора Фелла напнувсь. У кімнаті з'явився закутаний великим вовняним шарфом, з посинілими від холоду губами задоволений Мілз. Відкинувши голову назад, як це роблять ковтачі шпаг, він випив молоко із склянки, простяг руки до вогню в каміні й сказав:

— Крізь люк, що веде на дах, я спостерігав за вашим детективом, джентльмени. Він викликав кілька зсувів, але… Пробачте, ви маєте для мене якісь доручення? Мені дуже хочеться вам допомогти, але, боюсь, я забув…

— Розбудіть містера Дреймена, якщо навіть доведеться облити його водою, — нетерпляче сказав старший інспектор. — А якщо й містер Петтіс іще тут, то скажіть, що я хочу його бачити. Що там знайшов сержант Бетс?

Відповів сам Бетс. Вигляд у нього був такий, ніби він щойно виліз із кучугури. Важко дихаючи, він потупав ногами, оббиваючи сніг, обтрусив одяг і, хитаючись, підійшов до каміна.

— Сер, — почав він, — я можу заприсягтися, що на даху немає навіть пташиних слідів. Там узагалі немає ніяких слідів. Я обстежив кожен фут. Я прив'язував вірьовку до кожного димаря і проповз уздовж усієї ринви. Ніяких слідів ні там, ні біля димарів. Якщо хтось і вибирався на цей дах сьогодні ввечері, то він мав бути легший за повітря. А тепер я піду вниз і огляну задній двір…

— Але ж… — вихопилось у Хедлі.

— Гаразд, — схвально мовив доктор Фелл. — А ми краще підемо й подивимося, що там роблять детективи в кімнаті професора Грімо. Якщо Престон…

Рвучко відчинивши двері, з'явився, мов за викликом, сержант Престон. Він перевів погляд із Бетса на Хедлі й, трохи хвилюючись, доповів:

— Я затримався. Треба було підсунути й поставити на місце всі книжкові шафи. Нічого! Ніякого таємного ходу. Камін міцний, без будь-яких секретів. Димохід іде під кутом і має лише два-три дюйми в перерізі… Щось іще, сер? Хлопці роботу закінчили.

— Відбитки пальців?

— Відбитків багато, але… Ви відчиняли вікно, сер? На шибці відбитки ваших пальців. Я їх знаю, сер.

— Взагалі я намагаюся своїх відбитків не залишати, — урвав його Хедлі. — Що далі?

— Інших відбитків на шибках немає. А рами й підвіконня покриті лаком. На них зосталися б не тільки відбитки пальців, а й рукавичок. Якби хтось не хотів залишати слідів, йому довелося б розігнатися й, ні до чого не доторкаючись, пірнути з вікна вперед головою.

— Дякую! Досить, — кинув Хедлі. — Містере Бетс, ідіть огляньте задній двір… Містере Мілз, почекайте! Поки Престон сходить і покличе містера Петтіса, я хотів би поговорити з вами.

— Здається, все, що я вам розповів, береться під сумнів, — саркастично посміхнувшись, промовив Мілз, коли Бетс і Престон вийшли. — Запевняю вас, я розповів правду. Ось тут я сидів. Погляньте самі.

Хедлі відчинив двері. За тридцять кроків від нього, у протилежному кінці високої напівтемної зали, були двері до кімнати професора Грімо; на них падало яскраве світло з-під арки.

— На мою думку, помилитися неможливо, — буркнув старший інспектор. — А може, відвідувач справді не входив до кімнати? Якщо взяти до уваги те, що ми почули, то можна зробити висновок: біля дверей діялися не зовсім зрозумілі речі. Я не думаю, що до цього була якось причетна жінка — в масці або… Але ж ви бачили їх одночасно. У кожному разі… Жах, та й годі!

— Нічого незрозумілого біля дверей не діялося, — щиро образився Мілз. — Я добре бачив усіх трьох. Мадам Дюмон була праворуч від дверей, високий відвідувач — ліворуч, а доктор Грімо посередині. Відвідувач увійшов до кімнати, причинив за собою двері й більше звідти не виходив. Все це відбувалося не в півтемряві. Не можна було помилитися в тому, що відвідувач мав велетенський зріст.

— Я теж не бачу підстав сумніватися, Хедлі, — докинув доктор Фелл по паузі. — Версія, що відвідувач міг вийти з кімнати через двері, відпадає. Що ви знаєте про цього Дреймена, містере Мілз?

— Він справді цікава людина, — примруживши очі, монотонним голосом відповів Мілз. — Але я знаю про нього небагато. Він оселився тут за кілька років до мене, принаймні так мені сказали. Відмовився від учителювання, бо, незважаючи на зусилля лікарів, почав утрачати зір, хоча з вигляду… е-е… Його очей і не скажеш, що він майже сліпий. Дреймен звернувся по допомогу до професора Грімо.

— Професор Грімо чимось йому завдячував?

— Цього я не можу сказати. Якось згадувалося, нібито вони познайомились у Парижі, де професор Грімо вчився. Це все, що я знаю, коли не рахувати того, що сказав професор, виголошуючи тост на одному, так би мовити, святковому бенкеті, — Мілз, не розтуляючи рота, самовдоволено всміхнувся, примружив очі й з іронією в голосі повів далі: — Так от, професор Грімо сказав, що містер Дреймен колись урятував йому життя, й назвав його найкращим у світі товаришем. Звичайно, за умови…

Мілз за звичкою поставив одну ногу поперед другої й, погойдуючись назад-вперед, постукував носаком заднього черевика по закаблуку переднього. В такій позі його маленька постать з великою копицею волосся на голові нагадувала карикатуру на Суїнберна[13].

— Ну, а за що не любите його ви? — з цікавістю глянувши на нього, запитав доктор Фелл.

— Я і не люблю його, і не зневажаю. Але він не робить нічого.

— Тому й міс Грімо не любить його?

— Міс Грімо не любить його? — перепитав Мілз, широко розплющивши очі. — Атож, я помічав це, але не був певний.

— А чого йому так подобаються ночі Гая Фокса?

— Гая Фо… — Мілз здивовано замовк, потім осміхнувся й повів далі: — А-а! Я відразу не зрозумів. Бачте, він дуже любить дітей. Двоє його власних загинули кілька років тому. Як мені відомо, вони впали з даху… Це була одна з тих безглуздих трагедій, яких ми позбудемось, коли побудуємо в майбутньому більший, величніший, просторіший світ. — По цих його словах обличчя в доктора Фелла налилося кров'ю, але Мілз говорив далі. — Його дружина не пережила горя. Згодом у нього почав слабнути зір… Він любить спілкуватися з дітьми, та в нього й у самого ніби дитяче мислення, незважаючи на певні розумові здібності. — Мілз закопилив губу. — Він ніколи не пропускає нагоди побути п'ятого листопада серед дітей. Це день народження одного з його нещасних нащадків. Він цілий рік заощаджує гроші, щоб купити ілюмінацію та прикраси й змайструвати кумедне опудало Гая Фокса для…

Постукавши, до кімнати ступив сержант Престон.

— Внизу нікого немає, — доповів він. — Джентльмен, якого ви хотіли бачити, мабуть, пішов додому. А оце щойно приніс для вас хлопець із лікарні. — З цими словами сержант передав старшому інспекторові конверт і квадратну коробочку, схожу на скринечку для коштовностей. Хедлі дістав записку, перебіг її очима й вилаявся.

— Відійшов — і ні слова! — кинув він. — Ось, читайте!

Доктор Фелл почав читати. Ремпол заглянув йому через плече. В записці говорилося:

«Старшому інспекторові Хедлі:

Бідолашний Грімо помер об 11.30. Посилаю вам кулю. Гадаю, вона випущена з револьвера калібру 0,38 дюйма. Я намагався зв'язатися з поліційним лікарем, але він заклопотаний іншою справою, тому надсилаю її вам. Перед смертю професор Грімо опритомнів. Те, що він сказав, можуть, крім мене, засвідчити дві мої медичні сестри. Та, можливо, він марив, і я мушу бути обережним. Я знав його досить добре, але зовсім не знав, що в нього є брат.

Повідомивши мені про це, професор Грімо сказав дослівно таке: «Це зробив мій брат. Я не думав, що він стрілятиме. Бог його знає, як він вибрався з тієї кімнати. Цієї секунди він там, а наступної його там уже немає. Візьміть олівець і папір, швидше! Я хочу сказати вам, хто мій брат, аби ви не подумали, що це марення».

Від напруження в нього почалася кровотеча, і він помер, не сказавши більше нічого. Чекаю вказівки щодо тіла. Якщо можу чимось допомогти, дайте знати.

І. Г. Петерсон, доктор медицини».

Всі перезирнулися. Загадка залишалася складною й нерозгаданою, факти справжніми, свідчення перевіреними. Але залишався й страх перед безтілесною людиною. Помовчавши, старший інспектор сумно повторив:

— Бог його знає, як він вибрався з тієї кімнати.

Друга труна

ЗАГАДКА ВУЛИЦІ КАЛІОСТРО

9. Розкрита могила

Доктор Фелл знічев'я пройшовся по кімнаті, зітхнув і сів у велике крісло.

— Брат Анрі… — пробурчав він. — Гм… Атож… Боюся, нам доведеться повернутись до брата Анрі.

— К бісу брата Анрі! — знуджено промовив Хедлі. — Спочатку повернімося до брата П'єра. Він знає! Чому немає ніякої звістки від констебля? Де той, кого послали по брата П'єра до театру? Прокляті, поснули й…

— Ми не повинні цього боятися, — урвав розгніваного Хедлі доктор Фелл. — Брат Анрі саме цього й бажає. Тепер, коли ми знаємо останні слова Грімо, у нас нарешті є ключ…

— Від чого?

— Від змісту слів, яких ми не могли зрозуміти. На жаль, тепер вони нам не допоможуть, хоча теоретично ми й можемо визнати, що вони означають. Боюся, доктор Грімо загнав нас у глухий кут. Він нічого не говорив нам, а скоріше, намагався запитати нас.

— Як це?

— Хіба ж не зрозуміло, що це саме так? Грімо сказав: «Бог його знає, як він вибрався з тієї кімнати. Цієї миті він там, а наступної його вже немає». Спробуймо розікласти на полички усі слова з цього вашого дорогоцінного записника. У вас із Тедом трохи різні версії, але почнімо з тих слів, які в обох у вас не викликають сумніву. Відкладімо вбік першу загадку. Думаю, щодо слів «Хорват» та «соляна шахта» ми можемо бути певні. Відкладімо також ті, щодо яких згоди немає. Що залишається в обох ваших списках?

— Почнімо з мене, — ляснув пальцями Хедлі. — Залишається: «Він не міг з вірьовкою», «дах», «сніг», «гай», «надто яскраве світло». Отже, якщо ми спробуємо звести докупи всі ці слова, то матимемо щось на зразок: «Бог його знає, як він вибрався… Він не міг скористатися вірьовкою ні для того, щоб піднятися на дах, ні для того, щоб спуститися на сніг. Цієї миті він там, а наступної його вже немає. Було надто яскраве світло, щоб я не розгледів кожного його руху…» Хоча… стривайте! А як щодо…

— А тепер порівняйте розбіжності, — запропонував доктор Фелл, — Тед почув: «Не самогубство». Загалом ці слова можна зрозуміти й так: «Це не самогубство. Я себе не вбивав». Ви почули слово «револьвер», яке не важко узгодити з іншими: «Я не сподівався, що він стрілятиме». Бачите, всі ключі до розгадки обертаються на запитання. Це перша з усіх відомих мені справ, де жертва така сама допитлива, як і решта учасників.

— А як щодо слова «гай»? Воно нікуди не підходить.

— Підходить, — похмуро глянув на Хедлі доктор Фелл. — Воно найлегше з усіх, але може виявитися найхитрішим, і нам не слід поспішати використовувати його. Все залежить від того, в яких обставинах звучать слова. Коли проаналізувати, яку асоціацію викликає те чи те слово у різних людей, і загадати слово «гай» природознавцеві, то він, певно, відповість «ліс», а от історик, найімовірніше, скаже… Ну, швидко думайте, що?

— Фокс! — не вагаючись, вигукнув Хедлі й після напруженої паузи запитав: — Ви маєте на увазі, що ми повертаємося до розмови про маску в карнавальну ніч Гая Фокса чи щось таке?

— Ну, про неї говоримо не тільки ми, — потер чоло доктор Фелл. — Мене не здивує, якщо така маска впала комусь в око десь у місті недалеко звідси. Що ви на це скажете?

— Я скіпку, що мені треба побалакати з містером Дрейменом, — похмуро відповів старший інспектор. Підійшовши до дверей, він здивовано побачив, що їх жадібно підслуховує Мілз, притиснувшись кістлявим обличчям до товстої шибки.

— Спокійно, Хедлі! — застеріг старшого інспектора доктор Фелл. — Це на вас не схоже. Ви вмієте бути незворушним, мов гвардієць у почесній варті, коли літають загадкові тарілки, але не вмієте тримати себе в руках, коли бачите щось цілком зрозуміле. Нехай наш юний друг слухає. Йому це було корисно, навіть якщо він почув лише кінець нашої розмови. — Він усміхнувся. — А хіба це кинуло підозру на Дреймена? Навпаки. Пам'ятаєте, ми не закінчили зводити докупи складові частини нашої картинки-крутиголовки. Бо не врахували однієї дрібниці: слів, які ви чули самі. Рожева маска мала навести Грімо на думку про Дреймена, як вона, здається, навела на цю думку кількох інших людей. Але Грімо знав, чиє обличчя було під маскою. Тому ми маємо цілком вірогідне пояснення його останніх слів, які ви занотували: «Не скидай-то на бідолашного…». Здається, він ставився до Дреймена дуже прихильно. — Помовчавши, доктор Фелл обернувся до Мілза. — Приведіть його сюди, друже!

Коли двері за Мілзом зачинилися, Хедлі стомлено сів, дістав із нагрудної кишені прим'яту сигару й відтяг пальцями комір, який враз зробився йому надто тісним.

— Мистецтво влучно стріляти? — запитав він сам себе згодом. — Туго напнута вірьовка й сміливий молодик на… Гм… — Втупившись поглядом у підлогу, він із досадою промовив: — Я, мабуть, з'їжджаю з глузду. Нормальна людина про таке не подумає. У вас є конкретні пропозиції?

— Так. Трохи згодом, з вашого дозволу, я застосую метод Гросса.

— Що ви застосуєте?

— Метод Гросса. Ви забули? Ми про нього сьогодні вже згадували. Треба дуже обережно взяти з каміна увесь спалений та недопалений папір і спробувати за методом Гросса прочитати, що на ньому написано… Спокійно! — кинув він, бо Хедлі зневажливо гмукнув. — Я не сподіваюся прочитати все чи бодай половину, але рядок тут, рядок там підкаже, що було для Грімо важливіше, ніж зберегти власне життя. Отак воно.

— І як же цей фокус робиться?

— Самі побачите. Майте на увазі, я не запевняю, нібито можна щось прочитати на геть спаленому папері, але на тому, який залишається всередині й тільки почорнів, можна. Інших пропозицій у мене немає, от хіба що… Що там таке?

Сержант Бетс, тепер уже не такий обліплений снігом, незграбно ввійшов до кімнати. Причиняючи двері, він ще раз пересвідчився, що за ними нікого немає, і доповів:

— Я оглянув задній двір, сер, і два прилеглих. Перевірив усі паркани. Ні слідів ніг, ні будь-яких інших ніде немає… Але одну рибку ми з Престоном, здається, таки спіймали. Коли я повертався, сходами вниз збіг високий старий чолов'яга, довго, мов чужий, порпався, поки знайшов пальто й капелюха, а потім кинувся до надвірних дверей. Він каже, що його прізвище Дреймен і що він тут мешкає, але ми подумали…

— Гадаю, ви самі переконаєтеся, що він погано бачить, — кинув доктор Фелл. — Нехай зайде.

У Дреймена було довгасте худе обличчя, сивий чуб, облямовані зморшками лагідні ясно-голубі очі, що зовсім не здавалися сліпими, горбатий ніс, від якого дві глибокі борозни збігали до м'яких губів. Волика лисина робила високим вузьке чоло, а коли Дреймен його морщив, то одна брова зводилася вгору, й усе обличчя набувало нерішучого виразу. Незважаючи на згорблені плечі, Дреймен був високий, а його кістлява постать здавалася досить міцною. Він був схожий на військового, який перестав дбати про свій зовнішній вигляд. Його серйозне, добродушно обличчя прибрало запобігливого виразу.

Одягнений Дреймен був у темне, застебнуте до самого підборіддя пальто. Стоячи в дверях із притиснутим до грудей капелюхом, він пильно оглянув усіх з-під кошлатих брів, а потім заговорив глибоким голосом людини, яка, здавалося, взагалі не звикла говорити:

— Прошу мені вибачити. Я знав, що мав з'явитися до вас, перше ніж іти з дому. Але коли молодий містер Менген розбудив мене й розповів, що сталося, я вирішив негайно побачити Грімо й подивитись, чи не можу я чимось йому допомогти.

Ремпол подумав, що на Дреймена все ще впливають снодійні таблетки, тому так і блищать його очі. Ступивши крок уперед, Дреймен намацав рукою спинку стільця, але по сів, поки Хедлі йому не запропонував.

— Містер Менген сказав мені, що професор Грімо…

— Професор Грімо помер, — сухо кинув Хедлі.

В кімнаті запала тиша. Нарешті Дреймен, тримаючи руки на капелюсі й випроставшись на стільці, наскільки йому дозволила сутулість, на миті, заплющив очі, тоді подивився кудись убік і повільно промовив:

— Упокой, Боже, душу його… Шарль Грімо був доброю людиною.

— Вам відомо, як він помер?

— Так. Містер Менген розповів мені.

— В такому разі ви розумієте, що єдина можливість допомогти нам схопити вбивцю вашого приятеля — це розповісти все, що ви знаєте.

— Я… Атож, звичайно…

— Будьте дуже уважні, містере Дреймен! Нам потрібно почути все про його минуле життя. Ви його добре знали. Де ви з ним познайомились?

Було таке враження, ніби видовжене Дрейменове обличчя раптом втратило риси й розпливлося.

— У Парижі. Він дістав в університеті науковий доктороький ступінь у тисяча дев'ятсот п'ятому році — в тому самому році, що й я. Тоді ж ми з ним і познайомились. — Дреймен затулив рукою очі і, мовби пригадуючи, провадив далі. — Грімо був дуже відомий. Через рік він обійняв посаду професора-ад'юнкта в Діжоні. Але згодом у нього померли рідні. Одержавши багату спадщину, він незабаром покинув роботу й переїхав до Англії. Так принаймні я чув. Після цього ми не бачилися багато років. Що ви ще бажаєте знати?

— Ви були з ним знайомі до дев'ятсот п'ятого року?

— Ні.

— Коли ви врятували йому життя? — різко запитав Хедлі, нахилившись уперед.

— Врятував йому життя? Я вас не розумію.

— Ви бували в Угорщині, містере Дреймен?

— Я… Я подорожував по Європі і, можливо, був і в Угорщині. Але це було дуже давно, в молоді роки. Не пам'ятаю.

Настала черга Хедлі скористатися прийомом «влучної стрільби».

— Ви врятували йому життя, коли він утік із в'язниці «Зібентюрмеи», так?

Дреймен стис кістлявими руками капелюха й сів рівніше. Ремполові спало на думку, що такого напруження старий не відчував уже добрий десяток років.

— Врятував? Я? — перепитав Дреймен.

— Відмагатися марно. Нам відомо все, навіть дати, які ви самі щойно назвали. Кароль Хорват у своєму записнику, ще на волі, занотував тисяча вісімсот дев'яносто восьмий рік. Якщо враховувати попередню академічну підготовку до того, як здобути в Парижі докторський ступінь, то йому потрібно було принаймні чотири роки. Гаразд, візьмімо три роки — від дня суду над ним до дня втечі, — холодно провадив Хедлі. — Можна зателефонувати до Бухареста й не пізніше, ніж через дванадцять годин, дістати повну інформацію. Як бачите, вам краще казати правду. Мені потрібно знати все, що вам відомо про Кароля Хорвата та… двох його братів. Один із них його вбив. Нарешті, я мушу нагадати вам: замовчувати будь-які відомості, дотичні до справи, — це тяжкий злочин. Отже?..

Дреймен якийсь час сидів, затуливши руками очі й постукуючи ногами по килиму. Потім він глянув на присутніх, і вони здивовано відзначили, що його голубі очі, хоч і мали склянистий блиск, м'яко всміхалися.

— Тяжкий злочин? — перепитав він і кивнув головою. — Справді? Якщо відверто, сер, то ваші погрози мене не лякають. Людину, яка бачить лише ваші обриси, мало що може зворушити, розгнівати чи злякати. Молодим це зрозуміти важко, але ви, сподіваюся, зрозумієте. Знаєте, я не зовсім сліпий. Я можу побачити людське обличчя, ранкове небо й усе те, чим, як запевняють поети, сліпі повинні марити. Але я не можу читати, а ті обличчя, які я над усе хотів би бачити, самі перестали бачити на вісім років раніше, ніж я. — Він знову кивнув головою, дивлячись перед себе — Сер, я б дав будь-які потрібні вам відомості, якби це допомогло Шарлеві Грімо. Але я не певен, чи варто копатися в давніх скандальних історіях.

— Навіть якщо це допоможе знайти брата, котрий убив його?

— Послухайте, — ледь кивнув головою Дреймен і насупився, — я щиро раджу вам забути про це. — Не знаю, як ви дізналися, але він справді мав двох братів. Обидва вони багато років тому померли.

У кімнаті запала така тиша, що Ремпол чув потріскування майже затухлого полум'я в каміні та хрипке дихання доктора Фелла, який сидів, приплющивши очі.

— Звідки ви знаєте? — кинувши на Фелла короткий погляд, удавано байдуже запитав Хедлі.

— Мені казав Грімо, — відповів Дреймен, наголосивши на прізвищі. — Крім того, про це тоді галасували всі газети, від Будапешта до Брашова. Це можна легко перевірити. Обидва померли від бубонної чуми.

— Якби ви, звичайно, могли довести… — ввічливо почни Хедлі.

— Ви обіцяєте не копатися в давніх скандальних історіях? — запитав Дреймен, сплітаючи й розплітаючи свої кістляві пальці. Нелегко було витримати погляд його ясно-голубих очей. — Якщо я все розповім вам і доведу, ви дасте мертвому спокій?

— Це залежатиме від ваших відомостей.

— Гаразд, я розповім про те, що бачив сам. Це була жахлива справа. Ми з Грімо домовились ніколи про це не згадувати. Але я не хочу обдурювати вас і посилатись на те, що, мовляв, забув якісь подробиці.

Потираючи пальцями скроні, старий так довго мовчав, що Хедлі вже зібрався щось сказати йому. Та зрештою Дреймен повів далі.

— Пробачте, джентльмени, я намагався пригадати точні дати, щоб ви могли їх перевірити. Це було в серпні чи вересні дев'ятсотого року. А може, дев'ятсот першого. Я оце подумав, що можу почати п стилі сучасних французьких романів, а саме: в сутінках холодного вересневого дня тисяча дев'ятсот… року самотній вершник поспішав дорогою — і якою диявольською дорогою! — біля підгір'я північно-східних Карпат. Далі треба було б змалювати той дикий краєвид і таке інше… Тим вершником був я. Ось-ось мав пуститися дощ, і я хотів до темряви бути в Траджі.

Хедлі нетерпляче засовався, доктор Фелл розплющив очі, а Дреймен, усміхнувшись, повів далі:

— Я мушу знову вдатися до атмосфери дешевих романів, бо вона тоді відповідала моєму настроєві, до того ж так багато чого вам стане зрозумілішим… На той час мене захоплювали ідеї політичної свободи, чому сприяв мій молодий романтичний вік. Я їхав верхи, а не йшов пішки лише для того, щоб мати привабливіший вигляд, і навіть прихопив револьвера — проти міфічних розбійників, а також троянду — як амулет проти привидів. І розбійники, й привиди таки могли трапитися. І ті, й ті мене вже кілька разів лякали. Про тамтешні холодні ліси й вузькі ущелини люди розповідали багато страшного. Ті місця, хоч і заселені людьми, були якісь незвичайні. Бачте, Трансільванія з трьох боків оточена горами. Англійцеві незвично бачити житнє поле чи виноградник на крутому схилі, червоний чи жовтий одяг місцевих жителів, пропахлі часником придорожні заїзди чи пагорки чистої солі.

Так от, їхав я звивистою дорогою, і місцевість була вкрай безрадісна. Насувалася гроза. На багато миль довкола — жодного заїзду. За кожним кущем мені ввижався диявол, і я тремтів від страху. Але для страху в мене були й інші причини. Після спекотного літа спалахнула пошесть чуми, а в повітрі, навіть за холодної погоди, роїлися хмари комарів. В останньому селі, яке я проїхав — забув, як воно називалося, — мені сказали, що в соляних шахтах чути було якийсь галас. Але я мав надію зустріти в Траджі свого приятеля, одного англійського туриста. Крім того, мені хотілося побачити в'язницю, що дістала назву від семи білих пагорбів поруч. Тому я їхав далі.

Я знав, що проминатиму в'язницю, і попереду вже виднілися ті білі пагорби. Саме почало темніти, вітер, здавалося, рвав дерева на шматки, і я проїжджав повз три свіжі могили. Навколо — сліди ніг, поблизу — ні душі.

— Дуже схожий краєвид зображено на картині, яку доктор Грімо купив у містера Бернабі, — порушив Хедлі дивну атмосферу, створену мрійливим Дрейменовим голосом.

— Я… я не знаю, — протяг Дреймен, видимо, здивований. — Правда? Я й не помітив.

— Не помітили? Хіба ви не бачили картини?

— Бачив, але лише в загальних рисах — дерева, краєвид…

— І три надгробки…

— Не знаю, що надихнуло Бернабі, — мляво повів далі Дреймен і потер чоло. — Бог свідок, я ніколи йому про це не розповідав. Мабуть, це збіг обставин. На тих могилах не було надгробків. Були прості дерев'яні хрести… Але я вже казав, що їхав верхи, й дивитися на ті могили мені було не дуже приємно. На тлі темно-зеленого краєвиду й білих пагорбів вони мали досить незвичний вигляд. Але що було, те було. Якщо це могили в'язнів, подумав тоді я, то дивно, чому вони так далеко від в'язниці? Раптом мій кінь став дибки й мало не скинув мене. Обернувшись, я зрозумів, що його злякало. Горбок на одній з могил піднявся й розсипавсь. Почувся тріск. Із могили виткнулося щось темне. Це була всього лише рука, на якій ворушилися пальці, але нічого страшнішого мені бачити в житті не траплялося…

10. Кров на піджаку

— Зі мною діялося теж щось незбагненне, — провадив Дреймен. — Спішитись я боявся — щоб не вирвавсь і не втік кінь, — а тікати самому на копі було соромно. На думку спадали вампіри та всілякі легенди про пекло. Відверто кажучи, я просто перелякався. Кінь крутився, мов дзига, я вже дістав револьвер, а коли знов обернувся, то побачив, що з могили вийшов чоловік і рушив до мене.

Так, джентльмени, я зустрів одного з найкращих моїх друзів. Чоловік нахилився і взяв лопату — мабуть, залишену копачами. Коли він підійшов ближче, я закричав по-англійському: «Чого вам треба?» Іншою мовою я в ту мить не міг згадати жодного слова… Чоловік зупинився й теж по-англійському, але з сильним акцентом заговорив: «Допоможіть мені, мілорде, не бійтеся!» — і відкинув лопату. Кінь заспокоївся, а я ні. Чоловік був невисокий на зріст, але дуже міцний. Його темне припухле обличчя було в маленьких цяточках і в сутінках здавалося рожевим. Пішов дощ. Він стояв, розмахуючи руками, й говорив до мене. Я не намагатимуся переказати все слово в слово. Чоловік розповідав щось на зразок: «Бачте, мілорде, я не помер від чуми, як оті два бідолахи. — Він показав на дві інші могили. — Я не заразний. Погляньте, як дощ усе змиває. Це — моя власна кров». Чоловік навіть показав потемнілого від кіптяви язика, і під дощем він став чистим. Це було якесь потойбічне видовище: сама його постать, оте місце… Потім чоловік став запевняти, що він в'язень не кримінальний, а політичний, і йому пощастило втекти з в'язниці. — Дреймен наморщив лоба і знов осміхнувся. — Чи я йому допоміг? Звичайно, допоміг. Я загорівся бажанням допомогти йому. Поки ми укладали план, він розповів, що був одним із трьох братів, студентів Клаузенберзького університету, заарештованих під час виступу за незалежну Трансільванію під протекторатом Австрії, як це було до тисяча вісімсот шістдесятого року. Всі троє сиділи в одній камері, двоє померли від чуми. За допомогою лікаря, теж ув'язненого, він симулював такі самі, як у братів, симптоми і нібито помер. Було малоймовірно, що хтось стане перевіряти висновок лікаря, адже всю в'язницю охопив жах перед чумою. Навіть ті, що ховали цих трьох, відверталися, коли клали тіла в соснові труни та забивали віка. Вони мали поховати мерців далеченько від в'язниці і намагалися виконати цю роботу якомога швидше. Лікар непомітно поклав йому в трупу гострогубці. Чоловік показав їх мені. Зберігаючи спокій, не витрачаючи надто багато повітря, дужий чоловік міг натиснути головою й підняти віко настільки, щоб просунути в щілину гострозубці, а тоді вибратися крізь пухку землю з могили.

Далі. Коли він почув, що я — студент із Парижа, наша розмова пішла й зовсім легко. Його мати була француженка, і по-французькому він говорив бездоганно. Ми вирішили, що йому найкраще вирушити до Франції, де він не викликатиме підозри. Десь у схованці він мав трохи заощаджених грошей, а в його рідному місті жила дівчина, яка… — Дреймен раптом замовк, ніби похопившись, що сказав зайве.

— Гадаю, ми знаємо, хто була та дівчина, — кивнув головою Хедлі. — Та поки що не турбуватимемо мадам Дюмон. Що було далі?

— Їй можна було довірити забрати із схованки гроші й привезти їх до Парижа. Навряд чи все те могло викликати галас. Адже Грімо вважали померлим. А проте він дуже боявся, поки не поголився та не надяг один із моїх костюмів. Ми не викликали жодної підозри. В ті дні паспортів не існувало, і по дорозі з Угорщини він був мені англійським другом, якого я нібито зустрів у Траджі… Оце і все, джентльмени! Решту ви знаєте. — Дреймен глибоко зітхнув і звів на них погляд своїх нерухомих очей. — Можете перевірити все, що я розповів…

— Ви сказали, почувся тріск? — озвався доктор Фелл.

Запитання було таке несподіване, що Хедлі здивовано оглянувсь, а Дреймен спрямував на голос свій невидющий погляд. Доктор Фелл, постукуючи по килиму палицею і важко дихаючи, сидів незворушно.

— Гадаю, що це дуже важливо, — дивлячись на вогонь, додав він, немовби йому хтось заперечував. — Дуже важливо. Гм… У мене, містере Дреймен, до вас лише двоє запитань. Ви чули, як затріщало… віко труни? Виходить, могила, з якої вибрався Грімо, була дуже мілка?

— Так. Дуже мілка. А то він би з неї ніколи не вибрався.

— Друге запитання. Щодо в'язниці. Порядки в ній були суворі чи не дуже?

Це запитання здивувало Дреймена, але він стримано відповів:

— Не знаю. Чув лише, нібито урядовці нарікали на адміністрацію в'язниці. Гадаю, вони були незадоволені тим, що хвороба поширилась за межі в'язниці і тому зменшилось число робітників у соляних штатах. Між іншим, імена померлих були надруковані в газеті. Я сам бачив, тож іще раз запитую: яка користь копатися в давніх скандальних історіях? Це вам не допоможе. Ви ж бачите, щодо Грімо немає ніяких сумнівів, але…

— Правильно, в цьому й уся суть, — буркнув доктор Фелл, пильно дивлячись на Дреймена. — Я теж хочу це наголосити. Сумнівів немає… ніяких. Що може примусити людину поховати в землю всі сліди свого минулого?

— … але може постати звинувачення проти Ернестіни Дюмон, — підвищивши голос, закінчив Дреймен. — Ви розумієте, що я маю на увазі? А дочка Грімо? А це припущення, що один чи обидва його брати живі? Вони мертві, а мертві з могил не виходять. Дозвольте запитати, хто подав думку, що Грімо вбили його брати?

— Сам Грімо, — відповів Хедлі.

Ремполові здалося, що Дреймен нічого не зрозумів. Він непевно, немовби йому перехопило дух, підвівся зі стільця, розстебнув пальто, провів рукою по горлу й знову сів. Лише його склянистий погляд не змінився.

— Ви мене обманюєте? — по-дитячому запитав він тремтячим голосом. — Навіщо ви мене обманюєте?

— Це правда. Прочитайте! — Хедлі простяг йому записку від лікаря Петерсона.

Дреймен швидко подався вперед, щоб узяти її, але потім відсмикнув руку назад і похитав головою.

— Це мені ще нічого не доводить, сер. Я… я… Ви маєте на увазі, він щось сказав, перше ніж…

— Він сказав, що вбивця — його брат.

— Він іще щось сказав? — повагавшись, запитав Дреймен.

Хедлі помовчав, даючи Дрейменові змогу подумати.

— Але я запевняю вас, — провадив Дреймен, — це неможливо! Ви маєте на увазі, що той блазень, який погрожував Грімо, якого Грімо ніколи доти не бачив, — один із його братів? Ви так гадаєте? Не розумію… Як тільки я дізнався, що Грімо закололи…

— Закололи?

— Так. Я кажу, як…

— Його застрелили, — уточнив Хедлі. — Звідки ви взяли, що його закололи?

Дреймен стенув плечима. На його обличчі промайнув розпачливий вираз.

— Здається, джентльмени, я поганий свідок, — промовив він рівним голосом. — Я мав найкращі наміри розповісти вам про все, у що ви не вірите. Можливо, я чогось не зрозумів. Містер Менген сказав, що на Грімо вчинено напад і він умирає, а вбивця, порізавши на шматки картину, зник. Тож я й подумав… — Він потер перенісся. — У вас є до мене ще запитання?

— Що ви робили ввечері?

— Я спав. Я… Ви ж бачите, у мене хворі очі. За вечерею вони так боліли, що я не пішов до «Альберт-Холу»[14], а випив снодійне й ліг. На жаль, від пів на восьму до того часу, коли містер Менген розбудив мене, я нічого не пам'ятаю.

— Розумію. Ви роздяглися, коли лягали спати, містере Дреймен? — дивлячись на його розстебнуте пальто, тихо, але рішуче запитав Хедлі.

— Прошу проба… Чи роздягся? Ні. Лише скинув черевики. А що?

— Ви виходили із своєї кімнати?

— Ні.

— Тоді звідки у вас на піджаку кров? Ось тут! Устаньте! Стійте спокійно! Скиньте пальто!

Ремпол бачив, як Дреймен жестом людини, що ось-ось упаде, стягуючи пальто, нерішуче провів рукою по грудях. На ньому був світло-сірий костюм. На правій полі піджака, біля кишені, чітко вирізнялася темна пляма. Дрейменові пальці спочатку зупинилися на плямі, потім почали її розтирати.

— Це не може бути кров, — заговорив він, поступово підвищуючи голос. — Не знаю, що це, тільки не кров, запевняю вас.

— Побачимо! Скиньте піджак, будь ласка. Боюся, ми попросимо залишити його в нас. Хочете щось забрати з кишені?

— Але…

— Звідки ця пляма?

— Не знаю. Їй-богу, не знаю, навіть не уявляю… Чому ви думаєте, що це кров?

— Дайте мені піджака, будь ласка, — попросив Хедлі. — Він спостерігав, як Дреймен тремтячими руками дістав з кишені кілька мідних монет, квиток на концерт, носову хустку, коробку сигарет «Будбайн» та сірники, потім узяв піджака й розіслав його в себе на колінах. — Гаразд. Ви не будете заперечувати, якщо ми обшукаємо нашу кімнату? Мушу вам сказати відверто: якщо ви відмовите, повноважень робити обшук я не маю.

— Я не заперечую, — похмуро відказав Дреймен і потер чоло. — Скажіть, інспекторе, як це трапилося? Не розумію… Я намагався нічого поганого не робити. Так, нічого поганого! Я не маю до цієї справи ніякого стосунку. Я заарештований? Що ж, не заперечую.

Його гірка посмішка викликала в Ремпола скоріше подив, ніж підозру. Щось тут було не те. Ремпол бачив, що Хедлі теж поділяє його сумніви. Гаразд, ось чоловік, який дав кілька дивних, неправдоподібних свідчень. Він розповім страшну історію, що могла бути вигаданою чи правдивою, але була якась театральна. Зрештою на його піджаку виявлено кров. І все ж Ремпол чомусь був схильний вірити в його історію чи принаймні в те, що чоловік вірить у неї сам. Можливо, тому, що історія була зрозуміла й проста, і ось перед ними стоїть той, хто її розповів, — високий, кістлявий, у голубій, вилинялій до білого сорочці з підкоченими рукавами, що оголяли тонкі, худі руки. Краватка в нього з'їхала набік. На підлогу звисає перекинуте через одну руку пальто. Стоїть і ніяково всміхається.

— Бетсе! Престоне! — покликав, вилаявшись подумки, Хедлі й, поки підлеглі відгукнулися, нетерпляче переступив з ноги на ногу. — Бетсе! Відвезіть піджака до хімічної лабораторії. Хай перевірять оцю пляму. Бачите її? Доповісте вранці! На сьогодні все. Престоне, підіть з містером Дрейменом і огляньте його кімнату! Ви знаєте, на що треба звернути увагу. Я приєднаюся до вас за хвилину… Подумайте, містере Дреймен. Я хочу попросити вас прийти вранці до Скотленд-Ярду. Все.

Дреймен нічого не відповів і пішов, мов п'яний, тягнучи за собою пальто.

— Звідки могла взятися ця кров? — усе запитував він, смикаючи Престона ва рукав. — Дивно, звідки могла взятися ця кров?

— Не знаю, сер, — кинув Престон. — Обережно, одвірок!

У холодній кімнаті знову запала тиша.

— Хотів би я зрозуміти, Фелле, — похитав головою Хедлі, — що вам треба від цього чоловіка? Він, схоже, досить відвертий, ввічливий і спокійний, а ви товчете його, мов підвісну боксерську грушу, і він крутиться на одному місці. Йому, здається, байдуже, що ви про нього думаєте чи що з ним робите. Може, черев те молодь і не любить його.

— Гм… Атож… Я візьму з каміна папір і поміркую вдома, — пробурмотів доктор Фелл. — Те, що оце спало мені на думку…

— Що?

— … просто жахливе. — Доктор Фелл енергійно звівся на ноги, надів свого крислатого капелюха й махнув палицею. — Я не бажаю теоретизувати. Вам треба зателеграфувати й знати правду. Гм… Але в історію з трьома трунами я не вірю, хоча сам Дреймен, може, й вірить. Поки наша теорія не пішла прахом, нам доведеться вважати, що два брати Хорвати живі, чи не так?

— Хто знає тільки…

— З ними щось сталося. Гм… Атож… Мій здогад грунтується ось на чому: Дреймен вірить у те, що каже. Але, по-перше, я анітрохи не вірю, що ці брати були ув'язнені як політичні злочинці. Грімо, маючи трохи «заощаджених» грошей, втікає з в'язниці. Зачаївшись на п'ять чи і більше років, він раптом — уже під новим ім'ям — успадковує від невідомих нам родичів велике багатство, а потім, щоб спокійно ним користуватися, виїжджає із Франції. По-друге. Якщо все це правда, тоді в чому полягає таємниця минулого життя Грімо? Більшість людей сприймають, наприклад, втечу Монте-Крісто як романтичну й хвилюючу історію, тому провина Грімо, політичний злочин для англійського вуха мав би не більше значення, ніж порушення правил переходу через вулицю чи ляпас полісменові на спортивних змаганнях. Чорт забирай, Хедлі, щось тут не так!

— Ви гадаєте…

— Я гадаю, — тихо вів далі доктор Фелл, — що Грімо справді поховали живцем. Припустімо, двох інших братів теж поховали живих. Припустімо, всі три смерті були такі самі фальшиві, як і смерть Грімо. А що як у тих двох трунах було двоє живих людей, коли Грімо вибрався із своєї? А що як вони не змогли вибратися тільки через те, що не мали, як він, гострозубців? Їх мав лише Грімо. Він був найдужчий. Вибравшись сам, він міг легко визволити решту, як вони й домовлялись. Але Грімо завбачливо вирішив покинути їх у могилах, щоб не ділити вкрадені всіма трьома гроші. Блискуче скоєний злочин!

Всі мовчали. Хедлі тихо щось буркнув і звівся на ноги.

— Я знаю, — мовив доктор Фелл, — слабкий чоловік, вчинивши такий жахливий злочин, з'їхав би з глузду. Але лише так можна пояснити його ганебний вчинок і те, що він не мав би спокійного життя, якби брати теж вибралися з могил. Крім того, чому Грімо, навіть не позбувшись арештантського одягу, так квапив Дреймена їхати від того місця? Чому він ішов на ризик, не боявся, що його побачать на дорозі, тоді як схованка біля чумної могили була якнайнадійніша, бо місцеві жителі туди й не поткнулися б? А тому, що могили були дуже мілкі. Якби згодом брати, зрозумівши, що їх залишено вмирати й визволяти їх ніхто не прийде, почали кричати та стукати, то Дреймен міг би почути крики й побачити, що земля на могилах здригається.

— Чи помогла б якась свиня… — непевно промовив Хедлі. — Ні, Фелле, ми збилися з дороги. Все це — фантазії. Такого не може бути. Крім того, вони б не вибралися з могил. Вони померли б.

— Померли б? — байдуже перепитав доктор Фелл. — Ви забуваєте про лопату.

— Яку лопату?

— Ту, що її забув з переляку якийсь бідолаха, коли викопав могилу. У в'язниці, навіть у найгіршій, такого недбальства ніколи не пробачать і негайно пошлють забрати лопату. Чоловіче, я бачу цю справу з усіма подробицями, навіть не маючи доказів. Згадайте, що казав професорові Грімо отой божевільний Флей у таверні «Уорвік»… Отже, по лопату повертаються кілька озброєних досвідчених наглядачів. Вони бачать чи чують те, що міг побачити чи почути Дреймен, і чого так боявся Грімо. Наглядачі не здогадуються про обман і діють досить гуманно: розбивають труни і звільняють обох майже непритомних, але живих братів.

— І не женуться за Грімо? Чому ж вони не перевернули всієї Угорщини в пошуках втікача і…

— Гм… Атож… Я теж думав про це. Адміністрація в'язниці саме так і зробила б, якби не розуміла, яка небезпека їй загрожує. Що сказало б начальство, якби довідалось, що таке сталось у в'язниці? То, може, краще промовчати? Адже тримати у в'язниці під пильним наглядом двох братів і мовчати про третього — це спокійніше.

— Це дише припущення, — зауважив Хедлі після паузи, — Але я, якщо все це правда, скоро повірю в злих духів. Бачить Бог, Грімо дістав те, що заслужив. Одначе знайти його вбивцю — наш обов'язок. Якщо це вся історія…

— Звичайно, це ще не вся історія, навіть якщо все в ній правда, а це, до речі, найгірше. Ви згадали про злих духів. Мені здається, злішого духа, ніж Грімо, немає, але цей ікс, ця безтілесна людина, цей брат Анрі… — Він махнув палицею. — Чому? Чому П'єр Флей боїться його? Те, що Грімо міг боятися свого ворога — зрозуміло, але чому його боїться навіть спільник Флей? Чому боїться досвідчений ілюзіоніст, коли цей брат Анрі — божевільний або не такий хитрий, як диявол?..

— Ідіть додому, якщо хочете, — промовив Хедлі, сховавши записника й застебнувши піджак. — Ми тут усе закінчили. А я побалакаю з Флеєм. Хоч би хто був цей брат, а Флей його знає і неодмінно скаже. Я вам це обіцяю. Огляну й Дрейменову кімнату, але багато я від цього не чекаю. Флей — ключ до всієї загадки. І він виведе нас на вбивцю. Ходімо?

До наступного ранку вони ще не знали, що Флей на той час був уже мертвий. Його застрелили з того самого револьвера, що й Грімо. Хоча це й сталося на очах у свідків, убивцю вони не бачили, і слідів своїх ніг на снігу він не залишив.

11. Убивство-чаклунство

Наступного ранку, о дев'ятій годині, доктор Фелл застав своїх гостей у дрімоті. Ремпол уночі спав дуже мало. Коли вони з Феллом повернулися додому, було вже пів на другу ночі, але Дороті бажала знати всі подробиці, а Ремпол був зовсім не від того, щоб ними поділитися. Вони запаслися сигаретами та пивом і пішли до своєї кімнати; там Дороті, мов Шерлок Холмс, поскидала на підлогу подушки з канапи, всілася на них і з мудрим виразом на обличчі, тримаючи в руках кухоль пива, слухала, а її чоловік ходив по кімнаті й розповідав. Її думка була тверда, але не зовсім зрозуміла. Вона задоволено слухала про мадам Дюмон і Дреймен», одначе виявляла глибоку антипатію до Розетти. Навіть коли Ремпол процитував їй висловлений Розеттою в дискусійному гуртку девіз, я яким обоє вони, до речі, були згодні, своєї думки про неї Дороті по змінила.

— Запам'ятай мої слова, — впевнено сказала вона, наставивши на нього сигарету, — ота блондинка з незвичайним обличчям у цій справі якось замішана. Вона нещира, хлопче. Б'юсь об заклад, з неї не вийшло б навіть доброї… е-е… куртизанки, якщо користуватися її термінами. Якби я ставилася до тебе так, як вона ставиться до Бойда Менгена, і ти не заткнув би мені рота шкарпеткою, то я б узагалі з тобою не розмовляла. Ти розумієш, що я маю на увазі?

— Не варто її осуджувати, — сказав Ремпол. — Крім того, що поганого вона зробила Менгенові? Наскільки мені відомо, нічого. Та й не думаєш же ти серйозно, що вона могла вбити свого батька, якби навіть і не була в тій кімнаті внизу?

— Звісно, що ні! Вона просто не могла б надягти того маскарадного костюма і ошукати мадам Дюмон, — погодилася Дороті, замислено дивлячись на чоловіка великими карими очима. — Мадам Дюмон і містер Дреймен, гадаю, теж не винні. А щодо Мілза… Мілз, здається, досить самовпевнений тип. Ти вважаєш, він каже правду?

— Так

— У мене геніальна ідея! — замислено промовила вона, підносячи до рота сигарету. — Тих двох, кого я найбільше підозрюю, на кого найлегше було б завести справу, ви не бачили. Це — Петтіс і Бернабі.

— Що?!

— Атож. Але Петтіс відпадає. Він дуже невисокого зросту, чи не так? Доктор Фелл з його ерудицією, гадаю, навіть сказав би — низького. Я оце пригадала одну історію. Не пам'ятаю вже, де її прочитала, але вона в тій чи тій формі зустрічається в кількох середньовічних оповідях. Пам'ятаєш? Високий рицар у латах і заборолі приїжджає на турнір і всіх підряд перемагає. Тоді проти нього виступає наймогутніший з рицарів, зненацька б'є його просто в забороло й збиває з голови шолом. І тоді виявляється, що це — молодий вродливий юнак, зріст якого для панцира надто малий…

— Люба, — глянувши на неї, з почуттям власної гідності сказав Ремпол, — це нісенітниця. Це найбезглуздіша ідея, яка… Ти серйозно вважаєш, що Петтіс міг мати фальшиву голову й накладні плечі?

— Ти надто обережний, — наморщила носа Дороті. — Як на мене, ця думка заслуговує на увагу. Підтвердження? Гаразд. Хіба Мілз не говорить про блискучу голову й про те, що вона була ніби зроблена з пап'є-маше? Що ти на це скажеш?

— Скажу, що це жах. А практичнішої думки в тебе немає?

— Є, — відказала Дороті, але цього разу, правда, уже з меншим запалом. — Хоч це майже неможливо. Чому вбивця прагнув не залишати слідів своїх ніг? Ви всі дошукуєтесь якихось страшних і складних причин. І воднораз сходитеся на думці, що вбивця просто вирішив пожартувати з поліцією. Дурниці, любий! Що можна подумати про те, чому вбивця прагнув не залишати слідів? Чому? Бо вони в нього такі виразні, що одразу виказали б його. Отже, він має якусь ваду, або щось інше, що вказало б на нього, якби він залишив сліди ніг…

— А…

— А ти згадав, що в того Бернабі скалічена нога…

Перед світанком Ремпол нарешті заснув. Йому снилися сни, в яких Бернабі зі скаліченою ногою здавався ще лиховіснішим, ніж той, у кого була фальшива голова…

Коли цього недільного ранку близько дев'ятої години доктор Фелл постукав у двері, Ремпол зіскочив з ліжка, поголився, квапливо одягся й, спотикаючись, рушив мовчазним будинком. Для доктора Фелла було ще рано, і Ремпол подумав, що за ніч з'явилися свіжі новини. В коридорах було холодно. Навіть велика бібліотека, де в каміні палав вогонь, мала такий вигляд, який буває в кімнаті, коли люди, підхопившись на світанку, збираються, щоб устигнути на поїзд. Сніданок на трьох стояв накритий в еркері, звідки було видно ряд будинків з пласкими дахами. День був сірий. Небо заволокли снігові хмари.

Доктор Фелл, уже вдягнений, сидів біля столу, підперши голову руками, й читав газету.

— Брат Анрі, — буркнув він і ляснув долонею по газеті. — Атож. Знову він. Щойно подзвонив Хедлі й розповів подробиці. Він буде тут з хвилини на хвилину. Ось почитайте для початку. Коли вчора ввечері нам здавалося, що перед нами важка проблема… Подивіться сюди! Я, як і Дреймен, не можу повірити. Це нове вбивство витіснило вбивство Грімо з першої сторінки. Добре, що газетярі не вловили зв'язку між цими двома вбивствами, а може, цього не сталося завдяки Хедлі.

Ремпол, поки йому подали каву, перебіг очима заголовки. Один з них, яким автор, мабуть, дуже пишався, був: «Чаклун убиває чаклуна». Були ще: «Загадка вулиці Каліостро», «Друга куля — для тебе!»

— Вулиця Каліостро? — запитав Ремпол. — Де в біса ця вулиця? Здається, я чув такі дивні назви, але цієї…

— Звичайно, ви не могли про неї чути, — зауважив доктор Фелл. — Це одна з тих вуличок, що загубилися в центрі Лондона. На неї можна натрапити лише випадково, коли схочеш скоротити відстань. Так чи так, а від будинку Грімо до вулиці Каліостро пішки йти не більше трьох хвилин. Це глухий завулок, що проходить паралельно до Гілфорд-стріт на протилежному боці Рассел-сквер і являє собою продовження Лембз-Кондуїт-стріт. Наскільки я пам'ятаю, там багато крамничок ремісників та будинків з умебльованими кімнатами. Брат Анрі вбив Грімо, пішов на Каліостро-стріт, повештався трохи й довершив справу.

Ремпол почав читати газетну хроніку:

«Минулої ночі на Каліостро-стріт знайдено вбитим П'єра Флея — чаклуна й фокусника, французького підданого. Протягом кількох останніх місяців П'єр Флей виступав у мюзик-холі на Комершіал-роуд, а два тижні тому найняв помешкання на Каліостро-стріт. Минулої ночі близько пів на одинадцяту його було смертельно поранено за обставин, які говорять про те, що чаклуна вбив чаклун. Убивцю ніхто не бачив, ніяких слідів він не залишив. Три свідки присягаються, що виразно чули слова: «Друга куля — для тебе»!»

Каліостро-стріт має завдовжки двісті ярдів і закінчується глухото цегляною стіною. Тільки на початку вулиці, де стоять кілька крамничок — на той час вони були зачинені, — освітлені ліхтарями тротуари виявилися чисто підметеними. Далі, через двадцять ярдів, і вулиця, й тротуари були вкриті незайманим снігом.

Містер Джессі Шорт і містер Р. Г. Блеквіи, жителі Бірмінгема, йшли до приятеля, що мешкає в кінці вулиці. Вони простували тротуаром праворуч, і початок вулиці залишився в них позаду. Містер Блеквін обернувся, щоб подивитись номер будинку, й помітив чоловіка, який ішов за ними на значній відстані серединою вулиці. Чоловік ступав повільно й раз у раз неспокійно озирався, немов чекав когось побачити. Світло було тьмяне, і містер Шорт та містер Блеквін помітили тільки те, що чоловік високий і на ньому крислатий капелюх. В той самий час поліційний констебль Генрі Візерс проминув Лембз-Кондуїт-стріт і вийшов на початок Каліостро-стріт. Попереду він побачив чоловіка, який, озираючись, ішов по снігу. Все сталося за три-чотири секунди. Містер Шорт і містер Блеквін почули позаду крик, схожий скоріше на зойк. Потім виразно пролунали слова «Друга куля — для тебе!», сміх і глухий револьверний постріл. Обернувшись, вони побачили, що чоловік заточився, знову зойкнув і впав обличчям уперед.

Свідки впевнені, що вулиця була цілком безлюдна. Навіть більше, той чоловік ішов просто серединою вулиці, але обидва заявляють, що ніяких слідів на снігу, крім його власних, не було. Підтверджує це й поліційний констебль Візерс, який прибіг на місце злочину. При світлі, що падає з вікна ювелірної крамниці, вони побачили жертву. Чоловік лежав долілиць, розкинувши руки; з кульової рани під лівою лопаткою текла кров. За десять футів від жертви валялася зброя — тридцятирічної давності кольт тридцять восьмого калібру, з довгим дулом.

Незважаючи на зброю і слова, які чули свідки, всі вони зійшлися на тому, що чоловік, мабуть, стріляв сам. Він був ще живий, і його перенесли до будинку лікаря М. Р. Дженкінса в кінці вулиці. Констебль тим часом пересвідчився, що слідів ніг ніде не було. Поранений, не опритомнівши, невдовзі помер.

Потім було виявлено дивні речі. Пальто на вбитому навколо дірки від кулі обгоріло — отже, зброю притисли до слини або тримали на відвічні кількох дюймів од неї. Але лікар Дженкінс дійшов висновку, а поліція згодом підтвердила, що це було не самогубство. Бо вистрелити собі в спину, а тим більше з довгоствольного револьвера неможливо. Якби стріляли здалеку — приміром, з вікна чи з дверей, — то відсутність убивці чи навіть слідів його ніг не викликала б подиву. Але той, хто стріляв, стояв поруч із жертвою, говорив до неї, а потім зник. Ніхто вбитого не знав, і ніяких паперів при ньому не було. Через деякий час його тіло відвезли до моргу…»

— А що сказав полісмен, якого Хедлі послав знайти П'єра Флея? — запитав Ремпол. — Він його впізнав?

— Упізнав, — буркнув доктор Фелл. — Але поки він туди дістався, все було закінчено. Він зустрівся з Візерсом, коли той ще опитував жителів вулиці. Тоді ж таки чоловік, якого Хедлі послав до мюзик-холу, зателефонував і повідомив, що Флея там немає. Флей спокійно заявив директорові мюзик-холу, що не мас наміру виступати цього вечора й, додавши щось незрозуміле, пішов… До моргу, щоб упізнати Флея, запросили господаря його квартири з Каліостро-стріт, а для певності попросили, щоб прийшов хтось із мюзик-холу. Добровільно погодився прийти ірландець з італійським прізвищем, який того вечора також не міг виступити через травму… Гм… Отак… Отже, то був Флей. Він мертвий, і ми у з біса прикрому становищі.

— І все, що тут написано, — правда?! — вигукнув Ремпол.

Йому відповів Хедлі. Рішуче подзвонивши, він увійшов із своїм чемоданчиком, якого тримав, мов томагавк. Навіть не доторкнувшись до яєчні з беконом, він поставив ноги ближче до вогню й похмуро заговорив:

— Цілковита правда. Я дозволив газетам висвітлювати все, як є, щоб мати змогу звернутися по радіо до людей, які знали П'єра Флея або… Його брата Анрі. О Господи, Фелле, я збожеволію! Це ім'я засіло у мене в голові, і я ніяк не можу його позбутись. Я помітив за собою, що говорю про брата Анрі так, немовби це — його справжнє ім'я, і навіть уявляю, який він із себе. А втім, незабаром ми знатимемо його справжнє ім'я. Я зателеграфував до Бухареста. Брат Анрі! Брат Анрі!.. Ми вже були натрапили на його слід і знову втратили. Брат…

— Бога ради, заспокойтеся, — озвався доктор Фелл, нервово пахкаючи люлькою. — Не закипайте. Зараз це ні до чого. За ніч ви, мабуть, зібрали багату інформацію? Тепер сядьте, потіште шлунок, а потім, гм… подбаємо про душу.

Хедлі запевнив, що їсти не хоче, але коли він, ум'явши дві порції, випив кілька чашечок кави та закурив сигару, настрій у нього трохи поліпшився.

— Ну ось, а тепер почнімо, — сказав він рішуче, дістаючи із свого чемоданчика папери. — Розгляньмо це газетне повідомлення рядок за рядком, а заразом і те, що між рядками. Гм… По-перше, щодо Блеквіна й Шорта. Ці двоє заслуговують на довір'я, а крім того, жоден із них, безперечно, не може бути братом Анрі. Ми зателефонували до Бірмінгема й дізналися, що обидва — добре відомі, заможні жителі того міста й бути свідками в цій справі не відмовляться. Констебль Візерс — теж цілком надійна людина. Коли вже вони всі кажуть, що нікого не бачили, то це справді так. Якщо тільки їх самих не ошукано.

— Ошукано? Як?

— Не знаю, — похитавши головою, відказав Хедлі. — Знаю тільки, що це могло бути. Я побіжно оглянув вулицю, хоч до помешкання Флея і не дійшов. Це, звісно, не площа Піккаділлі, але й там не так темно, щоб нормальна людина з її п'ятьма чуттями помилилася в тому, що бачить. Примара? Не знаю. Щодо слідів ніг, то я, якщо Візерс присягається, нібито їх не було, йому вірю. Отак воно.

Доктор Фелл гмукнув, а Хедлі повів далі:

— Щодо зброї. Флея вбито пострілом з кольта тридцять восьмого калібру. Грімо теж. Брат… убивця мав лише два патрони, і з обома йому пощастило. Бачте, сучасний револьвер викидає гільзи, як і автомат. Але той револьвер дуже старий, і з'ясувати, кому він належав, немає ніякої надії. Він у прекрасному стані, пробиває сучасні бронежилети. Хтось зберігав його багато років.

— Той Анрі нічого не забув, Гаррі. Ну, а куди Флей ішов, ви дізнались.

— Так. Він ішов до Анрі…

— Ви хочете сказати, що маєте якусь зачіпку? — широко розплющив очі доктор Фелл.

— Це єдине, що ми маємо, — задоволено відповів Хедлі. — І якщо ця зачіпка протягом кількох годин не дасть ніяких наслідків, то я з'їм свого чемоданчика. Пам'ятаєте, я казав по телефону, що Флей відмовився виступати й пішов минулого вечора з театру? Отож. Мій полісмен у цивільному розмовляв з театральним адміністратором Айзекстайном та акробатом О'Рорком. Цей другий був із Флеєм у ближчих взаєминах, ніж решта. Він приїжджав і до моргу.

Суботнього вечора на Лаймхауз-уей, певна річ, завжди панує пожвавлення. У театрі від першої години дня до одинадцятої ночі йдуть без перерви різноманітні сценки вар'єте, естради й таке інше. А особливо людно ввечері. Перший свій виступ Флей мав розпочати о восьмій п'ятнадцять. Приблизно за п'ять хвилин до цього О'Рорк, який пошкодив руку й виступати не міг, спустився до підвалу викурити сигарету. Там у них вугільна топка водяного опалення. Сомерс занотував розповідь О'Рорка, і той її підписав. Ось вона:

«Причинивши за собою вогнетривкі, оббиті азбестом двері, я почув, наче там хтось ламає тріски. Швидко зійшовши вниз, я побачив, що дверці топки відчинені, а старий Луні трощить сокирою свій реквізит і кидає у вогонь. Я запитав: «Бога ради, Луні, що ти робиш?» — «Знищую свій реквізит, синьйоре Пальяччі, — відповів він. Пальяччі Великий — це моє сценічне ім'я, але Лупі називав мене так завжди. — Моя робота закінчена. Мені він більше не потрібен». У полум'я летіли його вірьовки, пустотілі бамбукові палиці. Я сказав: «Луні, Бога ради, візьми себе в руки! Через кілька хвилин твій вихід, а ти ще не готовий». На це він відповів: «Хіба я не казав, що збираюся відвідати свого брата? Він щось зробить, аби довести нашу давню спільну справу до кінця».

Луні рушив до сходів, а потім різко обернувся. Обличчя в нього було, мов у білого коня з апокаліпсиса (хай мене Бог простить за такі слова). У світлі полум'я вигляд він мав жахливий. Тоді сказав: «У разі, якщо зі мною щось станеться, знайдете мого брата на тій самій вулиці, де мешкаю я. Його дім в іншому місці, але він найняв там кімнату».

В цю хвилину у підвалі з'явився старий Айзекстайн. Він не міг повірити своїм вухам, коли почув, що Луні відмовляється виступати. Вони посварилися. Айзекстайн кричав: «Ви знаєте, що буде, якщо ви не виступите?» А Луні голосом дитини, в якої на руках усі козирі, відповів: «Так, я знаю, що буде». Потім, піднявши капелюха, ввічливо додав: «На добраніч, джентльмени. Я повертаюся до своєї могили», — і, нічого більше не сказавши, пішов сходами нагору».

Хедлі склав аркуша й поклав його у свій чемоданчик.

— Атож, він був непоганим артистом, — промовив доктор Фелл, запалюючи люльку. — Шкода, що братові Анрі довелося… А що було потім?

— Допоможе це нам знайти брата Анрі чи ні, але знайти його тимчасову схованку на Каліостро-стріт ми повинні. — вголос міркував Хедлі. — Постає запитання: куди йшов Флей? Він мешкав у будинку 2–6 на початку Каліостро-стріт, пройшов трохи більше, ніж половину вулиці, й був убитий посеред бруківки, між будинками номер вісімнадцять праворуч і номер двадцять один ліворуч. Я послав Сомерса, щоб він, починаючи з цих номерів і далі, перевернув догори ногами кожен будинок і з'ясував, чи не виявиться там нового, чи підозрілого, чи якогось іншого незвичайного мешканця. Там багато жінок, хазяйок умебльованих кімнат тощо, але це не має значення.

Доктор Фелл, сидячи у великому глибокому кріслі, покуйовдив свій чуб.

— Так. Але я не став би приділяти увагу лише одному кінцю вулиці, — мовив він. — А що як Флей тоді від когось утікав?

— Утікав у глухий кут? — вихопилося в Хедлі.

— Все це не так! — вигукнув доктор Фелл, випроставшись у кріслі. — Ця уявна простота може звести з розуму. Фокус у чотирьох стінах. Потім вулиця. По снігу йде чоловік. Зойк. Якісь слова. Постріл. Свідки обертаються, а вбивці немає. Де він? Може, револьвер пролетів у повітрі, вистрілив Флеєві в спину й відлетів убік?

— Нісенітниця!

— Знаю, що нісенітниця. І все ж таки я запитую, — кивнув головою доктор Фелл. Скинувши з носа окуляри, він затулив очі долонями. — Я запитую: яке відношення все це може мати до Рассел-сквер? Якщо взяти до уваги те, що там усі під підозрою, то чи не можемо ми з декого підозру зняти? Навіть коли в будинку Грімо нам хтось і казав неправду, ніхто з них кольта на середину Каліостро-стріт не кидав.

— Я забув сказати, — саркастично посміхнувся старший інспектор, — що з одного-двох підозру можна було б зняти, якби вбивство на Каліостро-стріт сталося трохи пізніше чи навіть раніше. Флея вбито о десятій двадцять п'ять. Іншими словами, через п'ятнадцять хвилин після Грімо. Брат Анрі передбачив, що ми, як тільки здійметься тривога, пошлемо когось знайти Флея, і він або хтось інший завдяки своєму фокусові із зникненням випередив нас.

— Або хтось інший? — перепитав доктор Фелл. — Цікаво, чому хтось інший?

— Саме це я й хочу з'ясувати, — промовив Хедлі. — П'ятнадцять хвилин після вбивства Грімо! Я вивчаю нові нюанси злочину, Фелле. Якщо бажаєш учинити кілька хитро спланованих убивств, то не конче вчиняти одне, а потім чекати драматичного моменту, щоб учинити друге. Друге вбивство треба вчиняти відразу після першого, поки ніхто, в тім числі й поліція, не може згадати, де, хто й коли був у певний час. Ми можемо це зробити?

— Ну, — буркнув доктор Фелл, щоб не казати, що особисто він зробити цього не може. — Згадати не важко. Спробуймо. Ми прибули до будинку Грімо… Коли?

— Якраз коли Менген вискочив із вікна, тобто не пізніше, ніж через дві хвилини після пострілу. Скажімо, о десятій двадцять. — Хедлі зробив короткий запис на аркуші паперу. — Ми побігли нагору, побачили, що двері замкнені, знайшли плоскогубці й відчинили двері. Минуло, скажімо, ще три хвилини.

— Це не замало? — втрутився Ремпол. — Мені здається, ми метушилися довше.

— Так здається досить часто. Я й сам так думав, коли вів справу «Кінгстонська різня». Пам'ятаєте, Фелле? Тоді один з біса кмітливий убивця посилався на своє алібі, розраховуючи на те, що свідки завжди називають більший проміжок часу. Це тому, що ми лічимо хвилинами, а не секундами. Спробуйте самі. Покладіть на стіл годинника, заплющте очі, а тоді розплющте їх, коли вирішите, що збігла хвилина. Ви побачите, що зробили це на тридцять секунд раніше. Отже, візьмемо три хвилини. — Хедлі насупився. — Менген зателефонував, і незабаром прибула санітарна машина. Ви пам'ятаєте адресу приватної лікарні, Фелле?

— Ні. Залишаю ці подробиці вам, — з гідністю промовив доктор Фелл. — Пригадую лише, хтось сказав, що лікарня відразу за рогом. Гм…

— На Гілфорд-стріт, поруч із дитячою лікарнею, — додав Хедлі. — Тильним боком вона виходить на Каліостро-стріт, так що задні двори, мабуть… Ну, скажімо, п'ять хвилин вистачить для того, щоб машина доїхала до Рассел-сквер. Отже, маємо десяту двадцять. Залишається п'ять хвилин до другого вбивства, і минуло п'ять, чи десять, чи п'ятнадцять таких самих важливих хвилин, відколи Розетта Грімо поїхала в санітарній машині, що забрала батька. Протягом цих хвилин удома Розетти не було. Менген лишався внизу сам. На моє прохання він зробив кілька телефонних дзвінків і не піднімався нагору, поки не повернулася Розетта. Жодного з цих двох я не підозрюю. Дреймен? Дреймена піхто не бачив — як задовго до вбивства, так і після нього. Залишаються Мілз і мадам Дюмон. Гм… Мілз розмовляв з нами принаймні до десятої тридцяти, а згодом до нього приєдналася й мадам Дюмон. Якийсь час обоє вони були з нами.

— Отже, — замислено всміхнувся доктор Фелл, — ми знаємо напевне, що на цей час зроблено нами — і не більше. Знято підозру з тих, хто — ми в цьому певні — не винен. Перед цією складною справою я скидаю капелюха, Хедлі. Між іншим, учорашній обшук Дрейменової кімнати щось дав? Кров на піджаку перевіряли?

— Кров виявилася справді людською, але в Дрейменовій кімнаті нічого підозрілого не знайшли. Правда, натрапили на кілька картонних масок, але всі вони дуже розмальовані, з вусами й витріщеними очима. Такі маски приваблюють дітей. І, між іншим, жодної тілесного кольору. Знайшли багато речей для аматорських дитячих вистав, старі бенгальські вогні, іграшковий театр і таке інше.

— Дешеве й показне, — жартома докинув доктор Фелл, ніби згадуючи про щось приємне. — Чудової пори дитинства, на жаль, не повернеш. О іграшковий театр!.. У мої невинні дитячі роки, Хедлі, коли я тільки почав прокладати свій шлях до слави… У моїх батьків цей термін, між іншим, міг би викликати гостру дискусію… Так ось, я кажу, що в дитячі роки я мав власний іграшковий театр. У нього було шістнадцять сцен, які змінювали одна одну. Дивно, чому в молоді роки уява так поспішав до заключної сцени? Чому?

— Що з вами? — здивовано запитав Хедлі. — Звідки така сентиментальність?

— У мене виникла ідея, — промовив доктор Фелл і, примруживши очі, подивився на Хедлі. — І яка ідея!.. А що з Дрейманом? Ви збираєтесь його заарештувати?

— Ні. По-перше, я не бачу, як би він міг це зробити, та й доказів теж немає ніяких. А по-друге…

— Ви не вірите, що він винен?

— Я цього не кажу, — з властивою йому обережністю провадив Хедлі, — але, гадаю, на нього підозра падав більше, ніж на решту. У кожному разі ми повинні йти далі! Для початку закінчити з Каліостро-стріт, потім з деким поговорити. Нарешті…

Біля входу задзвонив дзвінок, і сонна служниця пішла відчиняти.

— Прийшов якийсь джентльмен, сер, — повідомила вона згодом, зазирнувши до кімнати. — Каже, що хоче вас бачити. Він назвав себе Ентоні Петтіс, сер.

12. Картина

Доктор Фелл, усміхаючись, щось бурмочучи й розсипаючи з люльки, мов із вулкана, попіл, підвівся й так щиро привітав прибулого, що той, здавалося, одразу відчув себе цілком спокійно.

— Прошу вибачити мене за такий ранній візит, джентльмени, — сказав містер Петтіс, легенько вклонившись. — Але не прийти і не скинути з плечей цей тягар я не міг. Знаю, що ви… е-е… шукали мене вчора ввечері. Мушу зізнатися, через це я провів тривожну ніч. — Він усміхнувся. — За своє життя я скоїв тільки один злочин: забув якось поновити ліцензію на собаку. І коли я виходив з ним на вулицю, мені здавалося, що кожен зустрічний полісмен у Лондоні дивиться на мене підозріливо. Я починав нервувати й озиратися. Тож і тепер я подумав: для мене ж буде краще, коли я сам знайду вас. Цю адресу мені дали в Скотленд-Ярді.

Доктор Фелл так люб'язно взяв у гостя пальто й запросив його сідати, що той був майже зворушений.

Містер Петтіс був маленький чоловік із лискучою лисиною і напрочуд густим сильним голосом. Він мав нерпове кістляве обличчя, опуклі розумні очі, смішливий рот і квадратне роздвоєне підборіддя. Петтіс усміхнувся, сів на стілець, стис руки, нахиливсь уперед і, дивлячись у підлогу, заговорив:

— Те, що сталося з Грімо — справа погана. — Повагавшись, він повів далі. — Звичайно, я зроблю все, що можу, щоб допомогти вам. У таких випадках це — казати правду. Е-е… ви хочете, щоб я сів обличчям до світла? — знов усміхнувшись, запитав він. — Крім детективних романів, це мій перший досвід спілкування з поліцією.

— Дурниці, — відповів — також із усмішкою — доктор Фелл і відрекомендував йому присутніх. — Я мав бажання зустрітися з вами й дещо з'ясувати. Що питимете? Віскі? Бренді?

— Трохи зарано, — завагався Петтіс, — але, якщо ви наполягаєте, дякую. Я добре знаю вашу книжку про надприродне в англійській літературі, докторе Фелл. Ви — широковідома людина. Мені такого ніколи не досягти. І цс логічно. — Він замислився. — Атож, це логічно. Але я не зовсім згоден з вами — чи з доктором Джеймсом — що в оповіданні привид завжди має бути лихим…

— Завжди! І чим лихіший, тим краще! — гримнув доктор Фелл. — Мені не потрібні зітхання! Мені не потрібний солодкий шепіт про земний рай! Мені потрібна кров! — Він подивився на Петтіса таким поглядом, що той аж подумав: «Моя кров». — Гм… Я назву головні вимоги до таких оповідань, сер, — вів далі Фелл. — Привид має бути лихим, ніколи не повинен розмовляти, не повинен бути прозорим, не повинен довго залишатися на одному місці, а з'являтися лише на коротку мить, мов із-за рогу, ніколи не повинен з'являтися там, де багато світла, бути академічного чи релігійного походження, мати присмак монастирів чи латинських рукописів. В наші дні існує погана тенденція насміхатися над старовинними бібліотеками та античними руїнами й запевняти, що привиди можуть з'являтися в кондитерських крамничках чи в будках, де продають лимонад. Це називається користуватись сучасними критеріями. Хай так, але спробуйте скористатися тими сучасними критеріями в житті. В наші дні люди бояться руїн і цвинтарів — це всім відомо. Але поки хтось пронизливо, не заверещить і не зімліє, побачивши щось у будці — звичайно, крім самого напою, — можна сказати лише, що ця теорія — нісенітниця.

— Дехто сказав би, що нісенітниця — це розмови про привиди в старих руїнах, — зауважив Петтіс, звівши вгору одну брову. — Ви вірите, що в наші дні можуть з'явитися добрі оповідання про привиди?

— Звичайно, вірю, — відказав доктор Фелл. — Писати їх є кому, аби лиш писали! Річ у тому, що всі бояться терміну «мелодрама». І коли уникнути чи приховати мелодрами не вдається, пишуть, ставлячи все з ніг на голову. Тож ніхто в світі не може нічого второпати до пуття. Замість того щоб сказати відверто те, що люди бачать чи чують, вони намагаються передати свої враження. Страшне перестає бути страшним, якщо його можна розв'язати, мов алгебраїчну задачу. Погано, коли хтось, почувши жарт у суботу ввечері, раптом заходиться сміхом наступного ранку в церкві. Але ще гірше, коли хтось, прочитавши ввечері в суботу страшне оповідання про привиди, через два тижні раптом, ляснувши пальцями, починає розуміти, що злякався. Сер, я кажу…

— Годі вже, чуєте! — сердито прокашлявшись, гупнув кулаком по столу старший інспектор карного розшуку. — Зараз не до лекцій. Містер Петтіс має щось сказати. Отож… — Побачивши, що доктор Фелл, пахкаючи люлькою, усміхається, він уже спокійніше додав: — По суті, я й хочу поговорити саме про суботній вечір. Учорашній.

— І про привиди? — запитав Петтіс. Монолог доктора Фелла цілком його заспокоїв. — Про привида, що прийшов учора до бідолашного Грімо?

— Так. По-перше, для форми я мушу попросити вас розповісти, де ви були вчора ввечері. Особливо, скажімо, від дев'ятої тридцяти до десятої тридцяти.

— Ви хочете сказати, містере Хедлі, що я все ж таки під підозрою? — Петтіс поставив склянку, його обличчя прибрало стурбованого виразу.

— Привид назвався вашим ім'ям. Ви про це знаєте?

— Він назвався?.. О Боже, ні! — підхопившись, вигукнув Петтіс. — Він назвався моїм ім'ям? Він сказав, що він… е-е… це… Поясніть, що ви маєте на увазі?

Петтіс, із вигляду спокійний, пильно дивився на Хедлі, поки той пояснював. І все ж він хвилювався, бо час під часу смикав краватку, манжети й кілька разів ладен був перервати Хедлі.

— Тому, якщо ви спростуєте це й розповісте, що робили вчора ввечері… — Хедлі дістав свого записника.

— Учора мені ніхто нічого не сказав. Я був тут після того, як усе сталось, але ніхто мені про це не сказав, — стурбовано заговорив Петтіс. — Що я робив увечері? Був у театрі. В Королівському театрі.

— Звичайно, ви можете це довести?

— Не знаю, — насупився Петтіс. — Сподіваюся, що так. Можу розповісти вам про виставу, хоча й не вважаю, що цього досить. А, так! Гадаю, у мене зберігся квиток чи програмка. Але ви забажаєте знати, чи не зустрів я в театрі когось із знайомих? Ні. На жаль, ні, якщо тільки не знайдеться хтось такий, хто бачив мене. Я був сам. Бачте, у кожного з моїх небагатьох друзів є свої звички. Ми завжди знаємо напевне, куди хто йде, особливо суботнього вечора, і своїх звичаїв намагаємося не міняти. — В очах у нього спалахнув якийсь дивний вогник. — Це… це, сказати б, своєрідна богема.

— Убивцю таке зацікавило б, — проказав Хедлі. — І які ж у вас звичаї?

— Грімо щодня до одинадцятої працює… Пробачте, не можу звикнути до думки, що він уже мертвий… Після одинадцятої його можна було турбувати скільки завгодно. Він був сова. Бернабі щодня грає у своєму клубі в покер. Менген здебільшого проводить вечори з дочкою Грімо. Я йду до театру або в кіно, але не завжди. Я виняток.

— Розумію. А після театру? Коли ви звільнилися?

— Близько одинадцятої чи трохи пізніше. Я вирішив, що можна заїхати до Грімо й випити з тім, але… Ну, ви ж знаєте. Коли Мілз сказав мені, я захотів побачити вас чи того, хто тут був із поліції, але на мене ніхто не звертав уваги. — У голосі Петтіса почулися невдоволені нотки. — Тоді я пішов до лікарні дізнатись, як почуває себе Грімо. Та коли я туди прийшов, він уже помер. Розумію, містере Хедлі, це звучить не дуже переконливо, але присягаюся вам…

— Чому ви хотіли мене побачити?

— Я був у таверні, коли той Флей погрожував Грімо, отже, гадав, що можу чимось допомогти. Звичайно, вчора я був певний, що його вбив Флей, але сьогодні вранці прочитав у газетах…

— Одну хвилинку! До цього ми ще повернемося. Ми знаємо: хоч би хто видавав себе за вас, він скористався вашою манерою звертатися й таке інше. Правду я кажу?.. Гаразд. У такому разі, кого з вашого кола знайомих чи поза ним ви могли б запідозрити? Хто, на ваш погляд, здатний це зробити?

— Чи бажав би це зробити? — різко додав Петтіс.

Сидячи рівно, так, щоб не зім'яти гострих, мов лезо, складок на штанях, він склав пучками пальці рук і замислено дивився у вікно. Його холодний розум напружено працював.

— Хай вам не здається, що я намагаюсь ухилитися від ваших запитань, містере Хедлі, — промовив він, раптом закашлявшись. — Як по правді, то ні на кого подумати я не можу. Але мене це до деякої міри й самого турбує, не кажучи вже про небезпеку. Якщо мої думки здадуться вам підступними чи безглуздими, то я хотів би познайомити з ними доктора Фелла. Припустімо, що я вбивця. — Петтіс насмішкувато глянув на Хедлі, який, почувши таке, випростався у кріслі. — Стривайте, я не вбивця, але припустімо, що це так. Я йду вбивати Грімо й надіваю для цього якусь незвичайну маску. Між іншим, я скоріше вчинив би вбивство, ніж надів би її. Гадаєте, я назвав би молодим людям своє справжнє прізвище? — Він помовчав. — Це перша думка й не дуже далекоглядна. Але досвідчений детектив сказав би: «Хитрий убивця міг так зробити. Це найкращий спосіб увести в оману тих, хто дійде такого висновку. Убивця лише трохи змінив голос — так, щоб про це згадали опісля. Мовляв, Петтіс говорив так, щоб потім подумали, що то був не він». Вам таке не спадало на думку?

— О, звичайно, — широко усміхнувся доктор Фелл. — Це перше, що спало мені на думку.

— В такому разі ви повинні зрозуміти, що це мене цілковито виправдовує, — кивнув головою Петтіс. — Якби то був я, мені не потрібно було б трохи міняти голос. Почнімо з того, що в тих, хто його чув, не виникло б сумніву опісля, як мені було потрібно. Але мені конче треба було б зробити якусь обмовку, сказати щось не властиве для мене, що потім пригадалося б. Відвідувач цього не зробив. Він так досконало імітував мій голос, що це, здається, мене теж виправдовує. Хоч би яке міркування ви взяли до уваги, я можу довести, що не винен, — або тому, що я не дурень, або тому, що таки дурень.

— Ви обидва з одного тіста вліплені, — засміявся Хедлі, переводячи погляд з Петтіса на доктора Фелла. — Мені подобаються такі повороти. Але, виходячи з досвіду, скажу вам, містере Петтіс, що злочинець, який таке вчинить, опиниться в скрутному становищі. Поліція не стане розбиратися, дурень він чи ні, а візьме до уваги перше міркування, і його… повісять.

— Як повісили б мене, коли б мали докази? — запитав Петтіс.

— Цілком слушно.

— У всякому разі досить… е-е… відверто, — саркастично посміхнувся Петтіс, помітно здригнувшись. — Е-е… розповідати далі? Ви вибили грунт з-під моїх ніг.

— Звичайно, розповідайте, — люб'язно дозволив старший інспектор. — Думки розумної людини поліцію теж цікавлять. Що ви ще припускаєте?

Обміркована ця була шпилька чи ні, але вона мала наслідок, якого ніхто не чекав. Петтіс усміхнувся, погляд його вробився бездумним, а обличчя ще кістлявішим.

— Так, гадаю, можуть цікавити, — погодився він. — Навіть ті, які могли б виникнути й у нас. Дозвольте навести один приклад. Ви чи хтось інший дав інформацію про вбивство Грімо у всі ранкові газети. Ви розповіли, який обережний був убивця і як завжди його фокусу зі зникненням сніг залишився незайманим. Він був певен, що ввечері піде сніг, відповідно до цього склав план і, наражаючи себе на ризик, чекав, поки сніг перестане, щоб здійснити свій план. У кожному разі він був певен, що сніг ітиме, чи не так?

— Так, щось схоже на це я казав. То й що?

— А те, — спокійно вів далі Петтіс, — що нічого такого він зробити не міг. Вам би слід було пам'ятати, що згідно з прогнозом погоди сніг учора не передбачався взагалі.

— О чорт! — вигукнув доктор Фелл, гупнувши кулаком по столу, і зиркнув на Петтіса. — Добра робота! А я про таке й не подумав, Хедлі. Це цілком міняє справу. Це…

— Звичайно, ви можете заперечити, — розслабившись, промовив Петтіс і дістав портсигар. — Ви можете сказати: коли згідно з прогнозом снігу не передбачається, тоді він неодмінно піде. В такому разі ви були б тим, хто підновить хитрість на вістря комедії. Я так далеко зайти не можу. Гадаю, над прогнозом погоди, як і над телефонною службою, часто глузують несправедливо. Цей приклад, може, й недоречний, але дарма. Ви мені не вірите? Подивіться вчорашні вечірні газети й переконайтеся самі.

Хедлі вилаявся, а потім, усміхнувшись, сказав:

— Пробачте, я не хотів вас образити. Здається, це таки міняє справу. Якщо злочинець мав намір учинити злочин залежно від того, йтиме сніг чи ні, то прогноз погоди він мусив якось ураховувати. Дарма, до цього ми ще повернемося, — додав він, тарабанячи пальцями по столу. — А зараз мене дуже цікавлять ваші міркування з цього приводу.

— Боюся, що це все. Кримінологія — справа більше Бернабі, ніж моя. Я тільки подумав, чи мав би я бути в калошах. — Петтіс кинув глузливий погляд на свій одяг. — Звичка… А щодо того, хто підробив мій голос, то навіщо намагатися підробляти мій голос? Запевняю вас, я старий дивак і на роль Немезіди[15] не підходжу. Я єдиний, хто не мав по суботах постійного захоплення, і тому виходить, що можу мати алібі. Хто це міг бути? Будь-який добрий імітатор, який знав про мою звичку звертатися до наших молодих людей.

— А як щодо товариства з таверни «Уорвік»? Крім тих, кого ми знаємо, там був іще хтось?

— О так. Там було двоє непостійних відвідувачів. Але жодного з них я запідозрити не можу. Старий Морнінгтон працює в музеї понад п'ятдесят років. Його голос, надтріснутий тенор, для імітації мого не годиться. Був ще Свейл, але вчора ввечері він, здається, виступав по радіо — розповідав про життя мурашки чи щось таке, отже, має алібі…

— О котрій годині він виступав?

— О дев'ятій сорок п'ять чи десь так, але присягнутися напевно не можу. Крім того, жоден із них ніколи не був у будинку Грімо… Щодо випадкових відвідувачів? Можливо, дехто, сидячи в глибині кімнати, міг щось почути, але до розмови ніхто не втручався. Гадаю, це найкраща ниточка, хай навіть і дуже тонка. — Петтіс узяв сигарету й, клацнувши, закрив портсигар. — Найближчими друзями Грімо були я та Бернабі. Я цього злочину не скоїв, Бернабі грав у карти.

— Ви певні, що Бернабі грав у карти? — глянув на нього Хедлі.

— Ні, не певен, — щиро признався Петтіс, — але гадаю, що грав. Бернабі не дурний. Треба бути йолопом, щоб скоїти вбивство того вечора, коли твою відсутність десь помітять.

Ці слова справили на старшого інспектора, мабуть, більше враження, ніж усе, що сказав Петтіс доти. Сердито хмурячись, Хедлі тарабанив пальцями по столу. Доктор Фелл заглибився в свої думки. Петтіс переводив допитливий погляд з одного на другого.

— Чи я дав вам поживу для роздумів, джентльмени? — порушив він мовчанку.

— Так-так, — пожвавішав Хедлі. — Ще одно запитання. Ви знаєте, що Бернабі намалював картину і доктор Грімо купив її, щоб захистити себе?

— Захистити себе? Як? Від чого?

— Ми про це не знаємо. Я сподіваюся, що ви це поясните, — кинув на нього гострий погляд Хедлі. — У сім'ї Грімо, здається, люблять говорити загадками. До речі, вам щось відомо про його сім'ю?

— Ну… — Петтіс був видимо здивований. — Розетта — чарівна дівчина, хоч я й не сказав би, що вона схильна говорити загадками. Зовсім навпаки. Як на мій погляд, вона надто сучасна. — Він наморщив лоба. — Дружини Грімо я не знав, вона померла кілька років тому. Але я не бачу…

— А якої ви думки про Дреймена?

— Серед усіх моїх знайомих старий Губерт Дреймен — останній, кого можна запідозрити. Він такий відвертий, що дехто вбачає в цьому приховану диявольську хитрість. Пробачте, а з ним розмовляли? Якщо розмовляли, то в мене все.

— Тоді повернімося до Бернабі. Ви знаєте, що спонукало його намалювати ту картину, коли він її намалював чи взагалі щось про неї?

— Гадаю, він намалював її рік чи два тому. Пам'ятаю, це було найбільше полотно в його майстерні. Якось я користувався ним як ширмою чи перегородкою. Якось я напитав його, що на ній зображено. Він відповів: «Уявний пейзаж, якого я ніколи не бачив». Картина називалася по-французькому: «Dans L'ombre des Montagnes du Sel»[16] чи якось так. Петтіс поростав постукувати неприпаленою сигаретою по портсигару й, трохи подумавши, додав: — Пригадую, одного разу Бернабі сказав: «Вам подобається картина? На Грімо вона справила надзвичайно неприємне враження».

— Чому?

— Я не звернув на його слова особливої уваги, сприйняв їх як жарт чи хвастощі. Бернабі говорив сміючись, а жартувати він любить. Картина так довго збирала пилюку в майстерні, що я аж здивувався, коли у п'ятницю вранці туди з'явився Грімо й купив її.

— Ви були там? — рвучко нахилившись уперед, запитав Хедлі.

— В майстерні? Так. Я вже не пригадую, чого зайшов туди вранці… А згодом з'явився й Грімо.

— Засмучений?

— Так. Хоча н-ні… Скоріше схвильований, — поправився Петтіс, непомітно спостерігаючи за Хедлі. — Прийшовши, Грімо скоромовкою звернувся до художника: «Бернабі, де ваша картина з Соляними горами? Я хочу її купити. Назвіть ціну».

Здивований Бернабі показав на картину й відповів: «Картина ваша. Якщо вона вам потрібна, забирайте її». — «Ні, — відказав Грімо, — я хочу її купити». Тоді Бернабі назвав сміховинно низьку ціну — десять шилінгів, — і Грімо, урочисто діставши чекову книжку, написав чек на вказану суму. Він пояснив, що в його кабінеті є місце, куди картина якраз підійде. Я найняв йому візника, щоб відвезти картину…

— Картина була загорнута? — раптом втрутився доктор Фелл так різко, що Петтіс аж підскочив. З усього, що сказав Петтіс, це зацікавило Фелла, здавалося, найбільше. Чекаючи відповіді, він стис руками палицю й нахилився вперед.

— Дивно, чому ви про це запитуєте, — промовив Петтіс. — Я саме хотів про це сказати. Грімо через ту обгортку… дуже нервувався. Він попросив паперу, а Бернабі відповів: «Як ви гадаєте, де я візьму такий великий аркуш паперу? Чого вам соромитися? Беріть її, як є». Але Грімо наполіг, щоб пішли й купили кілька ярдів жовтого рулонного паперу. Бернабі був цим дуже невдоволений.

— Ви знаєте, Грімо з картиною поїхав просто додому?

— Ні. Спочатку він, здається, збирався оправити її в раму, але я не певен.

Доктор Фелл щось буркнув, відкинувся назад і більше ні про що не запитував. Хедлі поставив ще кілька запитань, але Ремпол бачив, що нічого важливого для себе він у відповідь не почув. Петтіс говорив обережно, але, як він сказав, приховувати йому було нічого. У сім'ї Грімо, як і серед його найближчого оточення, крім неприязні між Менгеном та Бернабі, ніякої ворожнечі не було. Бернабі, майже на тридцять років старший від Розетти Грімо, симпатизував дівчині. Доктор Грімо нічого не мав проти. Воднораз Петтіс бачив, що й проти Менгена він теж нічого не мав.

— Гадаю, ви розумієте, джентльмени, — промовив Петтіс, коли Біг Бен[17] вибив десяту, — що все це має другорядне значення. Запідозрити когось із нашого кола в злочині важко. Про фінансові справи Грімо я теж вам багато сказати не можу. Гадаю, він був досить заможний. Я знаю його адвокатів Теннанта й Вільямса. Між іншим, ви не поснідаєте зі мною цієї сумної неділі? Я вже п'ятнадцять років мешкаю на протилежному боці Рассел-сквер, у готелі «Імперіал». Ви провадите розслідування по сусідству, і вам буде зручно. Крім того, — він усміхнувся, — якщо доктор Фелл забажає продовжити дискусію про привиди…

Не встиг Хедлі відмовитись, як доктор Фелл дав згоду, і Петтіс вийшов із кімнати значно веселіший, ніж прийшов. Коли за ним зачинилися двері, вони перезирнулись.

— Ну? — мовив Хедлі. — Мені здалося, що він досить відвертий. Звичайно, ми все перевіримо. Дуже важливо знати, чому хтось скоїв злочин саме того вечора, коли відсутність Петтіса буде неодмінно помічено. З Бернабі ми поговоримо, але не схоже, що це діло його рук. Причина тут…

— І згідно з прогнозом погоди снігу не передбачалося, — сказав доктор Фелл. — Все летить шкереберть, Хедлі. Не розумію… Каліостро-стріт… Їдьмо на Каліостро-стріт! Куди завгодно, аби лиш не сидіти в цій темряві.

Пахкаючи люлькою й важко ступаючи, доктор Фелл рушив по своє пальто й капелюх.

13. Таємна квартира

Сірого зимового ранку в неділю вулиці Лондона були безлюдні. Каліостро-стріт, на яку звернула машина Хедлі, здавалося, не прокинеться взагалі. Як і казав доктор Фелл, на ній було багато всіляких крамничок та будинків з умебльованими кімнатами. Каліостро-стріт пролягала паралельно Лемз-Кондуїт-стріт — вузькій і довгій торговій вулиці, що тяглася на північ, до тихої Гілфорд-стріт зі схожими на казарми будинками, а на південь — до Теобальдо-роуд, жвавої транспортної артерії. В кінці Гілфорд-стріт, на її західному боці, між крамницями канцелярських товарів та різника, ховається вхід на Каліостро-стріт. Він нагадує початок вузького провулку, і коли б не табличка з назвою вулиці, то його можна було б і не помітити. Далі за цими будинками вулиця раптом ширшає і через двісті ярдів упирається в цегляну стіну.

Сховані в нетрях Лондона тихі вулички та ряди будинків завжди викликали у Ремпола відчуття чогось нереального, так, ніби, вийшовши з дверей власного будинку, помічаєш, що вся вулиця незбагненно змінилась і з вікон будинків, доти ніколи не бачених, усміхаються незнайомі тобі люди. І ось перед ним, доктором Феллом, та інспектором Хедлі лежала Каліостро-стріт. Уже на її початку з обох боків було по кілька крамничок. Віконниці та залізні ажурні грати на вікнах крамничок кидали виклик покупцям, як ото фортеця кидає виклик нападникам. Вікна були не однаково чисті — від яскраво-блискучих у крамниці ювеліра, найдальшої праворуч, до темно-сірих у найближчій тютюновій крамниці, теж праворуч. Крім крамничок, перед очима постали два ряди одноманітних, зведених із червоної цегли триповерхових будинків з пофарбованими в білий або жовтий колір віконними рамами. Фіранки на вікнах були запнуті, на декотрих із них, особливо на першому поверсі, виднілося веселе мереживо. Серед однаково потемнілих будинків вирізнявся один. Від залізної огорожі перед ним до вхідних дверей вели металеві поручні, а на дверях висіло багатонадійне оголошення про те, що в будинку здаються вмебльовані кімнати.

Проти важкого сірого неба над будинками чорніли димарі. Сніг на вулиці танув, утворюючи брудні плями. Дув поривчастий вітер; він гнав старі газети, шарпав їх і притискав до ліхтарного стовпа.

— Весело, — буркнув доктор Фелл, вайлувато простуючи вперед. — Негайно берімося до роботи, поки не привернули уваги людей. Покажіть мені, те місце, дз вбили Флея. А втім, стривайте. Де він жив?

— Над тютюновою крамницею, — показав Хедлі на будинок поруч. — Як я й казав вам, на самому початку вулиці. Підемо туди й подивимось, хоч Сомерс і запевняє, що там нічого немає. Давайте пройдемо вулицею, тримаючись приблизно посередині… — Він широкими кроками рушив уперед. — Підметені тротуари й помітні контури бруківки закінчуються кроків через сто п'ятдесят. Далі незайманий сніг, це ще кроків сто п'ятдесят. Отут.

Хедлі зупинився й повільно обернувсь.

— Півдороги, — сказав він. — Середина вулиці… Бачите, яка вона тут широка? Ідучи так, він був на відстані тридцяти кроків від будь-якого будинку обабіч вулиці. Якби він ішов тротуаром, ми могли б вибудувати якусь безглузду версію — скажімо, нібито хтось вистромив із вікна чи з проходу між будинками палицю з прикріпленим до неї револьвером чи…

— Дурниці!

— Звичайно, дурниці, але що ми ще можемо придумати? — запитав Хедлі з притиском і махнув своїм чемоданчиком. — Я знаю, що нічого такого не було. Але що було? Свідки теж нічого не бачили. А якби щось було, вони неодмінно побачили б. Ану, зупиніться. Стійте на місці й не обертайтеся. — Він пройшов трохи вперед, придивляючись до номерів на будинках, і звернув до тротуару праворуч. — Блеквін і Шорт були тут, коли почули крик. Ви йдете серединою вулиці, я — попереду тротуаром. Обертаюся… Так. Яка між нами відстань?

Ремпол відійшов убік, залишивши доктора Фелла самого посеред великого чотирикутника.

— Не дуже далеко були ті двоє, — зробив висновок доктор Фелл, збивши на потилицю свого крислатого капелюха. — Не більше як за тридцять кроків попереду. Хедлі, це навіть дивніше, ніж я гадав. Він стояв посеред снігової пустки. Почувши постріл, вони обернулися… Гм.

— Саме так. Далі, щодо освітлення. Ви стоїте на тому місці, де було вбито Флея. Бачите оту лампочку над дверима будинку номер вісімнадцять, праворуч від вас? А трохи ближче, теж праворуч, вітрину крамниці ювеліра?.. Гаразд. Вона була освітлена, не яскраво, але все ж… Тепер поясніть мені, чому двоє людей не певні, бачили вони з того місця, де я стою, когось біля Флея чи ні?

Відлуння його голосу покотилося по вулиці. Знову попала у вихор стара газета. Вітер, мов у тунелі, глухо ревів під ковпаками димарів. Поли чорного плаща в доктора Фелла метлялися, дикий танок танцювали його окуляри на шнурку.

— Крамниця ювеліра, — пильно вдивляючись уперед, проказав доктор Фелл. — Крамниця ювеліра! І в ній світло… В крамниці хтось був?

— Не було нікого. Візерс перевіряв. Світло падало з вітрини. Вікна й двері були заґратовані, як оце й тепер. Ніхто не міг ні увійти туди, ні вийти звідти. Крім того, це надто далеко від Флея.

Доктор Фелл покрутив головою й повільно пішов оглянути заґратовану вітрину. У ній на оксамитових ложах були виставлені дешеві каблучки, годинники, багато свічників, а посередині виднівся великий круглий німецький годинник із циферблатом-обличчям, на якому рухалися сюди-туди великі очі. Складалося неприємне враження, ніби вони зумисне поглядали саме на те місце, де було вбито людину. Через це ще неприємніше враження справляла й сама Каліостро-стріт. Годинник якраз почав бити одинадцяту. Доктор Фелл повернувся на середину вулиці.

— Але ж Флея було вбито пострілом ззаду ліворуч, — розмірковував уголос доктор Фелл. — А це правий бік вулиці. Якщо ми стверджуємо — а ми мусимо це стверджувати, — що нападник підступив зліва чи, зрештою, зліва наблизився летючий револьвер… Не знаю! Навіть якщо припустити, що вбивця йшов по снігу, не залишаючи слідів, то чи можемо ми нарешті визначити, звідки він вийшов?

— Він вийшов звідси, — почувся раптом голос.

Здавалося, порив вітру приніс ці слова звідкись із далечіні. Протягом якоїсь секунди Ремпол пережив у цій напівтемряві глибше потрясіння, ніж коли розслідували справу, пов'язану з Четтергемською в'язницею. В його уяві постали летючі предмети й почувся голос невидимця — так само, як двоє свідків почули голос безтілесного вбивці напередодні ввечері. Наступної миті йому перехопило подих. Тільки озирнувшись, він зрозумів, кому належить той голос. Із відчинених дверей будинку № 18 сходами спускався кремезний червонощокий молодий чоловік у насунутому на лоб капелюсі, що надавав йому лиховісного вигляду. Широко всміхаючись, він привітався з Хедлі.

— Він вийшов звідси, сер. Я Сомерс, сер. Пам'ятаєте, ви просили мене з'ясувати, куди йшов француз, коли його вбили, а також перевірити, чи котрійсь із господарок умебльованих кімнат не здався підозрілим хтось із пожильців? Ну, то я дізнався про такого пожильця, і зробити це було не важко. Він вийшов звідси. Пробачте, що я втрутився.

Хедлі, намагаючись приховати, що злякався, висловив задоволення, і його погляд зупинився на постаті чоловіка, що нерішуче стояв у дверях будинку.

— Ні, сер, це не той пожилець, — простежив за його поглядом Сомерс. — Це містер О'Рорк, артист із мюзик-холу, — той, що впізнав учора ввечері в трупарні француза. Сьогодні вранці він мені трохи допоміг.

О'Рорк вийшов з темряви й спустився сходами вниз. Важке пальто не могло приховати високої, міцної постаті й швидких, м'яких кроків людини, яка звикла до трапеції та високо напнутого троса. Говорив він привітно, легко, трохи відкинувшись усім тілом назад, як людина, що потребує простору. Смагляве обличчя та розкішні чорні вуса під гачкуватим носом робили його схожим на італійця. О'Рорк з видимим задоволенням курив велику вигнуту люльку, яку тримав у куточку рота. Називаючи себе, пін вбив назад вигадливого жовто-коричневого капелюха й примружив голубі блискучі очі. Це був той ірландець я італійським псевдонімом, що говорив, як американець, а насправді був за його ж словами, канадець.

— Моє прізвище О'Рорк, Джон Л. Селлівен О'Рорк… Моє друге ім'я? — він ударив кулаком по повітрю. — Я його не знаю. І мої батьки не знали, коли називали мене. «Л» — це все, що я знаю. Сподіваюся, ви нічого не маєте проти мого втручання. Бачте, я знав старого Луні… — Він помовчав, усміхнувся й крутнув вуса. — Я розумію, джентльмени, вас дивує моє туманне походження. Воно всіх дивує. Ще раз пробачте, що втручаюсь. Мені з біса жаль старого Луні, — засмучено промовив він.

— Дарма, дарма, — заспокоїв його Хедлі. — Дякую за допомогу. Так нам не доведеться шукати вас у театрі.

— У театрі я тепер не працюю. — О'Рорк вистромив із довгого рукава пальта ліву руку й показав забинтований зап'ясток. — Якби вчора ввечері я щось запідозрив, то пішов би за Луні. А тепер ось маємо!

— Якщо ви підете зі мною, — безцеремонно втрутився Сомерс, звертаючись до Хедлі, — то я покажу вам щось важливе й щось скажу. Хазяйка внизу одягається. Вона розповість вам про пожильця. Немає сумніву, він той, хто вам потрібен. Але спочатку я хотів би, щоб ви оглянули його кімнати.

— Що там, у його кімнатах?

— По-перше, сер, кров, — відказав Сомерс. — Крім того, якісь дивні вірьовки… — Він задоволено відзначив подумки, що Хедлі не лишився байдужим до його слів. — Вас ті вірьовки зацікавлять, решта речей тож. Той тип — злодій-зломщик. Судячи з його спорядження — великий хитрюга. Він поставив у дверях особливий замок, і міс Хейк, хазяйка будинку, увійти до його кімнат не могла. Але я скористався одним із моїх ключів. Нічого незаконного в цьому немає, сер. Пожилець зник, видимо, поспішаючи. Міс Хейк каже, що кімнати він найняв давненько, але відтоді був там раз чи двічі, не більше.

— Ходімо, — сказав Хедлі.

Сомерс причинив вхідні двері й повів усіх коридором нагору. Будинок був вузький. На кожному поверсі було по одній умебльованій квартирі, і вона займала цілий поверх від фасаду до задньої стіни. Двері на верхньому поверсі, поруч із драбиною, що вела на дах, стояли відчинені. Над замковою щілиною у дверях виблискував ще один замок. Сомерс провів їх до напівтемного коридора з трьома дверима.

— Спочатку сюди, сер, — промовив він, показуючи на перші двері ліворуч. — Тут ванна. Мені довелося опустити в електролічильник шилінг, щоб мати світло. — Він натис вимикач.

Стіни брудної ванної кімнати були обклеєні глянсуватою, під кахлі, шпалерою, підлога вкрита вичовганим ліворуч лінолеумом. Вони побачили стару газову колонку з іржавим баком для води, криве дзеркало над простим умивальником та глечик на підлозі.

— Тут намагалися прибрати, сер, — пояснив Сомерс. — Але на дні ванни, біля дірки для води, залишилися червоні сліди. Він мив над ванною руки. А за котиком для білизни… Стривайте! — Артистичним жестом він відсунув котика вбік, дістав запиленого, ще вологого і вкритого темно-рожевими плямами рушника й коротко кинув: — Цим рушником він витирав руки.

— Добра робота, — похвалив його Хедлі. Він покрутив у руках рушника, глянув на доктора Фелла, усміхнувся й поклав знахідку на місце. — Тепер решта кімнат. А ще мене цікавить ота вірьовка.

Чиєюсь невидимою присутністю були просякнуті ці кімнати, немовби стійким хімічним запахом, що його не міг перебити навіть дух міцного тютюну О'Рорка. Це було щось більше, піж просто житло. Важкі портьєри на вікнах досить великої кімнати були спущені. Під яскравою лампочкою на широкому столі лежав набір невеликих металевих та дротяних інструментів з круглими головками та загнутими кінцями («Відмички!» — аж присвиснув Хедлі), замків, стосик списаного паперу, потужний мікроскоп, коробка з діапозитивами, підставка, на якій стояло шість колб із наліпленими на них ярличками. В кімнаті були також полиці з книгами, а в кутку — невеликий сейф, побачивши який, Хедлі вигукнув:

— Якщо він — злодій-зломщик, то вельми сучасний і вправний! Таких, як він, я не бачив давно. А я й не знав, що цей спосіб відомий і в Англії. Ви звернули увагу, Фелле? Впізнаєте?

— Вгорі вирізано великий отвір, сер, — промовив Сомерс. — Якщо він користувався газовою горілкою з піддувом, то це — найчистіша роботе, яку мені доводилося бачити. Він…

— Він не користувався газовою горілкою з піддувом, — заперечив Хедлі. — Є спосіб кращий і надійніший. Я не сильний у хімії, але, гадаю, він скористався порошковим алюмінієм та окисом заліза. Ви змішуєте зверху на сейфі порошок і додаєте… що?.. порошкову магнезію, а потім підносите сірника. Суміш не вибухає. Вона генерує тепло до кількох тисяч градусів і розтоплює метал. Бачите на столі металеву трубку? Ми маємо таку в своєму музеї. Це — детектоскоп. Його ще називають риб'яче око. Напівсфера рефрактора нагадує око рибини. Його можна вставити в отвір у стіні й бачити все, що діється в сусідній кімнаті. Що ви про це думаєте, Фелле?

— Так-так, — байдужно мовив доктор Фелл, немовби все це не мало значення. — Гадаю, ви розумієте, яка виникає думка? Таємниця. А де вірьовка? Мене дуже цікавить вірьовка.

— В сусідній кімнаті, сер, — відповів йому Сомерс. — Знаєте, та кімната обставлена, я б сказав, у східному стилі.

Говорячи так, він мав на увазі, мабуть, низеньку тахту, розкішні й барвисті, в турецькому стилі, канапи, портьєри, султани, дешеві прикраси та оздоби, а також колекцію зброї. Бачити все це в такому місці було досить дивно. Хедлі відхилив портьєру. За вікном був Блумсбері. У світлі зимового дня Хедлі якусь хвилину дивився на задні дворики Гілфорд-стріт, заасфальтовані дворики Каліостро-стріт та вузький проїзд, що вів до заднього двору дитячої лікарні. Потім Хедлі взяв з канапи згорнену в кільце вірьовку…

Вірьовка була тонка, але дуже міцна і з вузлами через кожний фут. Звичайна собі вірьовка, якби не дивний предмет, прикріплений до її кіпця. Той предмет нагадував чорну гумову чашечку, трохи більшу під кавової, пружну, з нарізкою на краях, схожого на протектор автомобільної шипи.

— О! — вигукнув доктор Фелл. — Бачите?

— Я чув про це, — кивнув головою Хедлі, — але ніколи досі не бачив і не вірив, що таке можливе. Подивіться! Це присосок. Ви, може, знаєте подібну дитячу іграшку? Пружинний іграшковий пістолет вистрілює кульку з мініатюрним гумовим присоском, і він тримається на картоні.

— Ви хочете сказати, — не втримався Ремпол, — що злочинець міг скористатися вірьовкою, прикріпленою за допомогою присоска до стіни?

— Кажуть, що це можливо, — непевно відказав Хедлі. — Звичайно, я не…

— Але як би він забрав її? Чи просто покинув би висіти?

— Певна річ, тут потрібен спільник. Коли натиснути знизу, повітря виходить… Не розумію, як у біса це можна використати для…

— Стривайте, джентльмени! — О'Рорк, який увесь час уважно розглядав вірьовку, вийняв з рота люльку, прокашлявся й хрипким голосом повів далі: — Не хочу втручатися, але, гадаю, все це дурниці.

— Як вас розуміти? — обернувся до нього Хедлі. — Ви знаєте ще щось?

— Мені здається, — кивнув головою О'Рорк, розмахуючи люлькою, — що ця вірьовка належала Луні, цебто Флеєві. Дайте її мені на хвилинку, я подивлюся. Не присягаюсь, але… — Він узяв вірьовку й легко перебіг по ній пальцями, поки дійшов до середини. Потім підморгнув, задоволено кивнув головою і раптом урочисто, мов чаклун, розвів руками, тримаючи в кожній по половині вірьовки. — Ху-у! Так, гадаю, це одна з вірьовок Луні. Дивіться, на кінці однієї половини вірьовки є різьба, на кінці другої — гвинт, і їх можна легко з'єднати. Місце з'єднання помітити важко. Можете самі спробувати. Її не розірве ніяка сила. Зрозуміли? Глядачі зв'язують фокусника — чи як там його — й замикають у ящик Це з'єднання припадає на його руки. Глядачі зовні, для певності, можуть міцно тримати кінці вірьовки. Розумієте? Він зубами роз'єднує вірьовку, затискує колінами кінці й починає шалено вовтузитися та грюкати всередині ящика. Дивина! Містифікація! Найдивовижніше видовище у світі! — Замовкнувши, О'Рорк доброзичливо подивився на них, знову взяв у рота люльку й глибоко затягся. — Б'юсь об заклад на що завгодно, це одна з вірьовок Лупі.

— Я теж не маю в цьому сумніву, — промовив Хедлі. — Але навіщо цей присосок?

— Звичайно, Луні вмів берегти таємниці. — О'Рорк знову трохи відхилився назад, щоб мати простір для жестикулювання. — Але я, перебуваючи поруч із чарівниками та іншими дурисвітами, завжди тримав очі роззутими… Будь ласка, не зрозумійте мене хибно! У Луні були добрі фокуси, справді добрі. Це були всім відомі шаблонні обмани. Але він працював над одним таким… Ви чули про індійський фокус із вірьовкою? Факір підкидає вірьовку в повітря, вона стає сторч, по ній лізе вгору хлопчик і… зникає!

— Я ще чув, — мовив доктор Фелл і підморгнув О'Роркові, — що ніхто ще такого фокуса не бачив.

— Це правда, — погодився О'Рорк. — Тому Лупі й намагався знайти спосіб зробити його. Бог знає, чи він знайшов його. Гадаю, присосок для того, щоб підкинута вірьовка до чогось прикріпилася.

— І хтось мав по ній лізти? — глухо запитав Хедлі. — Лізти вгору й… зникнути?

— Ну, хлопчик… Але, скажу вам, на тому, що ми оце бачимо, доросла людина не втримається. Я міг би спробувати причепити цю вірьовку за вікном, але не маю бажання скрутити собі в'язи. А крім того, у мене пошкоджений зап'ясток.

— Гадаю, доказів у нас досить, — промовив Хедлі. — То ви вважаєте, Сомерсе, що пожилець утік звідси? Вам відомі його прикмети?

— Затримати його буде не важко, сер, — кивнув головою Сомерс. — Прізвище Джером Бернабі — це, мабуть, його псевдонім. Але він має досить характерну прикмету… У нього пошкоджена ступня.

14. Церковні дзвони

Доктор Фелл розсміявся. Він не просто сміявся, а, сидячи на канапі, товк палицею в килим і голосно реготав.

— Обдурив! — вигукнув він. — Обдурив, любі мої! Ха-ха-ха! Гоп — іде примара! Гоп — іде свідок! Подумати тільки!

— Як це обдурив? — запитав Хедлі. — Не бачу нічого смішного. Хіба не досить доказів того, що Бернабі — злочинець?

— Досить доказів того, що він абсолютно не винен, — рішуче запевнив доктор Фелл, діставши червону носову хустку й утираючи очі. — Я впав, що ми виявимо щось таке. Все занадто добре, щоб бути правдою. Бернабі — загадкова людина без таємниці, злочинець без злочину чи, краще сказати, якогось особливого злочину.

— Може, ви поясните…

— А чого ж, — люб'язно погодився Фелл. — Хедлі, подивіться уважно навколо й скажіть: що вам це місце нагадує? Ви бачили злодія-зломщика чи взагалі злочинця, який мав би таку романтично обставлену таємну схованку — розкладені на столі відмички, мікроскоп, зловісні хімікалії тощо? Справжній злодій-зломщик, справжній злочинець прагне, щоб його пристанище мало порядніший вигляд, ніж помешкання церковного старости. Такого не зробить навіть той, хто грається у злодія-зломщика. Подумайте хвилину, і ви зрозумієте, що все це знайоме вам із сотень фільмів та оповідань. Я знаю, бо й сам люблю таку театральну атмосферу… Тут більше схоже на те, що хтось грається в детектива.

Хедлі потер підборіддя й замислено подивився довкола.

— Хіба в дитинстві, — задоволено провадив доктор Фелл, — у вас не виникало бажання мати таємний вхід до свого будинку чи пролізти зі свічкою в руках крізь якийсь отвір на горище, мало його не спаливши? Хіба ви не грались у великого детектива й вам не хотілося мати таємне місце на вулиці, де ви могли б робити свої «небезпечні» справи під вигаданим ім'ям? Хтось тут казав, що Бернабі — завзятий кримінолог-аматор. Можливо, він пише книжку. Так чи так, а він має часі гроші, щоб досить професійно робити те, що хотіли б робити багато інших людей. Він створив собі друге «я», і створив таємно, бо знайомі, якби дізналися про це, взяли б його на сміх. Детективам із Скотленд-Ярда його «надзвичайна таємниця», звісно, відома, а взагалі все це — пустощі.

— Але, сер… — почав було Сомерс.

— Зачекайте! — зупинив його Хедлі й ще раз уважно оглянув усе довкола. — Згоден, це місце має якийсь непереконливий, кіношний вигляд. Але звідки тоді ця кров та вірьовка? Вірьовка належала Флеєві, пам'ятаєте. А кров…

— Гм… Атож, — кивнув головою доктор Фелл. — Не зрозумійте мене хибно. Я не запевняю, що ці кімнати не могли відіграти своєї ролі у справі, а тільки застерігаю не дуже вірити в лиховісне подвійне життя Бернабі.

— Про це ми скоро дізнаємося, — буркнув Хедлі. — І, якщо він убивця, чи така вже невинна його гра в злодія-зломщика?… Сомерсе!

— Слухаю, сер!

— Їдьте на квартиру до містера Бернабі… Ви нічого не розумієте? Я кажу про іншу його квартиру. Я маю адресу. Гм… Блумсбері-сквер, 13-а, третій поверх. Запам'ятали? Неодмінно приведіть його сюди! Не відповідайте ні на які запитання, самі теж ні про що не розпитуйте! Зрозуміли? Коли спуститеся вниз, попросіть хазяйку будинку, щоб прийшла сюди.

І Хедлі, чіпляючи ногами меблі, заходив по кімнаті. Збентежений, розчарований невдачею Сомерс поквапно вийшов. О'Рорк, спостерігаючи за ними з чемною цікавістю, сидів і курив люльку.

— А знаєте, джентльмени, — обізвався він, — мені подобається простежувати, як детективи виходять на слід. Не знаю, хто такий Бернабі, але вам, здається, він уже відомий… До мене ви ще маєте запитання? Все, що я знав про Луні, я розповів сержантові — чи хто він там — Сомерсу. Але, якщо маєте ще…

Хедлі глибоко зітхнув, випростав плечі й заходився енергійно переглядати папери в чемоданчику. Потім, звертаючись до О'Рорка, запитав:

— Це ваша заява? Ви маєте щось додати? Він справді говорив, що його брат має помешкання на цій вулиці?

— Говорив, сер. Вій сказав, що бачив, як той тут вештався.

— Але ж це не те саме, чи не так? — різко запитав Хедлі. — То що він говорив?

— Ну, Луні сказав: «Він має на тій вулиці помешкання», — а вже потім додав: «Я бачив, як він там вештався», — пояснив О'Рорк, — Я кажу щиру правду.

— Мабуть, не дуже щиру, — заперечив Хедлі. — Подумайте ще!

— Чорт забирай, я вже подумав! — обурився О'Рорк. — Ви розслідуєте не першу таку справу, ставите запитання і, якщо відповіді не повторюються слово в слово, вважаєте, що вас обманюють. Даруйте, але це все, що я можу для вас зробити.

— Що ви знаєте про Флеєвого брата? Що вам Флей про нього казав?

— Нічого. Жодного слова. Я не хочу, щоб у вас склалася хибна думка. Коли я кажу, то знаю Луні краще, ніж решта людей, то це не означає, що я знаю про нього все. Всього не знає ніхто. Якби ви знали Луні, то зрозуміли б, що він не той, кого досить пригостити склянкою вина — і він почне все про себе розповідати. Це все одно, що пригощати Дракулу — я маю на увазі: когось схожого на Дракулу.

— Найбільша проблема, що стоїть перед нами, це, як ви можете здогадатися, неможлива ситуація, — подумавши, промовив Хедлі. — Гадаю, ви бачили газети?

— Так, — примружив очі О'Рорк. — Чому ви про це питаєте?

— В обох випадках убивця вдався до обману чи до сценічного фокуса. Ви кажете, що знали фокусників та артистів-невидимців. Чи можете ви пригадати фокус, що пояснив би, як це робиться?

— Ну, це інша річ, — засміявся О'Рорк, показуючи з-під розкішних вусів білі зуби. — Це зовсім інша річ. Скажу відверто: коли я запропонував вибратися з вікна по вірьовці, то боявся, що ви підтримаєте цю ідею. Я боявся за себе, розумієте? — Він усміхнувся. — Та забудьмо про не! Було б чудо з чудес, якби хтось зробив такий фокус, навіть коли б він мав вірьовку й міг ходити, не залишаючи слідів. Але суть в іншому. — О'Рорк пригладив чубуком вуса і обвів поглядом кімнату. — Я не авторитет і про фокуси знаю не багато, а про те, що знаю, мовчу. Це щось на зразок професійної етики, якщо ви мене розумієте. Про такі речі, як вихід із закритого ящика, зникнення тощо, я не бажаю навіть говорити.

— Чому?

— Тому, — відказав О'Рорк із притиском, — що більшість людей розчаровуються, почувши, як це робиться. Люди не хочуть вірити, що все так просто і їх ошукали. Вони кажуть: «Дурниці! Якби це було так, то я відразу б усе зрозумів». А коли фокус робиться з допомогою глядачів, вони розчаровуються ще більше й кажуть: «Ну, коли вам треба ще й допомагати…» — З хвилину він мовчки смоктав люльку. — Люди дивні. Приміром, ідуть вони дивитися фокуси. Їм кажуть, що це фокуси, а вони ображаються — мовляв, чому це не справжнє чаклунство? Коли людям пояснюють, як фокусник вибирається із замкненої скрині чи зав'язаного мішка, щойно ними перевіреного, вони ображаються, що це був лише фокус, і заявляють, нібито давно його знають. Щоб виконати найпростіший фокус, треба, скажу вам, помізкувати. Крім того, добрий артист повинен бути холоднокровним, дужим, досвідченим, кмітливим і швидким, як блискавка. Люди ніколи не задумуються про те, що потрібен розум, аби обвести їх круг пальця. Гадаю, їм сподобалося б, якби таємниця зникнення виявилася диявольського річчю, подібною до ще небаченого чаклунства. Ніхто ще не перетворювався на такого тонкого, мов поштова листівка, й не прослизав у щілину. Ніхто ніколи не проникав до кімнати крізь замкову щілину чи крізь двері. Розповідати далі?

— Розповідайте, — кинув Хедлі, дивлячись на О'Рорка з цікавістю.

— Гаразд. Візьмімо інший приклад, — задоволено мовив О'Рорк. — Вихід із зав'язаного й опечатаного мішка. Виходить виконавець, тримаючи в руках чорний міткалевий або сатиновий мішок, стає в нього обома ногами, асистент підтягує мішок і на відстані дюймів шести від верху міцно зав'язує його великою носовою хусткою. Глядачі, якщо бажають, додають ще кілька вузлів, а потім їх опечатують восковими печатками. Постріл! Виконавця закриває ширма, а через тридцять секунд він виходить із-за неї, тримаючи в руках зав'язаного мішка з непошкодженими печатками. — О'Рорк усміхнувся, крутнув вуса а зручніше вмостився на канапі. — А все дуже просто, джентльмени. Є два абсолютно однакові мішки. Один із них згорнений і схований в одязі виконавця. Поки асистент підтягує верх, виконавець, стоячи в мішку і обсмикуючи його, непомітно виставляє назовні, приблизно на шість дюймів, верх мішка-дубліката. Асистент обхоплює його руками й старанно зав'язує. Обидва мішки дуже легкі, того самого кольору, і краю першого зовсім не помітно. За ширмою виконавцеві залишається тільки опустити донизу мішок, у якому він стоїть, зовсім вивільнити з-під одягу опечатаний і, тримаючи його в руках, вийти з-за ширми. Зрозуміли? Бачите, це просто й легко, а люди сушать собі голови, намагаючись збагнути, як воно робиться. Але, коли дізнаються, як це робиться, кажуть: «А-а, з помічником…». — О'Рорк махнув рукою.

І Хедлі, й доктор Фелл слухали О'Рорка з дитячою втіхою.

— Все це так, — зауважив старший інспектор, немов чекаючи заперечення. — Але той, кого ми шукаємо, той, хто вчинив двоє вбивств, асистента мати не міг. Крім того, це не фокус зі зникненням.

— Згоден, — сказав О'Рорк, — зсунувши набік капелюха. — Я наведу інший приклад: фокус із зникненням. Майте на увазі, це сценічний обман. Фокус фантастичний. Його можна зробити просто неба, де немає, як у театрі, люків, дротів, підпірок — жодного реквізиту взагалі. 6 тільки просторий майданчик. На цей майданчик виїжджає на прекрасному білому коні вершник у гарному голубому одязі. Потім — гоп-ля! — з'являється група помічників у білому. Вони проходять на майданчику одне коло, друге, тоді двоє з них піднімають велике віяло, лише на мить закривають ним вершника, знов опускають віяло і кидають його глядачам, щоб ті переконалися, що воно справжнє. А вершника на коні вже немає. Він зник. Зник просто посеред майданчика. Гоп-ля!

— І як ви поясните фокус на цей раз? — поцікавився доктор Фелл.

— Дуже просто. Вершник зовсім не зникав із майданчика. Але ви не бачите його. Розкішний голубий одяг у нього був виготовлений із… паперу і надітий поверх справжнього білого. Закритий віялом, вершник зриває а себе голубий одяг, ховає його під білий, зіскакує з коня й приєднується до групи помічників у білому, яких ніхто, звичайно, не лічить. У цьому — суть більшості фокусів. Ви дивитеся на щось — і не бачите його або, навпаки, присягаєтесь, нібито бачили те, чого взагалі не було. Непогано, еге ж? Бац! Найвеличніше в світі видовище!

У просторій непровітреній кімнаті запала тиша. У вікна бився вітер. Чути було віддалені звуки церковних дзвонів та сигнали таксі, що проїжджали повз будинок.

— Ми збочуємо з правильного шляху, — махнув записником Хедлі. — Все не досить цікаво, але який стосунок воно має до справи?

— Ніякого, — погодився О'Рорк, усміхнувшись. — Я розповідав… ну, тому що ви запитали. А заразом щоб показати вам, проти чого ви виступаєте. Кажу вам відверто, інспекторе: я не хочу вас розхолоджувати, але якщо ви виступили проти спритного ілюзіоніста, то шансів у вас немає. — Він клацнув пальцями. — Ілюзіоністи — люди треновані. Це їхня робота. І в'язниці на світі для них не існує.

— Побачимо, на все свій час, — крізь зуби процідив Хедлі. — Що мене дивує, то це чому вбивати Флей послав свого брата. Флей був ілюзіоніст і міг би зробити все сам, але не зробив. Його брат теж ілюзіоніст?

— Не знаю. Принаймні його прізвища на афішах я ніколи не бачив. Але…

— Приготуйтесь, Хедлі, через кілька хвилин вам доведеться зустрічати відвідувача! — втрутився доктор Фелл, важко дихаючи. — Погляньте, але близько до вікна не підходьте.

Там, куди він показав своєю палицею, між будинків рухалися, долаючи вітер, дві постаті. Вони звернули з Гілфорд-стріт, і в одній постаті Ремпол упізнав Розетту Грімо. Другим був високий чоловік, який спирався на палицю. Плечі його підіймалися й опускалися влад крокам. Пошкоджена права нога була взута в черевик неймовірно великого розміру.

— Вимкніть світло! — швидко наказав Хедлі і обернувся до О'Рорка. — А вас я попрошу зробити мені послугу: якомога швидше спустіться вниз і під будь-яким приводом затримайте хазяйку, щоб вона не прийшла сюди, поки я не скажу. І причиніть за собою двері, будь ласка!

О'Рорк уже вимикав світло у вузькому коридорі, коли доктор Фелл занепокоєно запитав:

— Чи не збираємося ми ховатись і підслухувати? Я до таких дурниць не схильний. Крім того, вони виявлять нас ту ж мить — за духом О'Роркового тютюну.

Хедлі щось пробурмотів, запнув портьєри так, що в кімнату проникала лише вузенька смужка світла, й рішуче сказав:

— Нічого не вдієш, ризикнемо. Сидітимемо тихо. Вони можуть щось вибовкати. Між іншим, що ви думаєте про О'Рорка?

— Думаю, — рішуче почав доктор Фелл, — що О'Рорк — найвідвертіший і найобізнаніший свідок серед тих, кого ми слухали в зв'язку з цією жахливого справою. Він допоміг мені зберегти почуття власної гідності. Він повідомив нам майже стільки, скільки й церковні дзвони.

— Церковні дзвони? Які ще церковні дзвони? — сердито запитав Хедлі, обернувшись від щілини, крізь яку дивився на вулицю.

— Будь-які церковні дзвони, — почувся з темряви голос доктора Фелла. — Особисто мені, з моєю курячою сліпотою, церковні дзвони дали впевненість і задоволення, а також, мабуть, утримали мене від жахливої помилки. Ні-ні, я цілком при своєму розумі, Хедлі. Дзвони принесли ясність і чудову інформацію.

— Ви певні, що вони не принесли ще чогось? В такому разі годі говорити загадками й поясніть, що ви маєте на увазі. Церковні дзвони, мабуть, підказали вам, як робиться фокус із зникненням?

— О ні, — відповів доктор Фелл. — На жаль, ні. — Вони лише підказують мені ім'я вбивці.

У кімнаті запала важка, майже відчутна на дотик тиша, немов перед грозою. Внизу грюкнули двері. На сходах почулися кроки — одні легкі й швидкі, другі важкі й повільні. Кроки наближалися, ставали гучнішими, але ті, хто йшов, мовчали. В замку повернувся ключ. Двері до квартири відчинилися й зачинилися. Клацнув пружинний замок, потім клацнув вимикач, і в коридорі спалахнуло світло. Мабуть, побачивши одно одного, ті двоє, що досі тамували подих, з полегкістю зітхнули.

— Отже, ви загубили ключа, якого я вам дав? — запитав чоловік глузливо. — І кажете, що не приходили сюди вчора ввечері?

— Ні вчора, ні будь-коли, — відповіла Розетта рівним, але рішучим голосом і засміялася. — Я взагалі не мала наміру сюди приходити. Ви мене трохи налякали. То й що з того? Я й тепер невисокої думки про вашу схованку. Ви приємно провели час, чекаючи вчорашнього вечора? — Вона, здавалося, спіткнулась.

— Ви, мале чортеня, — заговорив чоловік рівним голосом. — Те, що я зараз скажу, припаде вам до душі. Мене тут не було. Я й не збирався сюди приходити. Якщо ви гадаєте, нібито вам досить ляснути батогом, щоб примусити когось стрибати крізь кільце… Стрибайте крізь кільце самі! Мене тут не було.

— Це неправда, Джероме, — спокійно заперечила Розетта.

— Ви так гадаєте? Чому?

Дві постаті з'явилися в прочинених дверях. Хедлі відхилив портьєру.

— Нам теж хотілося б знати відповідь на це запитання, містере Бернабі, — сказав він.

Обличчя в обох, зненацька освітлені денним світлом, стали наче моментальний фотознімок. Розетта Грімо зойкнула й звела руку, мовби захищаючись, але погляд її очей був гострий, насторожений і загрозливо-переможний. Джером Бернабі стояв нерухомо й часто дихав. Він мав енергійне, вкрите зморшками, загалом, мабуть, просте й привітне обличчя. Цієї миті нижня щелепа в нього випнулася вперед, очі побіліли від гніву. Скинувши капелюха, він жбурнув його на канапу — сердито і, на думку Ремпола, досить театрально. Цупке, мов дріт, сиве на скронях руде волосся Бернабі, коли він скинув капелюха, стало дибки.

— Тут що, грабіжники? — запитав він жартівливо, але з ледь помітною погрозою в голосі і ступив пошкодженою ногою крок уперед. — Троє проти одного? У мене в палиці шпага, хоча…

— Вона не знадобиться, Джероме, — втрутилася дівчина. — Це поліція.

Бернабі замовк, утер рукою рота і, хоча й помітно хвилюючись, з іронією в голосі повів далі:

— О, поліція! Яка честь! Виламує двері й входить у дім. Он воно як…

— Ви наймач квартири, а не господар будинку, — ввічливо зауважив Хедлі. — Якщо виникає підозра… Не знаю, як щодо підозри, але, гадаю, ваші друзі посміялися б із цього східного оздоблення. Ви зі мною згодні?

Іронічна усмішка Хедлі та глузливі нотки в його голосі зачепили Бернабі за живе. Обличчя в нього набрало брудно-сірого кольору.

— Чорт забирай! — вигукнув він, трохи піднявши палицю. — Чого вам тут треба?

— По-перше, поки не забули, про що ви розмовляли, коли ввійшли до будинку…

— Ви підслуховували, так?

— Так, — стримано погодився Хедлі. — Але, на жаль, почули ми не багато. Міс Грімо сказала, що ви були в цій квартирі вчора ввечері. Ви тут були?

— Ні, не був.

— Не були. Він був тут, міс Грімо?

Дівчина заговорила спокійно, з усмішкою, дивлячись на них довгастими карими очима, з виразом людини, яка не бажає виявляти своїх почуттів. У тому, як Розетта перебирала в пальцях рукавички, та в її уривчастому диханні було менше гніву, ніж страху.

— Оскільки ви підслуховували, — відповіла вона після тривалої паузи, переводячи погляд з одного на одного, — то заперечувати мені не випадає, чи не так? Не розумію, чому вас це цікавить. До смерті мого батька це не має ніякого стосунку. Я абсолютно певна. Хоч би ким Джером був, — усміхнулась дівчина, — він не вбивця. Та коли вже ви з якоїсь причини цим зацікавились, то я хочу теж усе з'ясувати. Я бачу, що підозра знову падає на Бойда. Вона може виявитися слушною… Почну з того, що вчора ввечері Джером у цій квартирі був.

— Звідки ви знаєте, міс Грімо? Ви тут були?

— Ні, не була, але о пів на одинадцяту бачила світло в цій кімнаті.

15. Світло у вікні

Ремпол міг заприсягтися, що вражений Бернабі не зовсім збагнув те, що сказала Розетта. Потираючи підборіддя, він тупо дивився на неї, немовби бачив її вперше.

— Прошу вас, Розетто, — нарешті заговорив він тихим, спокійним голосом. — Подумайте! Ви певні того, що кажете?

— Так, цілком певна.

— О пів на одинадцяту? — різко запитав Хедлі. — Як ви могли бачити тут світло, міс Грімо, коли ви були вдома, з нами?

— Якщо ви пам'ятаєте, з вами я на той час уже не була. Я тоді була в лікарні, біля вмирущого батька. Не знаю, чи ви знаєте, але задня стіна лікарні виходить на задню стіну цього будинку. Підійшовши до вікна, я побачила, що в цій кімнаті світилося. Гадаю, у спальні теж. Хоча цього я й не зовсім певна.

— Звідки ви знаєте розташування кімнат, якщо досі ніколи тут не були? — знову різко запитав Хедлі.

— На розташування кімнат я звернула увагу вже тепер, коли ми ввійшли сюди, — усміхнулась у відповідь Розетта, її усмішка чомусь нагадала Ремполові про Мілза. — Досі я бачила лише вікна квартири. Портьєри були запнуті це щільно, тому я й помітила світло.

— Одну хвилинку, містере… е-е… інспекторе, — все ще здивовано дивлячись на Розетту, втрутився Бернабі. — Розетто, ви певні, що не сплутали вікна?

— Певна, любий мій! Цей будинок стоїть на лівому боці, на розі вузького провулку, а ваші кімнати містяться на горішньому поверсі.

— І ви стверджуєте, що бачили мене?

— Ні, я стверджую, що бачила світло. Але про цю квартиру знаємо лише ми з вами. Ви запросили мене сюди, сказали, що чекатимете…

— О Боже! — вигукнув Бернабі. — Цікаво, як далеко ви зайдете?.. — Спираючись на палицю, він ступив кілька кроків і, не зводячи з неї здивованого погляду, важко опустився у крісло. Цупке руде волосся надавало йому якогось підозрілого вигляду. — Будь ласка, розповідайте далі! Дуже цікаво. Я хочу знати, наскільки стане у вас нахабства.

— Ви так гадаєте? — спокійно запитала Розетта, але — було помітно, що рішучість уже залишає її і дівчина ладна розплакатись. — Мені теж хотілося б це знати. Мені хотілося б зрозуміти вас. Якби я могла збагнути, чи ви справді такий сповнений почуття добра давній… давній…

— Тільки не кажіть «друг сім'ї»! — урвав її Бернабі. — Бога ради, не кажіть «друг сім'ї!» Я теж хотів би збагнути, хто ви. Я хотів би зрозуміти, чи ви справді певні, що кажете правду, чи — я на мить забуду про своє рицарство — ви просто сварлива мегера!

— …. чи такий собі ввічливий шантажист, — спокійно закінчила Розетта свою думку. — О ні! Гроші тут ні до чого! — спалахнула вона. — Сварлива мегера? Так. Відьма, коли хочете. Я згодна. Я була і тією, й тією. Але чому? Тому, що ви отруїли все своїми натяками. Якби я знала, що то — натяки, а не моя фантазія, або хоча б те, що ви — відвертий шантажист!..

— Натяки на що? — втрутився Хедлі.

— На минуле мого батька, коли хочете знати. — Дівчина зчепила руки. — Насамперед на мов походження. Можна було б до «відьми» додати ще одне підхоже слівце. Але це не має значення і зовсім мене не турбує. Були натяки на жахливі речі щодо мого батька… Може, навіть не натяки, але в моїй голові якось відклалося, що Дреймен — шантажист. А вчора ввечері Джером запросив мене сюди. Чому? Я подумала: знаючи, що суботні вечори я проводжу завжди з Бойдом, Джером вибрав саме такий вечір — щоб полоскотати своє самолюбство. Але — будь ласка, зрозумійте мене правильно — ні тепер, ні досі мені не хотілося думати, що Джером намагається шантажувати. Він подобається мені, я нічого не можу з собою вдіяти, тому все це так жахливо…

— Тоді я міг би запитати, — озвався Хедлі, — Містере Бернабі, з вашого боку були «натяки»?

Бернабі довго вивчав свої руки. Він сидів, нахиливши голову, й важко дихав — так, немовби робив зусилля на щось зважитись. Його поза стримувала Хедлі від подальших запитань, і він мовчки чекав.

— Я ніколи над цим не замислювався, — підвів голову Бернабі. — Чи натякав я? Так. У певному розумінні так. Але я ніколи не робив цього навмисне. Присягаюся, и ніколи не думав… — Він пильно подивився на Розетту. — Не знаю. Може, ви маєте на увазі те, що, на ваш погляд, таке заплутане… — Він зітхнув і стенув плечима. — Для мене це була цікава гра, не більше. Я не надавав їй особливого значення. Слово честі, я ніколи не думав, що хтось може взяти це близько до серця. Розетто, якщо єдина причина вашої прихильності до мене та, що ви боїтеся мене, вважаючи шантажистом, то вибачте мені. Тепер я про це знаю. Хто я? — він знову подивився на свої руки й роззирнувсь довкола, — Огляньте, джентльмени, ці кімнати, особливо передню, і ви все зрозумієте. Великий детектив! Віслюк із покаліченою ногою. Мрійник.

— І цей великий детектив дізнався про минуле доктора Грімо? — хвилю повагавшись, запитав Хедлі.

— Ні… Але хіба я схожий на того, хто признався б вам, якби про щось і дізнався?

— Спробуємо вас переконати. Ви знаєте, що П'єра Флея вбито перед дверима вашого будинку незадовго до пів на одинадцяту?

Розетта Грімо зойкнула, Бернабі сіпнув головою.

— Флея вби… Криваві плями! Ні! Де? Чоловіче, що ви хочете сказати?

— Флей на цій вулиці мав кімнату. Ми вважаємо, що, коли його вбили, він ішов сюди. У кожному разі його вбив той, хто вбив і Грімо. Ви можете довести, хто ви, містере Бернабі? Ви можете довести, наприклад, що ви — не брат Грімо та Флея?

— Господи! Чоловіче, ви що — божевільний? — запитав Бернабі тремтячим голосом і підвівся з крісла. — Брат?! Тепер я розумію… Ні, я йому не брат. Гадаєте, як його брат я був би зацікавлений… — Він замовк і розгублено подивився на Розетту. — У мене, звичайно, десь є свідоцтво про народження. Я… я можу назвати людей, які знають мене змалку. Брат!..

— А це теж належить до атрибутів великого детектива? — запитав Хедлі, взявши з канапи згорнену кільцем вірьовку.

— Це? Ні. А що це? Я ніколи не бачив цієї вірьовки. Брат!..

Ремпол глянув на Розетту Грімо й побачив, що вона плаче. Дівчина стояла нерухомо, опустивши руки; по її обличчю текли сльози.

— А чи можете ви довести, — провадив Хедлі, — що вчора ввечері не були в цій квартирі?

— Так, — з полегкістю зітхнув Бернабі. — Можу. Вчора ввечері я був у своєму клубі — з восьмої чи й трохи раніше до пів на дванадцяту. Вам про це скажуть десятки свідків. Якщо бажаєте перевірити, запитайте в тих трьох, з ким я цілий вечір грав у покер. Вам потрібне алібі? Гаразд. Я його маю. Найнезаперечніше з усіх можливих. Тут я не був. Я ніде не залишав плями крові, хоч би де ви їх знайшли. Я не вбивав ні Флея, ні Грімо, ні когось іншого. — Його важка щелепа знову випнулася вперед. — Що ви ще скажете?

— Ви наполягаєте, що бачили світло у вікні о пів на одинадцяту? — ледве дослухавши Бернабі, звернувся Хедлі до Розетти.

— Так. Але, Джероме, я зовсім не мала на увазі…

— Хай навіть так, проте, коли сьогодні вранці сюди прийшов посланий мною чоловік, електролічильник був відключений і в квартирі не світилося.

— Я… Так… І все ж це правда. Але що я хочу сказати…

— Припустімо, що містер Бернабі говорить правду. Він каже, що запросив вас сюди. Чи могло бути так, що він, запросивши вас сюди, сам мав намір залишитися в клубі?

— Стривайте! — Бернабі нахилився вперед і поклав свою руку на інспекторову. — Давайте розставимо всі крапки над «і». Саме так я й зробив. Я вчинив по-свинському, але це правда. Чи треба пояснювати далі?

— Ну й ну! — буркнув доктор Фелл. Діставши кольорову носову хустку, він, привертаючи загальну увагу, гучно висякався й обернувся до Хедлі. — Дозвольте вас заспокоїти. Містер Бернабі, за його власним висловом, примусив дівчину стрибнути крізь кільце. Гм… Пробачте мою тупість, шановна, але з цим усе гаразд. Хіба справжній леопард не стрибнув би? Щодо світла, то тут теж усе не так страшно, як здається. У квартирі стоїть шилінговий лічильник. Тут хтось був. Він не вимкнув світло, і воно, мабуть, горіло цілу ніч, а коли нагоріло на шилінг, лічильник відключивсь і світло погасло. Ми не знаємо, в якому положенні були вимикачі, бо перший сюди прибув Сомерс. Чорт забирай, Хедлі, ми маємо досить доказів, що вчора ввечері тут хтось був. Але хто? — Він перевів погляд на Бернабі й Розетту. — Гм… То ви кажете, що, крім вас, ніхто про це місце не знає? Припустімо, ваші пояснення правдиві, містере Бернабі. Одначе з вашого боку було б безглуздо говорити неправду про те, що можна логко перевірити. Виходить, про вашу квартиру знав іще хтось.

— Я можу лише запевнити, що нікому про неї по казав, — промовив Бернабі, потираючи підборіддя. — Якщо тільки хтось не бачив, як я сюди заходив… Якщо тільки…

— Іншими словами, якщо тільки комусь не сказала я? — спалахнула Розетта. — Але я не казала нікому. Я… Я не знаю чому, але ніколи нікому про неї не згадувала.

— Ви маєте ключа? — запитав доктор Фелл.

— Мала, але десь згубила.

— Коли?

— О, звідки я знаю? Я не помітила. — Згорнувши на грудях руки, Розетта схвильовано ходила по кімнаті. — Він був у мене з сумочці. Аж сьогодні вранці, коли ми йшли сюди, я звернула увагу, що його немає. Але мені хотілося б знати… — Дівчина зупинилась і подивилася на Бернабі. — Я… я не знаю, кохаю вас чи ненавиджу… Якби з вашим захопленням криміналістикою ви не мали на увазі нічого конкретного, а говорили лише… Що вам відомо про мого батька? Скажіть мені. Я нічого не маю проти. Ці люди и поліції рано чи пізно про все дізнаються. Тільки не ставайте в позу! Мені не подобається, коли ви це робите. Що то за брати?

— Добра порада, містере Бернабі, — промовив Хедлі. — Потім я ще маю намір запитати про вашу картину. Отже, що вам відомо про доктора Грімо?

Бернабі сперся на підвіконня, стенув плечима й, насмішкувато дивлячись на всіх ясно-сірими очима, сказав:

— Розетто, якби я знав… Якби я міг подумати, що мої детективні спроби люди сприймуть так… Гаразд! Я повторю коротко те, про що розповідав вам уже давно. Якби я знав, що вас взагалі турбує… Колись ваш батько сидів в Угорщині у в'язниці, працював у соляних шахтах і втік. Не дуже жахливо, правда?

— У в'язниці? За що?

— Мені сказали, що за спробу здійснити переворот. Моя власна думка — за крадіжку. Бачите, я відвертий.

— Хто вам сказав? — швидко запитав Хедлі. — Дреймен?

— Отже, Дреймен про це знає, чи не так? — Бернабі примружив очі. — Я був певен, що він знає. Але я хотів довідатись про щось інше… До речі, а що відомо вам? — раптом сердито запитав він. — Бачте, я не з тих, хто любить втручатися не в свої справи. Скажу тільки одне: якби я копався в цій справі, Грімо мене просто так не залишив би. Ви запитали про картину. Картина була скорше причиною, ніж наслідком. Випадковість. Хоч мені й дуже важко було переконати Грімо, що це так. У всьому винна та клята лекція з проекційним ліхтарем.

— Що?

— Лекція з проекційним ліхтарем. Я попав на неї випадково, рятуючись від дощу. Це було десь у північній частині Лондона з півтора року тому. — Бернабі зчепив руки й покрутив великими пальцями. Вперше його обличчя прибрало відкритого, домашнього виразу. — Я залюбки зробив би з цього романтичну історію, але вам потрібна правда. Лекція йшла угорською мовою. Щоб зацікавити слухачів, лектор показував діапозитиви. Один з діапозитивів особливо привернув мою увагу. На ньому було приблизно те, що я намалював. Нічого особливого. Одначе лекторова розповідь про три самотні могили на неосвяченому місці була жахлива. Знаєте, лектор запевняв, що то — могили вампірів. Я всім пояснював, що намалював на картині те, що тільки уявляв, чого ніколи не бачив, але мені ніхто не вірив. Грімо побачив її і…

— Містер Петтіс казав нам, — сухо промовив Хедлі, — що доктора Грімо картина дуже схвилювала?

— Схвилювала? Він увібрав голову в плечі й стояв перед нею, не поворухнувшись, мов мумія. Я сприйняв це як похвалу й наївно почав давати пояснення. — Бернабі хитро зиркнув на них. — Я сказав: «Ви помітили, що на одній могилі потріскалася земля? Це він саме виходить із неї». Я, звичайно, мав на увазі вампіра, але Грімо про це не знав, і якусь мить я думав, що він кинеться на мене з ножем.

Бернабі розповідав далі. Він сказав, що Грімо розпитував його про картину, дивився на неї, знову розпитував, і це могло викликати підозру навіть у менш спостережливої людини. Неприємне почуття було постійно під наглядом спонукало Бернабі взятися розгадувати цю загадку — просто з метою самозахисту. Кілька клаптиків списаного паперу в бібліотеці Грімо, щит з гербом над каміном, випадкове кинуте слово… Бернабі з усмішкою подивився на Розетту й повів далі. За три місяці до вбивства Грімо взяв з художника клятву мовчати й розповів йому правду. Нею виявилося те, що Дреймен розповів Хедлі та докторові Феллу напередодні ввечері: чума, два мертвих брати, втеча. У Розетти, яка слухала Бернабі з недовірою, весь час дивлячись у вікно, наприкінці його розповіді на очах з'явилися сльози полегкості.

— Оце й усе? — запитала вона, важко дихаючи. — Це все? Це те, що не давало мені спати?

— Все, моя люба, — відповів Бернабі, схрестивши на грудях руки. — Я ж вам казав — нічого страшного. Я не збирався розповідати про це поліції. Але ви наполягли.

— Будьте уважні, Хедлі, — тихо мовив доктор Фелл і, поплескавши старшого інспектора по руці, прокашлявся. — Гм… Так… Ми теж маємо підстави цьому вірити, міс Грімо.

— Припустімо, все це правда, містере Бернабі, — зайшов Хедлі з іншого боку. — Ви були в таверні «Уорвік» того вечора, коли туди прийшов Флей?

— Був.

— Ви не пов'язали його прихід з минулим доктора Грімо, особливо після того, як він згадав про три труни?

— Відверто кажучи, пов'язав, — повагавшись, відповів Бернабі й махнув рукою. — Ми з Грімо поверталися з таверни разом. Я мовчав, але мені здавалося, що він сам хоче мені щось сказати. Потім ми сиділи біля каміна в його кабінеті і він пив багато віскі, хоч загалом робив це рідко. Я звернув увагу, що він весь час дивиться у вогонь, немовби на душі в нього важкий тягар.

— До речі, — раптом втрутився доктор Фелл, — ви знаєте, де він тримав свої особисті папери?

— Про це краще сказав би Мілз, — відповів Бернабі, кинувши на Фелла швидкий погляд. — Тут багато незрозумілого. Грімо міг би мати сейф, але, як мені, відомо, папери він тримав у бічній шухляді великого столу.

— Що було далі?

— Ми довго мовчали. Була та незатишна атмосфера, коли кожен хоче про щось заговорити, але не знає, чи не думає про те саме й другий. Я запитав: «Хто то був?» Грімо крутнувся на стільці, загарчав, мов собака перед тим, як загавкати, й відповів: «Не знаю. Минуло багато часу. Можливо, лікар. Він схожий на лікаря».

— Лікар? Той, що видав його у в'язниці за померлого від чуми? — перепитав Хедлі.

Розетта Грімо затремтіла й затулила обличчя руками. Бернабі відчув себе незатишно.

— Так… Розповідати далі? Потім він сказав: «Знову невеличкий шантаж!» Ви уявляєте співака, який виконує партію Мефістофеля в опері «Фауст»? Коли Грімо сперся зігнутими руками на бильця крісла, ніби збирався підвестись, і обернувся до мене, він був схожий на такого співака геть усім — підстриженою бородою, червоним від полум'я у каміні обличчям, зведеними бровами… Всім. Я сказав тоді: «Ну й що він може зробити?» Я хотів заспокоїти Грімо, а сам подумав, що свого часу звинувачення було, мабуть, значно серйозніше, ніж політичне. Грімо відповів: «Нічого він не зробить. У цього ніколи не витримували нерви. Він нічого по зробить».

— Ви хотіли знати все, — озирнувся довкола Бернабі. — Я не заперечую. Про це відомо всім. Грімо тоді запитав: «Ви мрієте одружитися з Розеттою, правда ж?» А коли я підтвердив це, він додав: «Дуже добре, одружуйтесь», і почав тарабанити пальцями по бильцю крісла. Я засміявся й сказав щось про те, що Розетта віддає перевагу іншому. Він запевнив: «Я все влаштую, друже».

— Отже, ви про все домовилися? — дивлячись на нього, суворо запитала Розетта.

— О Боже! Та почекайте хвилину! Ви ж знаєте, як я до вас ставлюся. Мене запитали, я відповів. Наприкінці він попросив мене тримати язика за зубами, хоч би що з ним сталося…

— Чого ви не зробили…

— Виходить, не зробив! — Бернабі обернувся до них. — Я розповів усе, що міг, джентльмени. У п'ятницю він, забираючи картину, дуже поспішав, і це мене здивувало. Але мені було наказано триматися від усього якнайдалі, що я й зробив.

Хедлі мовчки дописав сторінку в своєму записнику й поглянув на Розетту. Дівчина сиділа на канапі, підклавши під лікоть подушку. Під хутряним пальтом на ній була темна сукня, але капелюшка вона не мала, і довге світле волосся та широке обличчя добре пасували до розкішної червоно-жовтої канапи.

— Я знаю, — звівши тремтячу руку, попросила вона уваги, — ви збираєтесь запитати мене, що я про це думаю — про батька і взагалі про все. Це знімає з меле важкий тягар. Усе надто добре, щоб бути правдою. Боюся, хтось усієї правди не каже. Мені належить поважати батька за таке. І я рада, що в ньому сидів диявол. Звичайно, якщо він був злодій, — вона усміхнулася, — то ви не станете звинувачувати його за те, що він мовчав, чи не так?

— Я хочу запитати вас про щось інше, — почав Хедлі, здавалося, приголомшений такою її відвертістю. — Мені хотілося б знати, чому ви завжди відмовлялися, а сьогодні раптом вирішили прийти сюди з містером Бернабі?

— Щоб порозумітися з ним, звичайно. Крім того, мені хотілося чогось випити… Знаєте, коли ми побачили те пальто з плямами крові… — Помітивши, як у всіх змінилися обличчя, дівчина замовкла.

— Коли ви побачили що? — перепитав Хедлі після тривалої паузи.

— Пальто з плямами крові на підкладці спереду, — відповіла вона. — Я… е-е… я про це не згадувала? Ну, ви збили мене з пантелику. Не встигли ми зайти сюди, як ви накинулися на нас, мов… мов… Атож. Джером побачив те пальто, коли вішав своє.

— Чиє то пальто?

— Нічиє. І це дуже дивно. Доти я ніколи його не бачила. Та воно в нашому домі нікому б і не підійшло. На батька надто велике, крім того, воно з твіду, а він здригався від самого вигляду твідового пальта. Стюарт Мілз у ньому потонув би. На старого Дреймена, воно, може, й не дуже велике. Зовсім нове, наче його ніхто ще й не надягав.

— Я розумію, — промовив доктор Фелл, надувши щоки.

— Що ви розумієте? — запитав Хедлі. — Нічогенька собі історія! Ви говорили Петтісові, що бажаєте крові. Ось і маєте кров. З біса багато крові. І вся в дивних місцях. Що ви на це скажете?

— Я розумію, — повторив доктор Фелл, — звідки була кров на піджаку в Дреймена вчора ввечері.

— Гадаєте, він надягав те пальто?

— Ні, ні! Пригадуєте, що сказав вам сержант? Він сказав, що напівсліпий Дреймен кинувся, спотикаючись, униз і довго шукав своє пальто й капелюха. Дреймен притулився до того пальта, коли кров була ще свіжа. І не дивно, що він не міг зрозуміти, звідки в нього на піджаку плями крові. Хіба це не відповідь на запитання?

— Будь я проклятий, ні! — заперечив Хедлі. — Дістаємо відповідь на одне запитання, а виникають двоє інших. Ще одне пальто. Ходімо! Негайно їдьмо туди! Якщо ви поїдете з нами, міс Грімо, й ви, містере…

— Ви їдьте, Хедлі, — похитав головою доктор Фелл, — а мені треба оглянути те, що міняє всю справу, що стало в ній найважливішим.

— Що саме?

— Помешкання П'єра Флея, — відказав доктор Фелл і, метляючи полами пальта, вийшов з кімнати.

Третя труна

ЗАГАДКА «СІМОХ ВЕЖ»

16. Пальто-хамелеон

На той час, коли вони мали обідати з Петтісом, настрій у доктора Фелла так підупав, що Ремпол не міг очам своїм повірити, а тим більше зрозуміти причину цього. По-перше, Фелл відмовився їхати на Рассел-сквер, хоча й наполягав, щоб Хедлі туди поїхав. Він сказав, що ключ до розгадки цієї справи має бути у Флеєвій кімнаті, а Ремпола він затримує для «брудної роботи», яка вимагав зусиль. Доктор Фелл так щиро кляв самого себе, що зрештою навіть Хедлі почав його заспокоювати.

— Що ви сподіваєтеся знайти у Флеєвій кімнаті? — запитав він. — Сомерс там усе оглянув.

— Нічого я не сподіваюся, — буркнув Фелл. — Я маю лише надію напасти на слід брата Анрі, хай йому сто чортів!

Хедлі зауважив, що не розуміє, чому доктор Фелл рантом так розгнівався на невловного брата Анрі. Крім того, Фелл трохи затримав усіх, поки розмовляв із хазяйкою будинку міс Хейк.

Доктор Фелл визнав, що розмова з міс Х. ейк нічого істотного не додала. Міс Хейк була добра незаміжня жінка похилого віку, схильна вбачати в кожному пожильці злодія-зломщика чи вбивцю. Коли її зрештою запевнили, що Бернабі не злодій-зломщик, вона таки дещо розповіла. Напередодні ввечері вдома її не було. З восьмої до одинадцятої вона була в кіно, а потім майже до півночі у друзів на Грейс-Інн-роуд. Міс Хейк не могла сказати, хто був у квартирі Бернабі, а про вбивство вона дізналася аж уранці. Троє інших її пожильців — американський студент і його дружина з першого поверху та ветеринарний лікар з другого — напередодні ввечері теж кудись ходили.

Сомерс, повернувшись ні з чим із Блумсбері-сквер, залишився на місці, Хедлі, Розетта й Бернабі поїхали до будинку Грімо, а доктор Фелл, який так прагнув зустрітися з балакучою хазяйкою іншого будинку, знайшов там… небалакучого хазяїна,

Пофарбований у темний колір будинок під номером 2, в якому містилась тютюнова крамниця, здавався таким ветхим та безрадісним, який можна бачити тільки на сцені в музичній комедії. На дзвінок із глибини крамниці не поспішаючи вийшов господар будинку, тютюнової крамниці й газетного кіоска Джеймс Долбермен. Містер Долбермен був маленький, мовчазний старий чоловік із великими руками, одягнений у засмальцьований чорний міткалевий халат. Те, що сталося, заявив він, його не стосується. Він неохоче відповідав на запитання, немов чекаючи, що ось-ось хтось прийде й відповідати буде взагалі необов'язково. Так, у нього був пожилець, іноземець на прізвище Флей. Він займав кімнату на горішньому поверсі. Заплатив за два місяці наперед. Ні, містер Долбермен про нього нічого не знає й знати не бажає. Знає лише, що з ним не було ніякого клопоту. Флей мав звичку розмовляти сам із собою іноземною мовою. Оце і все. Містер Долбермен не знав про Флея нічого тому, що бачив його дуже рідко. Ні, інших пожильців у нього немає. Ні, він, Долбермен, нікому гарячої води нагору не носив. Чому Флей обрав горішній поверх? Звідки він, Долбермен, може знати? Краще нехай вони запитають у самого Флея.

Чи відомо йому, що Флея вбито? Так, відомо. Уже був полісмен, ставив безглузді запитання й возив його впізнати тіло. Але це його, Долбермена, не обходить. На запитання щодо пострілу о десятій двадцять п'ять напередодні ввечері хазяїн, здавалося, міг щось сказати, але тільки ще міцніше стулив губи й став ще пильніше дивитись у вікно. На той час він був, мовляв, під сходами в кухні. Працювало радіо, і він нічого не чув, а коли б і чув, то все одно не вийшов би. Чи приходив хтось до Флея в гості? Ні. А з якимись підозрілими іноземцями Флей не спілкувався?

Це запитання дало несподіваний наслідок. Містер Долбермен, хоча й далі говорив повільно, несподівано став досить багатослівним. Так, було дещо, і поліція мала б про це подбати, замість марно витрачати гроші платників податків. Вештався тут один, все роздивлявсь, а одного разу навіть розмовляв із Флеєм. Бридкий тип. Напевне злочинець. Містерові Долбермену не подобаються ті, що все вештаються та роздивляються. Ні, описати того типа він не може, це справа поліції. А крім того, була майже ніч.

— І все ж таки, хоч щось вам упало у вічі? — надзвичайно чемно запитав доктор Фелл, витираючи хусткою обличчя. — Може, щось із одягу?

— Здається, на ньому було модне пальто, — переборовши себе, відвів погляд од вікна Долбермен. — Із жовтого твіду в червону цятку. Це ваша справа. Бажаєте піти нагору? Ось ключ. Вхід із вулиці.

Коли вони піднімалися темними вузькими сходами міцного, всупереч зовнішньому вигляду, будинку, Ремпола охопило хвилювання.

— Ви маєте рацію, сер, коли кажете, що всю справу поставлено з ніг на голову, — звернувся він до Фелла. — Ми шукали лиховісну постать у довгому чорному пальті, а тепер з'являється інша, у закривавленому твідовому пальті, колір якого можна назвати світлим. Що це? Чи не повертається справа через ці пальта в інший бік?

— Ну, я, кажучи, що все стає з ніг на голову чи що ми, може, схибили із шляху, про це не думав, — з деяким ваганням відповів доктор Фелл, пахкаючи люлькою. — Але все залежить якоюсь мірою від пальт. Чоловік і двоє пальт. Так, я вважаю, він і є вбивця.

— Ви казали, що маєте свою думку щодо того, хто вбивця.

— Я знаю, хто вбивця, — рішуче заявив доктор Фелл. — Розумієте, що мене примушує сперечатися із самим собою… Не лише те, що він весь час був у мене перед носом. Річ у тому, що він весь час говорив правду, і в мене не стало глузду цього збагнути. Він був дуже відвертий, і мені аж боляче згадувати, що я йому не повірив і вважав його невинним.

— А як він зник?

— Цього я не знаю. Ну, ось ми й прийшли.

На горішньому поверсі була тільки одна кімната. Сходи освітлювало бліде світло, що проходило крізь засклений дах. Двері кімнати, зроблені з грубих дощок і пофарбовані у зелений колір, стояли відчинені, вікна, вочевидь, давно не відчинялися. Доктор Фелл намацав у темряві газовий^світильник, на якому ледь тримався абажур. У нерівному світлі перед їхніми очима постала затишна, але занедбана кімната, обклеєна дешевими голубими шпалерами, біле залізне ліжко, письмовий стіл, на якому лежав, притиснутий чорнильницею, згорнений удвоє папірець. Все тут нагадувало про П'єра Флея. Здавалося, вони побачили його в поруділому вечірньому костюмі та циліндрі, готового до виходу на сцену. Над дзеркалом висів написаний кучерявим почерком і заведений у позолочену рамку біблійний вислів: «Мені відомщення, і Я воздам». Але висів він чомусь догори ногами.

Дихаючи з присвистом, доктор Фелл вайлувато підійшов до столу й узяв папірець. Ремпол побачив написане кучерявим почерком майже офіційне звернення:

«Джеймсові Доулбермену, есквайру. Я не попередив вас за тиждень про те, що звільняю кімнату, тому залишаю як платню свої небагаті пожитки. Мені вони більше не знадобляться. Я повертаюся до своєї могили.

П’єр Флей».

— Чому отаке рішуче: «Я повертаюся до своєї могили»? — запитав Ремпол. — Ніби воно й справді має значення, якщо не… Гадаю, Флей і справді існував. Флей, а не хтось інший, хто видавав себе за нього.

Доктор Фелл промовчав. Чим пильніше він придивлявся до потертого килима на підлозі, тим похмуріший ставав.

— Нічого, — буркнув він. — Ні автобусного квитка, нічого. Не підметено, а ніяких слідів. Його майно я не оглядатиму. Сомерс, гадаю, його оглянув. Ходімо! Приєднаємося до Хедлі.

Похмурі, як і сама погода, вони пішли на Рассел-сквер. Хедлі, побачивши їх у вікно, зустрів усіх у пишному вестибюлі. Маска на щиті з колекцією японської зброї в нього за спиною здавалася карикатурою на його обличчі. Двері до вітальні були зачинені, за ними чулися тихі, невиразні голоси.

— Здогадуюсь, що у вас знов якісь неприємності, — досить весело промовив доктор Фелл. — К бісу неприємності! Мені теж нічого сказати. Я знав, що мене може спіткати невдача, але через це мені не легше. Що у вас нового?

— Оте пальто… — обурено почав Хедлі й кисло посміхнувся. — Якщо Менген каже неправду, то я не розумію, навіщо це йому потрібно. Але ж пальто… Новісіньке! В кишенях немає навіть звичайного пушку чи потерті, яка буває в пальті ношеному. Спочатку ми мали загадку з двома пальтами, тепер це можна назвати таємницею пальта-хамелеона.

— Що з пальтом?

— Воно змінило колір, — відказав Хедлі.

Доктор Фелл, примруживши очі, з цікавістю дивився на старшого інспектора.

— Хоч як воно є, але я не думаю, що ця справа зовсім запаморочила вам голову, — промовив він. — Змінило колір? Чи не хочете ви сказати, що тепер воно смарагдово-зелене?

— Я хочу сказати, що відтоді воно змінило колір… Ходімо!

Вони ввійшли до старомодно, але розкішно обставленої вітальні. Бронзові фігури тримали свічники. Портьєри на позолочених карнизах через надмірну кількість тюлю були схожі на замерзлі водоспади. Горіли всі лампочки. В кімнаті стояла напружена тиша. На канапі недбало сидів Бернабі. Розетта міряла підлогу швидкими нервовими кроками. В кутку, біля радіоприймача, стояла Ернестіна Дюмон. Закусивши верхню губу, вона дивилася на всіх усміхненим, глузливим поглядом. І, нарешті, Бойд Менген. Він стояв спиною до каміна, повертаючись до вогню то одним боком, то другим, немов його припікало. Але припікало його збудження чи щось таке.

— Я знаю, те прокляте пальто — якраз на мене, — казав він сердито. — Пальто мені підходить, але воно не моє. По-перше, я завжди ношу плащ. Він і тепер там висить. По-друге, такого пальта я на можу дозволити собі аж ніяк. Воно коштує, мабуть, більш ніж двадцять фунтів. По-третє… — Побачивши доктора Фелла та Ремпола, Менген замовк.

— Ви не могли б повторити те, що оце сказали? — звернувся до нього Хедлі.

Менген закурив сигарету. Полум'я сірника освітило його трохи почервонілі темні очі. Він кинув сірника, затягся і з приреченим виглядом промовив:

— Не розумію, чому всі так хочуть бачити мене винним! Це може бути чиє завгодно пальто, хоч я не розумію й того, чому люди кидають свій одяг де попало. Теде, я вам усе поясню! — Схотівши Ремпола за руку, Менген потяг його до каміна, немов бажав показати речовий доказ. — Прийшовши сюди вчора ввечері, я вирішив повісити плащ. Взагалі а не вмикаю світла, я намацую перший-ліпший вільний гачок і вішаю. Але вчора в руках у мене був клунок із книжками. Я мав намір покласти його на полицю, а тому ввімкнув світло й відразу побачив у дальшому кутку чуже пальто. Воно було, я б сказав, такого самого розміру, що й жовте твідове, яке оце на вас, тільки чорне.

— Чорне? — перепитав доктор Фелл. Він витяг шию і з цікавістю дивився на Менгена, — А чому ви кажете «чуже?» Якщо в чиємусь домі ви бачити кілька пальт, то хіба вам приходить у голову думка про чуже пальто? Адже ви навіть не замислюєтеся про то, що одне з пальт на вішалці може бути ваше.

— Я знаю пальта всіх, хто живе в цьому будинку, — відказав Менген. — Я подумав, що то пальто Бернабі.

Бернабі поблажливо дивився на Менгена. Тепер він був не схожий на того чоловіка, який сидів на канапі на Каліостро-стріт.

— Менген — чоловік молодий, але дуже спостережливий, докторе Фелл, — промовив він і театрально повів рукою. — Ха-ха-ха! Особливо, коли йдеться про мене…

— Я щось не так сказав? — мирно запитав Менген.

— Але краще хай він розповість про все сам, — вів далі Бернабі. — Розетто, люба, хочеш сигарету? Між іншим, запевняю вас, пальто не моє.

— Так чи так, а я помітив це пальто, — розгнівавшись без видимої причини, обернувся Менген до доктора Фелла. — А коли сьогодні вранці Бернабі прийшов сюди, він побачив, що на тому місці висить світле пальто з плямами крові. Пояснення тут можливе тільки одне: було двоє пальт. Чорт!.. Але я присягаюся: вчорашнє пальто нікому з мешканців цього будинку не належить. Що ж виходить: на вбивці було одне пальто, чи обоє, чи жодного? Крім того, чорне пальто мало дивний вигляд…

— Дивний вигляд? — перепитав доктор Фелл так різко, що Менген аж здригнувся. — Що ви хочете цим сказати?

Рипнувши туфлями на низьких підборах, Ернестіна Дюмон ступила від радіоприймача крок уперед. Цього дня вигляд вона мала змарнілий, дужче виступали вилиці, загострився ніс, а повіки були припудрені так, що надавали всьому обличчю загадкового виразу. Погляд її блискучих чорних очей був рішучий.

— Навіщо слухати всілякі дурниці? — почала вона. — Мені про це відомо більше, ніж йому. Чи не так? — глянула мадам Дюмон на Менгена й наморщила чоло. — Ні, ні! Гадаю, ви намагаєтеся розповісти правду, але, на мою думку, трохи заплуталися. А все, як каже доктор Фелл, дуже просто. Жовте пальто було там звечора. Воно висіло на тому місці, де ви, як самі запевняєте, бачили чорне. Я його теж бачила.

— Але ж… — почав був Менген.

— Ну ж бо, заспокойтеся, — прогудів доктор Фелл. — Спробуймо розібратися. Коли ви бачили пальто, ме-е-м, вам не впало у вічі, що воно якесь незвичайне? Це трохи дивно. Адже ви знаєте: воно нікому тут не належить.

— Анітрохи не дивно, — заперечила мадам Дюмон і кивнула головою в бік Менгена. — Я не бачила, коли він прийшов, і подумала, що пальто його.

— Між іншим, хто відчинив вам двері? — байдужно запитав доктор Фелл.

— Енні. Але плащ я вішав сам. Я присягаюся…

— Краще покличте сюди Енні, якщо вона в будинку, — запропонував доктор Фелл, звертаючись до Хедлі. — Загадка пальта-хамелеона мене заінтригувала. Гм… Мадам Дюмон, я вірю вам не менше, ніж ви — Менгенові. Недавно я говорив Тедові Ремполу, якою відвертою була одна людина. Гм… Між іншим, ви розмовляли з Енні?

— Так, — відповів Хедлі. — Вчора ввечері її тут не було, вона повернулась аж о пів на першу. Але про пальто я її не запитував.

— Не розумію, навіщо так метушитися?! — вигукнула Розетта, йдучи до дзвоника, щоб викликати Енні. — Вам більше нічого робити? Яка різниця — чорне було пальто чи жовте?

— Велика різниця, і ви це знаєте, — обернувся до неї Менген, — Я його не бачив і не думаю, що й Енні його бачила. Але хтось же та має казати правду. І Енні, припускаю, мабуть, знає її. Я не знаю нічого!

— Цілком справедливо, — кинув Бернабі.

— Ідіть ви к бісу! — лайнувся Менген.

Хедлі став між ними й почав їх заспокоювати. Бернабі, блідий, знову сів на канапу. Напруження досягло кульмінації, але, коли з'явилася Енні, всі затихли. Енні була спокійна й серйозна довгоноса дівчина. Їй, схоже, доводилося багато працювати. Згорбившись у дверях, дівчина спокійно, ставилася карими очима на Хедлі. Очіпок, здавалося, приріс до її голови. Вигляд вона мала трохи сумний, але аж ніяк не схвильований.

— Я хочу дещо запитати у вас про вчорашній вечір, — почав старший інспектор. — Е-е… Ви відчиняли двері містерові Менгену, чи не так?

— Так, сер.

— О котрій годині?

— Цього я не можу сказати, сер, — спантеличено відповіла дівчина. — Не можу сказати напевне.

— Ви бачили, як він вішав свій капелюх і плащ?

— Так, сер. Він ніколи не дав їх мені… Звичайно, я мала б…

— А ви заглядали в гардеробну кімнату?

— А, розумію… Так, сер, заглядала. Бачте, я відчинила йому й пішла до їдальні, а звідти мені треба було вниз, на кухню. Проходячи вестибюлем, я звернув увагу, що він не вимкнув світла. І я вимкнула сама.

— Тепер будьте уважні, — нахилився вперед Хедлі. — Ви бачили світле твідове пальто, яке знайшли сьогодні вранці? Бачили, правда ж?.. Гаразд. Ви пам'ятаєте, на якому гачку воно висіло?

— Так, сер, пам'ятаю. Сьогодні вранці, коли містер Бернабі знайшов його, я була у вестибюлі. Потім прийшли інші. Містер Мілз сказав, що ми не повинні його чіпати, бо поліція…

— Правильно. А тепер, Енні, щодо кольору того пальта. Вчора ввечері там було світло-коричневе пальто чи чорне? Ви можете пригадати?

— Так, сер, — пильно дивлячись на Хедлі, промовила Енні. — Я можу при… Світло-коричневе чи чорне, сер? Ви це маєте на увазі? Ну, сер, якщо бути точною, то ні те, ні те. Вчора ввечері там не висіло жодного пальта взагалі.

В кімнаті здійнявся галас. Менген скаженів, Розетта майже істерично сміялася, Бернабі весело посміхався. Лише Ернестіна Дюмон мовчала. Хвилину Хедлі вивчав серйозне обличчя Енні. Дівчина, стиснувши руки, здивовано витягла шию. Хедлі мовчки підійшов до вікна.

— Ну, заспокойтеся, — усміхнувся доктор Фелл. — Принаймні для нас це не обернулося третім кольором. Запевняю вас, цей факт подає нам велику надію, хоч я, говорячи так, і наражаю себе на небезпеку дістати стільцем по голові. Гм… Атож… Ходімо, Хедлі! Час обідати. Обід!

17. Лекція доктора Фелла

Вино було випито, сигари викурено, каву подано. Хедлі, Петтіс, Ремпол і доктор Фелл сиділи навколо затіненої червоним абажуром настільної лампи в їдальні готелю, де жив Петтіс. Крім них, у залі сиділо ще кілька відвідувачів. О цій годині зимового дня, коли за вікном падав лапатий сніг, найзатишніше місце було біля затопленого каміна. У тьмяному світлі під потемнілим гербом із якимсь девізом доктор Фелл ще більше нагадував феодального барона. Дивлячись на кавові чашечки з такою зневагою, ніби ладен був проковтнути їх, він махнув сигарою, прокашлявся й оголосив:

— Зараз я прочитаю вам лекцію про загальний механізм і розвиток ситуації, відомої в детективній літературі як «герметично закрите приміщення».

— Може, колись іншим разом… — простогнав Хедлі. — Після такого чудового обіду нам не потрібні ніякі лекції, особливо коли чекає справа. Як я сказав хвилину тому, тепер…

— Я прочитаю лекцію, — невблаганно правив своєї доктор Фелл, — про загальний механізм і розвиток ситуації, відомої в детективній літературі як «герметично закрите приміщення». Гм… Хто хоче, той може цей розділ пропустити. Гм… Почну з того, джентльмени, що я, поповнюючи свої знання знайомством із детективною белетристикою за останні сорок років, можу…

— Якщо ви збираєтесь аналізувати неможливі ситуації, — перебив його Петтіс, — то до чого тут детективна белетристика?

— А до того, — озвався доктор Фелл, — що ми з вами, відверто кажучи, маємо справу з детективною історією, і не варто морочити читача, вдаючи, нібито це не так. І годі вигадувати поважні причини, щоб не говорити про детективну історію. Давайте відверто пишатися найблагороднішим з усіх можливих захоплень персонажів детективних творів.

Отже, далі. Я, джентльмени, не збираюся викладати тут якісь правила. Я хочу говорити про особисті смаки й симпатії. Ми можемо погодитися з твердженням Редьярда Кіплінга про те, що існує дев'яносто шість способів вигадати заплутаний сюжет про вбивство, й кожен із них відповідатиме дійсності. Якби я заявив, що кожен з них для мене цікавий, то я, м'яко кажучи, збрехав би. Але суть в іншому. Коли я скажу, що оповідання про злочини в замкненій кімнаті в детективній белетристиці цікавіші за решту, то це якоюсь мірою буде просто упередженням. Мені подобається, коли убивства трапляються часто, коли вони криваві й безглузді. Мені до вподоби яскраві кольори й фантазія, бо хіба може бути цікавим щось тільки тому, що воно таке, ніби сталося насправді? Мене не цікавлять образки повсякденного життя, я більше люблю слухати сміх великого Ано[18] чи монотонні дзвони на соборі святого Петра. Я припускаю, що всі ці речі — веселі, розумні, помірковані й не вимагають більш-менш талановитого критичного розгляду. Але це потрібно робити, бо ті, кому не подобається трагічне, вимагають, щоб їхні забобони були визнані за принципи. Як тавро для осуду вони використовують слово «неправдоподібно» й починають самі вірити, що «неправдоподібно» — це погано. Коли А вбито, а на Б й В падає велика підозра, то неправдоподібно, щоб злочинцем міг бути цілком невинний з першого погляду Г, хоч злочинцем виявляється саме він. Якщо Д має бездоганне алібі й присягається кожною наступною літерою алфавіту, що він невинний, неправдоподібно, щоб Д вчинив злочин, але він його таки вчинив. Коли детектив підбирає на березі моря вугільний пил, то те, що така незначна річ може мати якесь значення, неправдоподібно, одначе вона його має. Отже, ми доходимо висновку, що слово «неправдоподібно» стає безглуздим, такою собі насмішкою. Правдоподібність, буває, не вимальовується до самого кіпця розслідування, і тоді вбивство, коли хочете, можна приписати комусь такому, хто вам несимпатичний, як це роблять деякі старі диваки: при цьому, вони не скаржаться на те, що це менш імовірно чи менш безперечно, ніж те, що злочин учинила людина, на котру підозра падала спочатку.

Коли зринає гасло «Цього не може бути!», коли вам не подобаються вбивці-маніяки чи ті, хто залишає візитні картки, ви просто заявляєте: «Такі оповідання мені не подобаються». Все цілком зрозуміло. Коли не подобаються, то говорити про це можна з повним правом. Та коли думка про ймовірність чи навіть якість оповідання залежить від смаку, то кажуть: «Цього не може бути, бо це мені не подобається».

У чому ж істина? Це можна з'ясувати, взявши за приклад герметично закриту кімнату, адже такі ситуації люди критикують частіше, ніж будь-які інші, на тій підставі, що вважають їх непереконливими… Я радий відзначити, що більшості читачів ситуації в герметично закритій кімнаті подобаються. Але — і в цьому вся суть — навіть ці читачі часто вагаються. Сказати правду, я теж. Отже, виходячи з цього, ми бачимо, що можна з'ясувати. Чому люди так підозріливо ставляться до розмов про замкнену кімнату? Не останньою причиною є недовіра, але до певної міри — й розчарування. Відтак, і це цілком природно, легко зробити хибний крок і назвати всю справу неправдоподібною, або неможливою, або безглуздою.

Одне слово, — розмахуючи сигарою, вів далі доктор Фелл, — це те, що О'Рорк розповідав нам сьогодні про обман чуттів у повсякденному житті. Господи! Джентльмени, що вже казати про оповідання, коли глузують навіть над дійсністю! Коли таке трапляється в детективному оповіданні, заявляють, що це неправдоподібно, а коли у повсякденному житті, й не повірити не можна, то звичайне пояснення розчаровує людей. Річ у тім, що вони в тому, і в тому випадку чекають чогось більшого.

Бачте, коли враження магічне, люди вважають, що причина теж має бути магічною. Коли виявляється, що це не чаклунство, кажуть: «Дурниця». Навряд чи це справедливо. І вже в останню чергу можна нарікати на поведінку вбивці. Вся суть ось у чому: чи може таке бути? Коли так, запитання, чи це було, не виникає. Злочинець зникає із замкненої кімнати. Оскільки злочинець, на нашу втіху, порушив закон природи, то він, бачить Бог, мав право порушити закон можливого. Якщо хтось має намір стати на голову, то навряд чи доцільно вимагати, щоб він стояв на ногах, коли він і так на них стоїть. Візьміть це до уваги, джентльмени. Коли хочете, назвіть такий висновок нецікавим чи якось інакше — це справа смаку, — але не поспішайте робити безглузду заяву, нібито таке неможливе або заходить надто далеко.

— Гаразд, гаразд! — озвався Хедлі, засовавшись на стільці. — Я на цьому не дуже розуміюсь, та коли ви так наполягаєте на цій лекції, вона, мабуть, мав якесь відношення до нашої справи?

— Так.

— Тоді до чого тут герметично закрита кімната? Ви самі сказали, що вбивця Грімо — не найскладніша наша проблема. Головна загадка — вбивство посеред безлюдної вулиці…

— Ет! — Доктор Фелл так зневажливо махнув рукою, що Хедлі здивовано звів на нього очі. — Ви маєте на увазі цей бік справи? Я зрозумів усе, як тільки почув церковні дзвони. Я кажу цілком серйозно. Мене турбує оте зникнення з кімнати. І я, щоб з'ясувати, чи можемо ми мати якусь ниточку, збираюся в загальних рисах дати класифікацію деяких способів убивства в замкненій кімнаті. Незважаючи на їхню відмінність, у декотрих із них в дещо спільне.

Гм… Так от, маємо кімнату з одними дверима, з одним вікном і міцними стінами. Говорячи про способи зникнення, коли двері замкнено, а вікно герметично зачинено, я не братиму дуже поширених у наші дні вульгарних випадків, коли замкнена кімната має таємний вихід. Автор, який поважає себе, навряд чи й згадає, що таке можливе. Немає потреби обговорювати й другорядні різновиди грубого порушення цього закону — скажімо, завіска, відхиливши яку, можна просунути руку, чи отвір у стелі, що через нього опускають ножа, а затичку ставлять на місце, і підлога на горішньому поверсі вкрита пилом так, наче там ніхто й не ходить. Це та сама непорядність, тільки в мініатюрі. У принципі немає значення, який завбільшки отвір: такий маленький, як наперсток, чи такий великий, як двері в коморі. Щодо класифікації, то деякі положення, містере Петтіс, можете записати…

— Гаразд, — усміхнувся Петтіс. — Розповідайте далі.

— По-перше, якщо злочин вчинено в кімнаті, що герметично закрита, то вбивця з неї не зникав, бо насправді ніякого вбивці з ній і не було. Пояснюю.

Перше. Маємо не вбивство, а збіг обставин, що спричинився до нещасливого випадку, хоч усе це нагадує вбивство. Що до того, як кімнату було замкнено, сталося пограбування, напад, поранення чи трощення меблів, і це наводить на думку про бійку та вбивство. Жертву вбито чи оглушено пізніше, але люди гадають, що все сталося в замкненій кімнаті одночасно. В такому разі причиною смерті завжди вважають удар по голові, найімовірніше палицею. Але насправді смерть настала від удару об ріжок столу чи гострий край стільця, а найчастіше — об залізні гратки каміна. До речі, гратки каміна були причиною смерті, що мала вигляд убивства, у справі Шерлока Холмса «Горбань». А найретельніше підготовлено такий злочин в романі Гастона Перу «Таємниця жовтої кімнати», найкращому із детективних творів узагалі.

Друге. Убивство. Проте жертва, не бажаючи того, вбиває сама себе або вмирає внаслідок нещасливого випадку. Це натяк на те, що в кімнаті з'явилися привиди. Та насправді туди пускають газ, і жертва, шаленіючи, розбиває вщент усе в кімнаті, немовби там сталася бійка, й умирає від завданої собі ножової рани. Інші варіанти: пробивав собі голову гострим канделябром, вішається на дроті чи навіть задушує себе власними руками.

Третє. Убивство механічним пристроєм, схованим у якихось невинних на вигляд меблях. Це може бути пастка, поставлена кимось давно померлим. Вона спрацьовує або автоматично, або цьому сприяє новий, теперішній убивця. Це може бути й витвір сучасної науки. Існує, наприклад, схований у телефонній трубці механізм, що стріляє кулею в голову жертви, коли та бере трубку. Існує пістолет, до спускового гачка якого прикріплено струну, ця струна натягується, коли замерзає й розширяється вода. Існує годинник, що стріляє кулею, коли його заводять. Є будильник із неприємним дзвінком, і коли його накривають рукою, щоб зупинити, звільняється лезо, яке розпорює жертві живіт. Буває, жертві розтрощує череп гиря, що падав з високої спинки стільця чи зі стелі. Є постіль, яка випускає отруйний газ, коли її зігріває людське тіло, отруєна голка, що не залишає сліду…

Бачите, — тицяючи сигарою у всі боки, провадив доктор Фелл, — розглядаючи способи застосування всіх цих механічних пристроїв, ми маємо справу скоріше з неможливими ситуаціями, ніж із ситуацією замкненої кімнати. Можна говорити без кінця про вбивство електричним струмом, коли його підключають до шворки перед виставленими картинами, шахової дошки чи навіть рукавичок. Смерть чаїться в будь-яких меблях, навіть у чайнику. Але в наш час ці речі для вбивства ніхто, здається, не використовує, а тому продовжимо.

Четверте. Самовбивство з наміром видати його за вбивство. Жертва заколює себе крижаною бурулькою, бурулька розтає, ніякої зброї в замкненій кімнаті не знаходять і вважають, що це вбивство. Або жертва стріляє в себе з пістолета, прикріпленого до гумової стрічки. Після пострілу пістолет зникав в димарі. Чи — правда, тут ідеться вже не про замкнену кімнату — пістолет припасовано пружинкою до тягаря, і після пострілу він падає через поруччя мосту у воду. Або вилітав із замкненої кімнати крізь вікно й падає в сніговий замет.

П'яте. Це таке вбивство, коли вважають, що жертва жива, а насправді вона лежить уже мертва в кімнаті, з дверей якої не спускають очей. Убивця, або вдягнений як його жертва, або схожий на неї, входить до кімнати, позбувається маскування й так швидко виходить із кімнати, що збоку здається, ніби він розминувся в дверях із тим, хто туди входив, тобто з самим собою. У кожному разі він має алібі, і згодом роблять висновок, що вбивство сталося після того, як «жертва» ввійшла до кімнати.

Шосте. Убивство скоєно за межами кімнати, але складається враження, ніби його хтось вчинив у кімнаті. Я відношу це вбивство до тих, які називають дистанційними або крижаними. Говорячи про крижану бурульку, я маю на увазі, що двері кімнати замкнені, вікно надто маленьке, є жертва й немає зброї. Крижана куля робить своє діло й тане, не залишаючи сліду. Не варто говорити про можливість такого довше, ніж ми говорили про таємничі гази. В детективній белетристиці цей спосіб уперше описала Анна Кетрін Грін в оповіданні «Самі ініціали». Між іншим, ця американська письменниця започаткувала ряд традицій. У її першому детективному романі, створеному понад п'ятдесят років тому, кровожерний секретар убиває свого роботодавця, і статистика, гадаю, довела б, що сьогодні секретар — найбанальніший убивця в літературі. Дворецькі давно вийшли з моди, інвалід у кріслі на колесах не викликає довіри. Давно відмовилися й від манії вбивства у незаміжних жінок середнього віку. Лікарі тепер поводяться теж краще, коли, звичайно, не стають божевільними вченими. Адвокати, залишаючись традиційно непорядними, лише іноді справді становлять небезпеку. Але все повторюється. Едгар Аллан По вісімдесят років тому назвав свого вбивцю Гудфеллоу, тобто добрий хлопець, і найвідоміші сучасні автори детективних романів роблять те саме, називаючи своїх заклятих негідників Гудмен, тобто добра людина, а секретарі й далі залишаються найнебезпечнішими.

Використання крижаної кулі було приписано комусь із роду Медічі. А в одному із захоплюючих оповідань Флемінга Стоуна можна прочитати епіграму Марсіала, з якої видно, що таку кулю використовували в Римі у першому столітті нашої ери. Отже, крижаною кулею стріляли, кригу кидали чи вистрілювали з арбалета, як в одній із пригод Гамільтона Кліка, персонажа в чудовому творі Стоуна «Сорок облич». Різновиди цієї ж теми — ракета чи куля з кам'яної солі й навіть із замороженої крові.

Але це пояснює, що я маю на увазі, коли злочин скоєно в замкненій кімнаті людиною, якої насправді там не було. Є й інші способи. Жертву можна заколоти через вікно лезом шпаги, вставленим у тростину, чи таким тонким лезом, що вона не встигне зайти в кімнату, перше ніж зрозуміє, що дістала смертельну рану. Іноді тому, хто намагається заглянути у високе вікно, голову пробиває крижана бурулька, яка падає згори, — жертва є, а зброї немає, вона розтанула.

Під цим самим номером, хоч можна й під номером три, запишемо вбивства, скоєні за допомогою отруйних гадюк та комах. Гадюк ховають не лише в шухляді чи шафі, а й у вазоні, книжці, люстрі або в ціпку. Я навіть пам'ятаю одну веселеньку газетну замітку про янтарний чубук люльки, химерно вирізьблений у формі скорпіона, а коли курець підніс люльку до рота, скорпіон виявився живим. Але про найвідоміше «дистанційне» убивство, скоєне в замкненій кімнаті, я раджу вам почитати, джентльмени, в одному з найяскравіших творів в історії детективної белетристики, майстерно написаному Мелвілом Девісоном Постом. Воно стоїть в одному ряду з оповіданням «Руки містера Оттермола» Томаса Берка, «Людина в переході» Черстертона та «Камера номер тринадцять» Жака Футрелла. Ще одне «дистанційне» убивство — це вбивство сонцем. Сонце крізь пляшку з метиловим спиртом, що стоїть на столі в кімнаті Думадорфа, мов крізь збільшувальне скло, запалює капсуль рушниці, яка висить на стіні; рушниця стріляв й убивав господаря в ліжку. Знову ж таки ми…

А втім, досить. Гм… Пора вже завершувати цю класифікацію.

Сьоме. Убивство, що залежить від враження, протилежного тому, яке описане в пункті під номером п'ять. Жертву можна вважати мертвою задовго до того, як вона помре насправді. Отруєна, хоч і не смертельно, людина лягає спати в замкненій кімнаті. Стукіт у двері її не будить. Убивця розігрує переляк, зламує двері, вбігає до кімнати, вбиває, стріляючи чи перерізуючи горло, й запевняє всіх, що вони бачили те, чого насправді не було. Честь винаходу цього способу належить Ізраелеві Пангвіллу, і відтоді до нього вдавалися в багатьох різновидах. Такі вбивства ставалися на пароплаві, в зруйнованому будинку, на горищі й навіть просто неба — жертву спершу оглушили й закололи, а вже потім убивця схилився над нею. Отже…

— Стривайте хвилинку, — перебив його Хедлі, тарабанячи пальцями по столу, щоб привернути увагу.

Доктор Фелл, задоволено всміхаючись, обернувся до нього. Хедлі повів далі:

— Все це дуже добре. Ви розповіли нам про всі ситуації, що можуть скластися в замкненій кімнаті…

— Не всі? — перепитав доктор Фелл, широко розплющивши очі. — Ні, далеко не про всі! Я не розглянув детально навіть згаданих ситуацій. Не готуючись, я означив лише приблизні контури, але на цьому я не зупинюся. Я збираюся навести ще одну класифікацію: йдеться про випадки, в яких вікна й двері зачинені зсередини. Гм…

— Не тепер, — рішуче зупинив його статний інспектор. — Ви казали, що ми, спираючись на вашу класифікацію, зможемо дістати якусь ниточку до розкриття того, як спосіб із зникненням спрацював у нашій справі. Ви виклали сім пунктів, але для нашої справи жоден із них нічого не дає. Ви кажете: якщо злочин вчинено в герметично закритій кімнаті, то ніякий убивця з неї не зникав, бо насправді ніякого вбивці там і не було. В нашому випадку все навпаки. Ми знаємо напевне, якщо віримо Мілзові й мадам Дюмон, що вбивця в кімнаті був. Як із цим?

Петтіс подався вперед. Його лиса голова блищала проти світла затіненої абажуром лампи. Він підвів погляд від записів, які робив елегантним золотим олівцем. Погляд його опуклих очей був дуже здивований.

— Е-е… так от… — почав він, кашлянувши. — Щодо пункту під номером п'ять. Обман чуттів. А що як Мілз і мадам Дюмон справді не бачили, щоб хтось входин у ті двері? Може, їх якось обманули? А може, й уся ця справа — якесь чаклунство?

— Мені теж спало було таке на думку, — сказав Хедлі. — Я запитував про це в Мілза вчора ввечері й розмовляв із ним сьогодні вранці. Це не була ілюзія. Хоч би хто був убивця, він таки ввійшов у ті двері. Це був досить солідний чоловік, від нього падала тінь, він говорив і грюкнув дверима. Ви з цим згодні, Фелле?

— О так. Він був досить солідний і ввійшов до кімнати, — сумно кивнув головою доктор Фелл і підніс до рота погаслу сигару.

— І навіть, якщо припустити, що все відоме нам — неправда, — провадив Хедлі, поки Петтіс замовляв офіціантові ще кави, — навіть якщо це — чаклунство, то Грімо вбило не воно, не чаклунство. Був вагомий револьвер у вагомій руці. А щодо інших пунктів, то, бачить Бог, Грімо вбили не механічним пристроєм. Ба більше, він не застрелився, і йому не треба було кидати зброю в камін, як у вашому прикладі. По-перше, не можна стріляти в себе з відстані в кілька кроків, а по-друге, зброя не могла шурхнути в димар, пролетіти над дахами на Каліостро-стріт, вистрілити, вбити Флея й, завершивши роботу, опинитися в снігу. Чорт забирай, Фелле, мої балачки вже починають нагадувати ваші! З хвилини на хвилину я чекаю дзвінка з управління й хотів би повернутися до суті справи. Що з вами?

Доктор Фелл, дивлячись широко розплющеними очима на лампу, повільно опустив на стіл стиснуту в кулак руку.

— Камін, — сказав він. — Камін! Х-ху! Цікаво, чи… Господи, Хедлі, який же я бовдур!

— Що камін? — перепитав старший інспектор. — Ми переконалися, що крізь камін убивця вийти не міг.

— Так, звичайно, але я про це й не кажу. Я повинен ще раз оглянути камін.

— Мені здається, — усміхнувся Петтіс, постукуючи золотим олівцем по своїх нотатках, — що ви можете завершити свою дискусію. Я згоден із старшим інспектором в одному: вам краще було б описати способи таємного зникнення крізь двері, вікна та каміни.

— Щодо зникнення, то камінам у детективній літературі перевага, на жаль, не надається — крім, звичайно, таємних входів. Тут каміни грають найважливішу роль. Порожнистий камін, за ним — таємна кімната. Камін повертається навіть із частиною підлоги під ним. Навіть більше, крізь димохід можна спускати всілякі речі, здебільшого отруєні. Але вбивця рятується через камін дуже рідко. Це річ майже неможлива й, крім того, порівняно з дверима та вікнами, досить брудна. Щодо дверей та вікон. Двері набагато популярніші. Можна назвати кілька способів зробити так, щоб двері вважалися замкненими зсередини.

Перший. Коли ключ стирчить у замку. Цей спосіб був дуже поширений у давнину, але в наші дні його різновиди надто добре відомі, щоб до них вдаватися. Кінчик ключа можна повернути плоскогубцями ззовні, як зробили ми, коли відчиняли двері кабінету Грімо. У цьому разі використовують маленький пристрій, що складається з тонкої металевої шпильки завдовжки близько двох дюймів, до якої прикріплено кінець міцної шворки. Перше ніж зачинити кімнату, шпильку просовують в отвір на головці ключа так, щоб вона діяла, як важіль. Потім шворку опускають і крізь щілину під дверима виводять назовні. Залишається тільки потягти за шворку. «Важіль» повертає ключа й падає на підлогу. Двері замкнені. А шпильки крізь щілину під дверима витягують назовні. Є різноманітні способи застосування цього принципу, але щоразу використовують шворку.

Другий. Двері знімають із петель, а замок чи засув залишають незайманими. Цей спосіб добре відомий хлопчикам-школярам. Так вони крадуть речі з буфетів, сервантів, шаф. Петлі, звичайно, мають бути зовні.

Третій. Коли двері зачинено на засув. Знову використовують пристрій. Засув відсувають шпилькою-важелем, а шворку протягують крізь отвір для ключа. Я скидаю капелюха перед Філо Ванче[19], який показав застосування цього способу найкраще. Існують і простіші, хоча й не такі ефектні, способи використання шворки та фальшивого вузла, що розв'язується, коли за кінець шворки різко смикнути. На головці засува зав'язують вузол, а шворку під дверима виводять назовні. Потягши за шворку, беруть двері на засув, а тоді, різко смикнувши, звільняють її й витягують назовні. Еллері Квін показав нам ще один спосіб — коли використовують саму жертву. Але опис його, вихоплений із контексту, звучав би дико й несправедливо щодо цього шановного джентльмена.

Четвертий. Двері з клямкою. Клямку підпирають чимсь таким, що його можна потім, зачинивши двері, витягти. Можна використати лід, — він тане, й клямка падав. В одному оповіданні клямка падає після того, як грюкнули дверима.

П'ятий. Простий, але дійовий спосіб. Убивця замикав двері ззовні й виймає ключа. Проте люди вважають, що ключ у замку зсередини. Убивця перший здіймає галас, розбиває в дверях шибку, просував руку, непомітно вставляв зсередини в замок ключа й відмикає двері. Описані також випадки, коли вибивають дерев'яну фільонку.

Існують комбіновані способи, коли двері замикають ззовні, а ключа — знову ж таки за допомогою шворки — вставляють у замок зсередини. Самі бачите, в нашому випадку жодним із цих способів убивця не скористався. Двері були замкнені зсередини. Є багато способів так зробити, але зроблено це не було. Мілз увесь час спостерігав за дверима. Чорт нас усіх забирай!

— Я не люблю банальностей, — втрутився, наморщивши лоба, Петтіс. — Та коли відкинути неможливе, залишиться те, що має бути правдою. Ви відкинули двері, гадаю, відкинете й камін?

— Так, — буркнув доктор Фелл.

— У такому разі залишається вікно, чи по так? — запитав Хедлі. — Ми тут чули про способи, що не могли бути використані, але в цьому сенсаційному перелікові ви випустили всі способи, до яких міг вдатися вбивця.

— Тому що вікно не було зачинене! — вигукнув доктор Фелл. — Я знаю кілька способів того, як використовують зачинене вікно. Можна простежити все, починаючи з фальшивих головок цвяхів до фокуса-покуса із жалюзі. Можна зробити шибку, зачинити вікно зсередини на шпінгалети, вставити нову шибку і обмазати її замазкою. Шибки на місці, вікно зачинене зсередини. Але в нашому випадку вікно не було навіть зачинене. До нього просто ніхто не доторкався.

— Я, здається, читав десь про людей, що літають, — сказав Петтіс.

— Не варто дискутувати про летючих людей. Я міг би таке припустити, але тоді політ мав би десь початися й десь закінчитись. Але ні на даху, ні внизу… — Доктор Фелл стукнув себе кулаком по скроні. — Одначе два-три приклади я вам наведу. — Він замовк і підвів голову.

В кінці тихої, тепер порожньої їдальні у мерехтливому світлі непогожого дня, яке проникало крізь кілька вікон, з'явилася постать. Повагавшись, чоловік озирнувся довкола й подавсь до них. Перед ними був блідий Менген.

— Що там ще сталося? — сухо запитав Хедлі, відсунувши вбік стільця. — Знову пальта міняють колір? Чи…

— Ні, — відповів Менген. Він стояв біля столу ледве зводячи дух. — Вам краще самим піти туди. Щось сталося з Дрейменом. Схоже на апоплексичний удар. Ні, він живий, але у тяжкому стані. Сказав, що хоче бачити вас. Він запевняє, нібито хтось був у його кімнаті, без упину говорить про якісь фейєрверки, каміни…

18. Камін

І знов у вітальні було троє вкрай знервованих напруженим чеканням людей. Навіть Стюарт Мілз, стоячи спиною до каміна, неспокійно покашлював, чим, здавалося, виводив із рівноваги Розетту. Ернестіна Дюмон тихо сиділа біля каміна. Коли Менген увійшов з доктором Феллом, Хедлі, Петтісом та Ремполом, вона, дивлячись на вогонь, сказала:

— Ви не зможете його побачити, з ним лікар. Все сталося так несподівано… Мабуть, він збожеволів.

Лампочки були вимкнені, лише світло похмурого пообіддя проникало крізь оздоблені мереживом фіранки. Бернабі в кімнаті не було. Розетта, згорнувши на грудях руки, з властивою їй граційністю ходила туди-сюди. Вона подивилася на тих, що прийшли, і раптом вигукнула:

— Ох, я більше так не можу! Цьому не видно кінця-краю, а крім того… Скажіть, що тут сталося? Ви знаєте, як було вбито мого батька чи хто його вбив? Бога ради, говоріть же, навіть якщо ви звинуватите мене!

— Гадаю, ви скажете нам, що сталося з містером Дрейменом і коли? — спокійно запитав Хедлі. — Це дуже небезпечно?

— Можливо, — стенула плечима мадам Дюмон. — Його серце… Я не знаю. Зараз він лежить непритомний. Чи житиме він, я теж не знаю. Ми навіть не здогадуємося, що з ним.

Мілз знову прокашлявся. Гордовито тримаючи голову, з непевною усмішкою на зблідлому обличчі він сказав:

— Сер, якщо у вас виникає думка про… ну., нечесну гру чи підозра, що його… ну… якось довели до цього, то відкиньте її. Ми вам доведемо, що це не так, і зробимо це, сказати б, парами. Я маю на увазі, що сьогодні ми були по двоє, тими самими парами, що й учора ввечері. Лій з віщункою, — він статечно вклонився у бік Ернестіни Дюмон, — були нагорі, в моїй робочій кімнаті. Як я розумію, міс Грімо й наш приятель Менген були тут, унизу.

— Краще розповісти все спочатку, — нетерпляче перебила його Розетта. — Бойд казав вам, що перед цим Дреймен спускався вниз?

— Ні, я нічого їм не казав, — відрубав Менген, повернувши до них стурбоване обличчя. — Після випадку з пальтами я хотів, щоб мене хтось підтримав. Це сталося и півгодини тому. Ми були тут удвох із Розеттою. Я посварився з Бернабі. Звичайна річ. Всі тільки й говорять про ці пальта, і наші погляди розбіглися. Бернабі пішов. Дреймена я не бачив. Він увесь ранок був у своїй кімнаті, а потім прийшов сюди й запитав мене, як знайти вас.

— Гадаєте, йому стало щось відомо?

— Або він хотів, щоб ми так подумали, — зневажливо пирхнула Розетта. — Справа дуже темна. Він ступив сюди якось непевно й запитав, як знайти вас. Бойд поцікавився, навіщо…

— Вам здалося, що він дізнався про щось важливе?

— Так. Ми обоє аж підскочили.

— Чому?

— Ви б теж підскочили, якби не були винні, — пояснила Розетта й, склавши руки так, наче їй було холодно, стенула плечима. — Ми запитали: «Що все ж таки сталося?» І він тремтячим голосом відповів: «Я виявив, що з кімнати в мене дещо зникло, й згадав про вчорашній вечір». Потім заходився плести всякі дурниці про підсвідому пам'ять і про те, нібито вчора, після того, як він випив снотворне й ліг спати, до його кімнати хтось заходив.

— До того, як було вбито Грімо?

— Так.

— Хто ж це міг бути?

— От-от! Він або нічого не знає, або йому це приснилося. Нічого іншого подумати я не можу, — холодно зауважила Розетта. — На наше запитання він постукав себе по голові й розпачливо відповів: «Я справді не можу сказати…» Господи! Ненавиджу тих, хто не говорить відверто, що має на думці! Ми обоє були дуже незадоволень

— Не в цьому річ, — занепокоєно мовив Менген. — Усе це взагалі ні до чого, якщо не розповісти, що робив я.

— Не розповісти про що? — швидко запитав Хедлі.

Менген стенув плечима й, похмуро дивлячись на вогонь, відповів:

— Я йому запропонував: «Якщо ви дізналися так багато, то чому не підете на місце цього жахливого вбивства й не дізнаєтеся ще більше?». Це правда, я був ображений. Але він зрозумів мої слона буквально, подивився на мене хвилю й відповів: «Так, я піду. Я повинен переконатись». — І вийшов. Хвилин через двадцять ми почули, ніби хтось спускається сходами вниз. Бачте, з кімнати ми не виходили, хоча… — Раптом він замовк.

— Розповідайте, — здивовано глянула на нього Розетта. — Мені байдуже. Я хотіла була вийти й послідкувати за ним. Але ми цього не зробили. Через двадцять хвилин ми почули, як він, уже внизу, впав. Бойд виглянув. Дреймен лежав скоцюрблений, обличчя в крові, на скронях понадималися сині вени. Жах! Звичайно, ми відразу послали по лікаря. Лікар сказав лише, що Дреймен марить і згадує про якісь каміни та фейєрверки.

Ернестіна Дюмон замовкла. Мілз ступив крок уперед.

— Дозвольте? — почав він, схиливши голову. — Гадаю, я можу дещо доповнити, коли, звичайно, віщунка не заперечує.

Жінчине обличчя було в тіні, але Ремпол здивувався, помітивши, що очі її, коли вона говорила, гнівно блищали.

— Вам подобається прикидатися дурнем? Гаразд. Я віщунка настільки, щоб знати, що ви не любите Дреймена і маленька Розетта не любить його теж. Боже! Що ви знаєте про нього, чи його симпатії, чи… Дреймен — добрий чоловік, хай навіть і трохи божевільний. Він може помилитися, може наїстися ліків, але в душі він добра людина. Якщо він помре, я молитимуся за його душу.

— Можна мені… е-е… говорити далі? — спокійно запитав Мілз.

— Е-е… говоріть далі, — перекривила його жінка й замовкла.

— Отже, ми з віщункою були в моїй робочій кімнаті на горішньому поверсі — навпроти кабінету, ви знаєте. Двері стояли відчинені. Я проглядав якісь папери. Потім нагору піднявся містер Дреймен і ввійшов до кабінету.

— Ви знаєте, що він там робив? — запитав Хедлі.

— На жаль, ні. Він зачинив за собою двері. Я навіть не уявляю, що він міг там робити, адже чути не було нічого. Через якийсь час він вийшов. Можу лише сказати, що вийшов він якось непевно, важко дихаючи.

— Як вас розуміти?

— Мені шкода, сер, але точніше я вже не скажу. Можу тільки додати, що в мене склалося враження, ніби йому довелося витримати якесь велике фізичне напруження. Без сумніву, воно його знесилило й наблизило апоплексичний удар. Якщо дозволите поправити віщунку, цей удар не має ніякого відношення до його серця. Е-е… можу додати й те, про що ніхто не згадав. Коли його підібрали після удару, я помітив, що руки й рукава в нього були в сажі.

— Знову камін, — тихо буркнув Петтіс, а Хедлі обернувся до доктора Фелла.

І тут Ремпол побачив, що доктора Фелла в кімнаті немає. З його статурою зникнути непомітно важко, але він зник, і Ремпол подумав, що знає куди.

— Ідіть за ним, — наказав йому Хедлі. — І дивіться, щоб він не робив отих своїх бісових експериментів. Отже, містере Мілз…

Виходячи в темний вестибюль, Ремпол чув, що Хедлі й далі ставить запитання. В будинку було дуже тихо, і, коли внизу пролунав телефонний дзвінок, Ремпол, підіймаючись сходами, аж здригнувся. Проходячи повз прочинені двері до Дрейменової кімнати, він почув хрипке дихання, тихі звуки кроків і побачив на стільці лікарів саквояж та капелюх. На горішньому поверсі світло не горіло й було так тихо, що Ремпол виразно почув голос Енні, яка відповідала на телефонний дзвінок унизу. Незважаючи на негустий лапатий сніг, вікно в кабінеті доктора Грімо пропускало слабке червонувате світло призахідного сонця. Воно вигравало на строкатому гербі, на схрещених рапірах над каміном, падало на білі мармурові статуетки на полицях. Здавалося, напівучений-напівварвар Шарль Грімо десь тут, у кімнаті, й над усіма насміхається. З оздобленої панеллю стіни, де мала висіти картина, на Ремпола глузливо дивилося порожне місце. Перед вікном нерухомо стояв — у своєму чорному пальті, зіпершись на ціпок, — доктор Фелл і спостерігав захід сонця. Коли рипнули двері, він не обернувся. Голос Ремпола, здавалося, відбився луною.

— Ви…

— Що — я? — обернувся Фелл, видихнувши сигарний дим. — Що я?

— Ви щось знайшли?

— Гадаю, я знаю правду. Атож. Гадаю, я знаю правду, — замислено промовив він. — Бачте, друже, я стояв і думав, що це — давня проблема, і з кожним прожитим роком вона стає важчою, небо прекраснішим, старе крісло зручнішим, а людське серце, мабуть… — Він потер долонею чоло. — Що таке справедливість? Я запитував себе про це майже щоразу, коли закінчував розслідувати ще, одну справу. Я бачу нахабство, збентеженість, лихі наміри… Гаразд! Ходімо вниз!

— А як же камін? — спитав Ремпол. Він підійшов до каміна, уважно його оглянув, постукав по ньому, але нічого особливого не помітив. На підлозі було розсипано трохи сажі, і на ній виднілася крива подряпина. — Що в ньому незвичайного? Зрештою, чи немає тут таємного ходу?

— Ні, ні! Нічого такого в ньому немає. І ніхто туди не підіймався, — додав доктор Фелл, коли Ремпол засунув руку в димохід. — Боюся, ви марнуєте час. Шукати там нічого.

— Але якщо цей брат Анрі…

— Атож, брат Анрі, — пролунав голос від дверей.

Голос був такий не схожий на голос Хедлі, що вони впізнали його не відразу. Хедлі стояв у дверях, тримаючи в руках зібганий аркуш паперу. Обличчя його було в тіні, а голос пролунав так монотонно й сумно, що Ремполові стало якось аж моторошно. Повільно причинивши за собою двері, Хедлі став у напівтемній кімнаті й повів далі:

— Я розумію, ми помилилися. Нас загіпнотизувала теорія. Тепер мусимо почати все спочатку. Фелле, коли ви казали сьогодні вранці, що справу поставлено з ніг на голову, я не вірив, що ви знаєте, наскільки це слушно. Нашу версію не лише поставлено з ніг на голову — її не існує більше взагалі. З-під наших ніг вибито грунт. Прокляття! — Він подивився на аркуш паперу так, немовби хотів тут-таки його знищити. — Щойно подзвонили із Скотленд-Ярду. Вони одержали відповідь із Бухареста.

— Здається, я знаю, що ви хочете сказати, — кивнув головою доктор Фелл. — Би хочете сказати, що брат Анрі…

— Немає ніякого брата Анрі, — промовив Хедлі. — Третій з братів Хорватів помер понад тридцять років тому.

Червонувате світло в холодному тихому кабінеті зблідло, здалеку долинали звуки вечірнього Лондона. Впадала у вічі порізана картина — похмурий надвечірній пейзаж із трьома могилами.

— Помилки бути не може, — знову промовив Хедлі. — Здається, справа досить відома. Вся телеграма дуже довга, але головне я переписав слово в слово. — Підійшовши до столу, він розгладив зім'ятий аркуш, щоб усі могли прочитати. — Ось дивіться…

«Потрібну інформацію дати не важко. Два мої підлеглі служили у 1900 році в «Зібентюрмен» наглядачами й підтверджують нижческазане, а саме: Кароль Грімо Хорват, П'єр Флей Хорват і Ніколас Ревей Хорват були синами професора Клаузенбурзького університету Кароля Хорвата та його дружини, француженки Сесіль Флей Хорват. За пограбування в листопаді 1898 року банку «Кунар» у місті Брашові всіх трьох у січні 1899 року було засуджено до 20 років каторжних робіт. Банківський охоронець помер від ран. Награбоване не знайдено й не повернуто. Брати за допомогою лікаря в'язниці під час чуми в серпні 1900 року зробили сміливу спробу втекти: лікар засвідчив усіх трьох як мертвих, і їх поховали на чумному кладовищі. Наглядачі Ф. Ларер та Р. Гьоргай, повернувшись із дерев'яними хрестами через годину до могили, помітили, що могила Кароля Хорвата розкрита, а трупа порожня. Розкопавши дві інші могили, наглядачі знайшли П'єра Хорвата закривавленого й непритомного, але ще живого. Ніколас Хорват ознак життя не виявляв. Переконавшись, що він мертвий, наглядачі перезаховали його, а П'єра повернули до в'язниці. Скандал замовчали, втікача переслідувати не стали, і до кінця війни ця історія залишалася таємницею. П'єр Хорват відсидів усі 20 років, і його звільнили у січні 1919 року. В тому, що третій брат мертвий, ніякого сумніву немає.

Александр Куза, начальник поліції.

Бухарест».

— Отже, — мовив Хедлі, коли вони закінчили читати, — ми переслідували примару. — Брат Анрі, цебто брат Ніколас, ніколи своєї могили не залишав. Він там і досі. А вся справа…

Доктор Фелл ударив по аркушу суглобами пальців.

— Це моя помилка, Хедлі, — визнав він. — Я казав сьогодні вранці, що мало не зробив найбільшої помилки в своєму житті. Мене загіпнотизував брат Анрі. Ні про що інше думати я не міг. Тепер ви бачите, чому нам так мало було відомо про третього брата й чому я з моєю клятою самовпевненістю так неймовірно все пояснював?

— Ну, то що ми визнаємо помилку, нічого нового нам не додасть, — промовив Хедлі. — Як у біса ми пояснимо всі оті безглузді слова й погрози Флея? Особиста помста? У нас немає ніякої ниточки, якщо відкинути мотиви помсти Грімо та Флеєві.

— Ви не бачите, що залишається? — гримнув доктор Фелл, люто тицьнувши палицею в підлогу. — Ви не бачите, як ми мусимо пояснити ці два вбивства?

— На вашу думку, хтось хотів, щоб усе це було схоже на помсту? — запитав старший інспектор. — Я зараз у такому стані, що можу повірити чому завгодно. Але постає запитання: звідки справжній убивця знав, що ми можемо копнути так далеко в минуле? Звідки справжній убивця знав, що ми пов'яжемо ім'я професора Грімо з угорським злочином чи Флеєм? Мене дивує те, як добре сховано слід. — Хедлі все ходив по кімнаті й бив кулаком у долоню. — Крім того, чим більше я про це думаю, тим заплутанішим усе здається. У нас була вагома причина вважати, що третій брат убив цих двох, і чим більше я припускаю таку можливість, тим більше сумніваюся в тому, що Ніколас мертвий. Грімо сказав, нібито його вбив третій брат, і коли людина вмирає і знає, що вмирає, то яка в біса у неї може бути причина говорити неправду? Або… Стривайте! Гадаєте, він мав на увазі Флея? Гадаєте, Флей прийшов сюди, вбив Грімо, а потім хтось убив Флея? Це б пояснило багато чого незрозумілого.

— Пробачте, — втрутився Ремпол, — але це пояснило б, чому Флей теж згадував про третього брата, живого чи мертвого. І все ж, коли він мертвий, то яка користь обом жертвам узагалі згадувати про нього? Коли він мертвий, то мав би стати страшною примарою.

— Я знаю, що я кажу, — озвався Хедлі. — Нам потрібні були свідчення, і мені здається, ми можемо вірити двом убитим більше, ніж цій телеграмі, що, ймовірно, ще виявиться помилковою. Або ж… Гм… А може, третій брат і справді мертвий, але вбивця хотів, щоб ми подумали, нібито він ожив? — Він стояв, дивлячись у вікно, й мовчав. — Гадаю, це пояснило б усі суперечності, чи не так? Убивця грає роль того, кого брати не бачили близько тридцяти років. Він хоче, щоб ми, коли нападемо на його слід — якщо нападемо, — вважали це вбивство помстою. Що ви на це скажете. Фелле?

— Непогано. Зовсім непогано для маскування, — насупився доктор Фелл і, важко ступаючи, обійшов стіл. — Але які ж мотиви вбивства Флея й Грімо?

— Що ви маєте на увазі?

— Має бути якась сполучна ланка, чи не так? Для вбивства Грімо з боку Мілза, чи Дюмона, чи Бернабі, чи будь-кого іншого може бути скільки завгодно мотивів. Будь-хто міг убити й Флея. Але, мушу наголосити, будь-хто з їхнього кола чи групи людей. Навіщо Флея вбивати комусь із кола Грімо, ніколи, можливо, його й не бачивши? Якщо ці вбивства — діло рук тієї самої людини, то де сполучна ланка? Шановний професор, який мешкає в Блумсбері, і мандрівний артист із репутацією в'язня. Де мотив цього вбивства, якщо обох нічого не пов'язувало в минулому?

— Мені спадає на думку одна людина, — мовив Хедлі.

— Хто? Ви маєте на увазі мадам Дюмон?

— Так.

— Тоді хто ж виконує роль брата Анрі? Хоч би там як, а ми мусимо визнати, що це не вона. Ні, мій друже, мадам Дюмон не лише не слід підозрювати — її підозрювати неможливо.

— Я з цим не згоден. Бачте, ваша віра в те, що мадам Дюмон не вбивала Грімо, грунтується на тому, що вона, як ви гадаєте, любила його. Для цього немає ніяких підстав, Фелле. Аніякісіньких. Почати з того, яку фантастичну історію вона нам розповіла. Пам'ятаєте?..

— Разом із Мілзом, — саркастично посміхнувшись, буркнув доктор Фелл. — Ви можете уявити собі менш імовірних змовників, які своїми казочками при місячному світлі обводять круг пальця поліцію? Мадам Дюмон могла б носити маску — я кажу в переносному значенні, — маску в житті. Мілз теж міг би носити маску. Але комбінація цих двох масок та їхні спільні дії — це вже занадто. Я схильний віддати перевагу одному обличчю і справді під маскою. Крім того, подвійним убивцем мадам Дюмон бути ніяк не могла. Чому? Тому що, коли було вбито Флея, вона сиділа тут, у цій кімнаті, й розмовляла з нами. — Він замислився. В очах у нього блиснув вогник. — Або візьмімо друге покоління. Розетта — дочка Грімо. Припустімо неймовірне: Стюарт Мілз — насправді син мертвого брата Анрі.

— Такий ваш настрій мені добре відомий, — проказав Хедлі, спершись на край столу й уважно подивившись на доктора Фелла. — Це початок ще однієї вашої клятої містифікації, і сперечатися з вами зараз марно. Чому вам так хочеться, щоб я в це повірив?

— По-перше, тому, — відповів доктор Фелл, — що ви маєте повірити, що Мілз казав правду.

— Щоб згодом довести протилежне, як це було, коли розслідували справу «Годинник-смерть»?

— По-друге, тому, — не звертаючи уваги на слова Хедлі, вів далі доктор Фелл, — що я знаю, хто справжній убивця.

— І ми його бачили й розмовляли з ним?

— Цілком правильно.

— І ми можемо…

Доктор Фелл відсутнім поглядом, майже з виразом жалю на червоному обличчі якийсь час мовчки дивився на стіл.

— З Божою поміччю! — нарешті промовив він якимсь дивним голосом. — Гадаю, можемо. А зараз мені потрібно додому.

— Додому?

— Застосувати метод Гросса, — пояснив доктор Фелл.

Але перше ніж вийти з кімнати, він ще довго стояв перед порізаною картиною, на якій з такою силою було зображено в надвечірньому світлі три могили — тепер, нарешті, заповнені.

19. Безтілесна людина

Цього вечора доктор Фелл зачинився в маленькій затишній кімнаті поруч із бібліотекою, що її використовував, як сам казав, для наукових експериментів. Про ці експерименти місіс Фелл говорила: «Оте жахливе безладдя…». В наші дні схильність до «безладдя» — одна з найкращих людських рис, і Ремпол та Дороті запропонували докторові Феллу свою допомогу. Але він був такий поважний та заклопотаний, що вони відчули: жартувати тепер недоречно. Невтомний Хедлі пішов перевіряти алібі підозрюваних. Ремпол лише звернувся до доктора Фелла з одним запитанням:

— Я знаю, ви збираєтеся спробувати прочитати ці спалені папери. Знаю також, що вони, на вашу думку, важливі. Що ви сподіваєтесь у них знайти?

— Найгірше з усього можливого. Те, що вчора ввечері могло пошити мене в дурні, — відповів доктор Фелл і, спроквола кивнувши головою, зачинив двері.

Ремпол і Дороті сиділи обабіч каміна. Надворі кружляв сніг. Вечір був не такий, щоб кудись іти. Ремпол спочатку мав намір запросити Менгена повечеряти й відновити їхнє давнє знайомство. Але Менген, коли Ремпол зателефонував йому, сказав, що, мабуть, не зможе прийти; краще він, мовляв, залишиться з Розеттою. Місіс Фелл пішла до церкви, отож Дороті й Ремпол могли спокійно обмінятися в бібліотеці думками.

— Вчора ввечері, — звернувся Ремпол до дружини, — я почув про «метод Гросса» читати спалені листи. Але ніхто, здається, не знає, як це робиться. Гадаю, застосовують якісь хімікати?

— Я знаю, як це робиться, — з переможним виглядом усміхнулася. Дороті. — Сьогодні по обіді я, поки ви були заклопотані своїми справами, прочитала про цей метод. Навіть більше, б'юсь об заклад, хоча цей метод і простий, він нічого не дасть.

— Ти читала Гросса?

— Атож, у перекладі англійського. Метод дуже простий. Гросс твердить, що, кинувши листи у вогонь, можна помітити: написане на обвугленому папері видно досить чітко, воно проступає, як правило, на чорному тлі білим чи сірим, а іноді й іншим кольором. Ти цього ніколи не помічав?

— Не можу сказати, що помічав. Крім того, до приїзду в Англію я бачив дуже мало відкритих вогнищ. То ти вважаєш, метод нічого не дасть?

— Він може щось дати, — замислено промовила Дороті, — коли йдеться, скажімо, про картонні коробки з друкованими літерами на них. А щоб звичайний лист абощо… У кожному разі це робиться так: до рівної дошки канцелярськими кнопками прикріплюють великий аркуш прозорого паперу. Папір покривають клеєм, а потім на нього кладуть обгорілі клаптики.

— Але якщо ті клаптики зібгані, вони ж розсиплються, хіба не так?

— Так. Гросс каже, що саме в цьому й уся складність. Клаптики треба зробити м'якими. На висоті двох-трьох дюймів над папером прилаштовують рамочку й кладуть на неї згорнену в кілька разів вологу тканину. У вологому повітрі під нею спалений папір вирівнюється. Прозорий папір навколо кожного клаптика обрізують, і на склі їх підганяють один до одного — так, як ото складають картинку-крутиголовку, а потім на перше скло кладуть друге й розглядають затиснутий між ними папір проти світла. Але б'юсь об заклад на що завгодно…

— Спробуймо, — запропонував Ремпол, запалившись ідеєю.

Але спроба з горілим папером певного успіху не мала. Для початку Ремпол дістав із кишені давній лист і підніс де нього сірника. Незважаючи на всі його зусилля, охоплений полум'ям лист випав із його рук і лежав на черепі каміна, схожий на чорну парасольку завбільшки дюймів зо два. Вони стали навколішки, обдивилися його з усіх боків, але нічого написаного не побачили. Ремпол спалив ще кілька аркушів, але вони теж розсипалися й лише припорошили попелом черінь. Тоді Ремпол спересердя почав палити все підряд, і чим дужче він сердився, тим більше переконувався, що метод дасть наслідки, якщо все зробити як належить. Ремпол кілька разів надрукував на аркуші речення: «Настав час, коли всі добрі люди повинні допомагати одне одному», — і незабаром уже й килим був засмічений горілим папером. Притиснувшись щокою до підлоги й примруживши очі, Ремпол уважно розглядав клаптики.

— По-перше, — мовив він, — вони не обгоріли, а згоріли дотла. Надто сумлінно виконано всі умови… А втім, є! Чітко бачу слово «люди». Чіткіше, ніж надруковане. Воно здається викарбуваним на чорному. А чи не видно чогось написаного від руки?

Дороті теж розхвилювалася, побачивши напис «Іст-стріт, 11», що проступав брудно-сірими літерами. Розсипаючи на попіл крихкі клаптики, вони нарешті чітко побачили слова «суботній вечір», «пережиток», «джин». Ремпол задоволено звівся на ноги.

— Якщо ці клаптики розрізняти у вологому повітрі, то метод дасть наслідки, — промовив він. — Але чи досить буде прочитаних слів, щоб зрозуміти зміст кожного листа? До того ж ми не професіонали. Гросс міг прочитати цілого листа. А на що сподівається доктор Фелл?..

Вони розмовляли так до пізньої ночі.

— Де шукати мотив у цій перевернутій з ніг на голову справі? — запитав Ремпол. — Це головне. Немає мотиву, який міг би поєднати Грімо та Флея з убивцею Між іншим, як із твоєю вчорашньою теорією, що злочин вчинив Петтіс або Бернабі?

— Або весела блондинка, — з притиском додала Дороті. — Знаєш, над усе мене дивує оте пальто, що змінює колір, зникає і таке інше. Сліди, здасться, знову ведуть до будинку Грімо, чи не так? — Вола замислилась. — Ні, я передумала. Я не вважаю, що винні Петтіс чи Бернабі. Гадаю навіть, що блондинка теж не винна. Убивцею може бути один із двох інших.

— А саме?

— Дреймен або О'Рорк, — твердо сказала Дороті. — Запам'ятай мої слона!

Ремпол рішуче заперечив.

— На О'Рорка я ще міг би подумати, — сказав він. — Але ж ти назвала його лише з двох причин. — По-перше, тому, що він виступає на трапеції і ти якось пов'язуєш це з тим, як зник злочинець. Але це, як я розумію, неможливо. По-друге, тому, що він стоїть у цій справі якось збоку, а це завжди підозріло. Хіба не так?

— Можливо.

— Щодо Дреймена. Так, Дреймен, може, єдиний, хто в минулому спілкувався з обома — із Грімо, і з Флеєм. Це головне. Крім того, ніхто не бачив його після вечері, принаймні до одинадцятої години. Але я не вірю, що він винен. Давай зробимо приблизний розклад подій минулого вечора і приведемо все до ладу. Запишемо все, починаючи з вечері. Розклад буде, звичайно, дуже приблизний. Ми багато чого не знаємо напевно, крім часу, коли було вчинено вбивства, але можемо спробувати.

Ремпол швидко написав на старому конверті:

«6.45 (приблизно) — з'являється Менген, вішає в гардеробній кімнаті своє пальто й бачить там чорне;

6.48 (приблизно, даємо їй три хвилини) — Енні виходить з вітальні, вимикає залишене Менгеном світло й не бачить ніякого пальта взагалі;

6.55 (приблизно, знаємо лише, що це було до вечері) — до гардеробної кімнати заглядає мадам Дюмон і бачить жовте пальто».

— Схоже, це було саме так, — пояснив Ремпол, — бо мадам Дюмон, мабуть, не поквапилась туди відразу після того, як звідти вийшов, повісивши пальто й залишивши ввімкнене світло, Менген, чи до того, як вимкнула світло Енні.

— Стривай! — примружила очі Дороті. — Якщо світло було вимкнене, то як мадам Дюмон побачила там жовте пальто?

Якийсь час вони мовчки дивились одне на одного. Порушив мовчанку Ремпол:

— Це вже цікаво. До того ж, чого вона туди заглядала? Взагалі, якщо я правильно записав час, це можливо. Спочатку Менген бачить чорне пальто. Як тільки він виходить, чорне пальто хтось краде — навіщо, ми це знаємо, — і Енні нічого не бачить. Потім чорне пальто заміняють на світле. Це вірогідно. Одначе, — постукуючи олівцем, провадив він далі, — коли це так, тоді або хтось каже неправду, або нічого такого не могло бути. В цьому разі не має значення, коли з'явився Менген, тому що все мало відбутися протягом хвилин, навіть секунд. Розумієш? Бойд входить до кімнати, вішає пальто й виходить. З'являється Дюмон, заглядає туди й іде у своїх справах. Відразу після неї з'являється Енні, вимикає світло й теж іде у своїх справах. За цю коротку хвилю чорне пальто спочатку стає жовтим, а потім зникає зовсім. Такого бути не може.

— Добре мені діло! — вигукнула Дороті. — Тоді хто ж каже неправду? Гадаю, ти наполягатимеш, що це не твій друг.

— Звичайно, наполягатиму. Це мадам Дюмон. Б'юсь об заклад на що завгодно.

— Але ж вона не винна. Це доведено. Крім того, мені вона подобається.

— Не збивай мене, — кинув Ремпол. — Давай підемо за цим розкладом далі й побачимо, чи не пощастить виявити щось іще. Гм… На чому ми зупинилися? Так. Запишемо, що вечеря почалася о сьомій, а закінчилась, як ми знаємо, о пів на восьму. Отже, о сьомій тридцять: Розетта й Менген ідуть до вітальні; Дреймен іде нагору до своєї кімнати; Е. Дюмон… Куди йде вона, невідомо, але з будинку не виходить; Мілз іде вниз, до бібліотеки; Грімо заходить до бібліотеки й просить Мілза прийти близько дев'ятої тридцять нагору, оскільки він чекає на відвідувача…

Ов-ва! Тут щось не так. Я збирався написати, що з бібліотеки Грімо йде до вітальні й каже Менгенові про відвідувача, якого чекає о десятій. Але чому про це нічого не знала Розетта, хоч вона й була там разом із Менгеном? Шкода, що Бойд не сказав, коли точно почув про це від професора. Але це теж не має значення. Грімо міг відкликати Менгена вбік або вчинити ще якось. Воднораз ми не знаємо, коли професор Грімо сказав мадам Дюмон, нібито відвідувач прийде о дев'ятій тридцять. Можливо, ще раніше. Але це нічого не міняє.

— Ти в цьому певний? — запитала Дороті, шукаючи сигарету. — Гм. Що ж, пиши далі.

«7.35 (приблизно) — Грімо йде до свого кабінету;

7.35–9.30 — усе спокійно, надворі падає густий сніг;

9.30 (приблизно) — сніг перестав;

9.30 (приблизно) — Е. Дюмон забирає з кабінету Грімо тацю з посудом після вечірньої кави. Грімо каже їй, що відвідувач уже, мабуть, не прийде. Е. Дюмон виходить із кабінету саме тоді, коли…

9.30 — Мілз підіймається нагору…»

— Я не думаю, що в наступну мить сталося щось гідно уваги. Мілз був нагорі. Дреймен у своїй кімнаті, Розетта і Бойд у вітальні з увімкненим радіоприймачем. Стривай! Я й забув… Незадовго до дзвінка Розетта чула глухий звук — десь на вулиці, немовби хтось упав з висоти.

— Як вона могла щось чути, коли було ввімкнене радіо?

— Мабуть, воно грало не так гучно, щоб… Хоча грало ж. І грало так, що вони майже не чули підробленого голосу фальшивого Петтіса. Але запишімо все до ладу.

«9.45 — дзвонить дзвінок;

9.45–9.50 — Е. Дюмон іде до дверей, розмовляє з відвідувачем, не впізнаючи його голосу, бере візитну картку, зачиняє перед ним двері, розглядає картку й виявляє, що вона чиста, потім, повагавшись, рушає нагору;

9.45–9.50 — відвідувач якось потрапляє до будинку, замикає Розетту Г. та Бойда М. у вітальні й відповідає на їхній оклик підробленим голосом Петтіса».

— Я не хочу тебе раз у раз перебивати, — озвалася Дороті, — але чи не здається тобі, що минуло надто багато часу, перше ніж воші запитали, хто прийшов? Коли б я, бувши ними, знала, що має прийти відвідувач, то гукнула б: «Гей! Хто там?» Я зробила б це відразу, як тільки почула б, що двері відчинилися.

— Що ти намагаєшся довести?.. Нічого? Ти певна? Не будь такою жорстокою до блондинки! Дзвінок пролунав раніше, ніж вони чекали, пам'ятаєш? І ця твоя зневага виказує твоє упередження. Ходімо далі. Що було між дев'ятою сорок п'ять і дев'ятою п'ятдесят — часом, коли Ікс увійшов до будинку, й тією миттю, коли він ступив до кабінету Грімо?..

«9.45–9.50 — відвідувач іде за Е. Дюмон нагору, наздоганяє її у верхній залі, скидає капелюха й опускає комір, але залишається в масці. Грімо відчиняє двері, але відвідувача не впізнає. Відвідувач швидко входить до кабінету, і двері за ним зачиняються. Це засвідчують і м-м Дюмон та Мілз;

9.50–10.10 — Мілз спостерігає за дверима із своєї робочої кімнати в протилежному кінці зали. Дюмон стежить за тими самими дверима зі сходів;

10.10 — лунає постріл;

10.10–10.12 — м-м Дюмон непритомніє — чи їй став погано — і йде до своєї кімнати. До уваги: Дреймен спить у своїй кімнаті й не чує пострілу;

10.10–10.12 — Менген виявляє, що двері до вітальні замкнені, намагається їх висадити, зазнає невдачі й вистрибує з вікна якраз тоді, коли…

10.12 — прибуваємо ми. Вхідні двері не замкнені. Ми піднімаємося нагору;

10.12–10.15 — за допомогою плоскогубців двері до кабінету Грімо відчинено. Грімо лежить тяжко поранений;

10.15–10.20 — короткий огляд, послано когось викликати санітарну машину;

10.20 — прибуває санітарна машина; Грімо забирають. Розетта їде з ним. Бойд, виконуючи розпорядження Хедлі, йде вниз, щоб зателефонувати до поліції…»

— Ще цілком виправдовує Розетту і Бойда, — задоволено наголосив Ремпол. — Навіть не обов'язково розписувати хвилини, коли лікар оглядає хворого, а санітари забирають його до машини. На все це пішло б не менше п'яти хвилин, якби вони навіть з'їжджали з ношами по поручнях. Боже! Коли все записати, стає видно: щоб доїхати до лікарні, потрібно було значно більше часу. А Флея застрелено на Каліостро-стріт якраз о десятій двадцять п'ять. Далі. Розетта поїхала до лікарні, Бойд зостався в будинку. Коли прибули санітари й лікар, він піднявся з ними нагору, а після них пішов униз. Це бездоганне алібі.

— Ну, не думай, що я так бажаю їх звинуватити, особливо Бойда. Він досить приємний чоловік, хоч я й бачила його мало. — Дороті насупилась. — Це дає тобі підстави вважати, що санітарна машина прибула до будинку не раніше десятої двадцять.

— Якби раніше, — стенув плечима Ремпол, — то вона мала б перелетіти сюди з Каліостро-стріт. Її викликали не раніше десятої п'ятнадцять, і навіть у цьому разі вона лише якимсь чудом прибула до будинку о десятій двадцять. Ні, Бойд і Розетта не винні. Крім того, я згадав: вона ж була в лікарні, при свідках, коли о десятій тридцять побачила світло у вікні квартири Бернабі. Давай продовжимо й знімемо підозру з усіх, із кого зможемо.

«10.20–10.25 — приїздить і від'їздить санітарна машина, що забрала Грімо;

10.25 — на Каліостро-стріт убито Флея;

10.20–10.30 — Стюарт Мілз у кабінеті Грімо відповідає на наші запитання;

10.25 — до кабінету входить мадам Дюмон;

10.30 — Розетта з лікарні бачить світло у вікні квартири Бернабі;

10.25–10.40 — м-м Дюмон перебуває з нами в кабінеті;

10.40 — Розетта повертається з лікарні;

10.40 — на виклик Хедлі прибуває поліція…»

— Це не лише завершує наш розклад, — Ремпол перебіг очима нашвидку написане й підвів риску під останнім рядком, — але й, безперечно, додає до нашого списку невинних ще двох. Мілз і мадам Дюмон — не винні. Розетта і Бойд — не винні. З мешканців будинку залишається тільки Дреймен.

— Але, — мовила Дороті по паузі, — все навіть ускладнюється. Що говорить твоя блискуча теорія про пальта? Ти натякав, що хтось каже неправду. Це може бути лише або Бойд, або Ернестіна Дюмон, а. ми їх виправдали. А може, це — ота дівчина Енні? Одначе вона не може брехати, чи не так? Принаймні не повинна.

І знову вони мовчки подивились одне на одного. Кисло посміхнувшись, Ремпол згорнув свій розклад і сховав до кишені. З вулиці долинали пориви нічного вітру. За зачиненими дверима чути було кроки доктора Фелла.

Наступного ранку Ремпол заспав. Коли він зійшов снідати, служниця Віда подала йому яєчню з беконом і сказала:

Щойно прийшов старший інспектор Хедлі.

— Ви бачили Фелла? — нетерпляче запитав у Ремпола Хедлі. — Він прочитав листи? Що там?

— А у вас є новини? — поцікавився Ремпол.

— Так, і важливі. Петтіс і Бернабі не винні. Обидва мають залізне алібі.

Почувши за дверима знайомі незграбні кроки та стукіт ціпка, він замовк. Доктор Фелл штовхнув двері й увійшов до кімнати.

— То як? — вихопилось у Хедлі. — Ви знайшли те, що шукали?

— То були не листи. Саме в цьому й полягає помилка. Ви й досі не здогадуєтеся, що то було? Вам не терпиться побачити невидимого вбивцю, чи не так? Ви бажаєте зустріти проклятого вампіра, безтілесну людину, яка виникла в нашій уяві? Гаразд, я вам покажу її. Може, нам пощастить почути зізнання.

— Чиє?

— Треба їхати до будинку Грімо. Їдьмо!

Доктор Фелл обережно відчинив двері вітальні. Ернестіна Дюмон стояла, тримаючись однією рукою за край труни. Світло від високої, тонкої свічки золотило її вже трохи сиве волосся і навіть робило меншою її зсутулену постать. Коли вона повільно повернула голову й глянула на них, вона побачила її запалі, але без сліз очі.

— Вам краще зізнатися, — ввічливо звернувся до неї і доктор Фелл. — Повірте мені, так буде краще.

— Зізнатися?! То ось що ви подумали, дурні? Зізнатися! Зізнатися в убивстві?

— Ні, — відказав доктор Фелл. Голос його важко пролунав у кімнаті. — Бачте, вчора чоловік на прізвище О'Рорк дещо нам розповів. Зокрема й про те, що обман чуттів, як на сцені, так і в житті, завжди здійснюють за допомогою спільника. Цей випадок не став винятком. Ви були спільником ілюзіоніста й убивці.

— Безтілесна людина! — вигукнула мадам Дюмон й раптом зайшлась істеричним сміхом.

— Безтілесна людина, — спокійно проказав за нею доктор Фелл і обернувся до Хедлі. — У буквальному розумінні. Безтілесна людина, чиє ім'я, навіть коли ми його й не знали, було безглузде й жахливе, тому що правдиве. Жах і сором!.. Хочете бачити вбивцю, на якого полюєте? Ось він лежить, — промовив доктор Фелл і повільно показав на біле, мертве, німотне обличчя доктора Шарля Грімо. — Але судити його Бог тепер забороняє.

20. Дві кулі

Доктор Фелл спокійно дивився на жінку, яка все ще стояла біля труни, немовби захищаючи її.

— Ма-а-дам, — промовив Фелл, — чоловік, якого ви любили, мертвий. Тепер він за межами дії закону, і хоч би який злочин колись скоїв, за нього вже заплатив. Наше невідкладне завдання, ваше й моє, — зробити так, щоб не завдати шкоди живим. Але ви, бачте, причетні до злочину, хоча самі й не вбивали. Повірте, мадам, якби я міг усе пояснити, не згадуючи про вас узагалі, я б це зробив.

Безмежне співчуття в голосі Гідеона Фелла, здавалося, вплинуло на мадам Дюмон, мов сон після сліз.

— Ідіть нагору. Ідіть до його кімнати, — промовила вона кволим голосом. — Я прийду туди.

Темними сходами вони, нікого не зустрівши, піднялися нагору й увійшли до кабінету Грімо, де було так темно, що Хедлі довелося ввімкнути лампу на столі. Пересвідчившись, що двері зачинені, він обернувся до доктора Фелла.

— Ви хочете довести, що Грімо вбив Флея?

— Так.

— Тоді як же він у той час, коли лежав непритомний у лікарні й умирав на очах у свідків, пішов на Каліостро-стріт і…

— Не в той час, — спокійно відказав доктор Фелл. — Бачте, це саме те, чого ви не розумієте. Це те, що збило вас із правильного шляху. Це те, що я мав на увазі, коли говорив, що справа не перевернута з ніг на голову, а пішла хибним, зворотним шляхом. Флея було вбито раніше, ніж Грімо. Навіть більше, Грімо, знаючи, що помирає, намагався сказати нам правду.

Доктор Фелл, важко дихаючи, опустився на стілець біля столу, якийсь час дивився відсутнім поглядом на лампу, потім заговорив знову:

— Отже, три суттєвих моменти. Перший. Брата Анрі не існує. Є лише два брати. Другий. Обидва ці брати казали правду. Третій. Питання часу повернуло справу на хибний шлях. Багато чого в пій по так через відомі нам короткі проміжки часу. Це те, що виставляв нашого вбивцю як безтілесну людину. Все легко зрозуміти, якщо повернутися думкою назад.

Згадайте вчорашній ранок. Постріл. Три свідки, яким можна вірити, одностайні в тому, що цей постріл пролунав рівно о десятій двадцять п'ять. Мене зацікавило, чому вони до секунди сходяться саме на цьому часі. Коли на вулиці трапляється нещасливий випадок, навіть найспокійніші свідки не дивляться на годинники, а якщо й дивляться, то час не збігається у всіх з такою неймовірною точністю. Але в нашому випадку свідки казали правду.

Отже, існувала якась причина, й таку точність їм було нав'язано. Якраз навпроти того місця, де упав убитий, вікно крамниці ювеліра. На той час воно було там найяскравіше освітлене, а тому й найпомітніше. Цілком природно, воно привернуло увагу свідків. З вікна на них дивився величезний годинник, такої незвичайної конструкції, що неодмінно впадав у вічі. Констебль не міг не запам'ятати час. Решта свідків, звісно, запам'ятали його теж. Звідси й одностайність.

Але одна річ, на той час не дуже важлива, трохи мене бентежила. Після того як було убито Грімо, Хедлі викликав своїх людей і негайно послав одного з них знайти Флея — адже на нього падала підозра.

Але що відбулося за цей короткий проміжок часу? Ціла низка неправдоподібних речей. Флея доставлено до лікаревого будинку, і він там помирав. Спроба встановити його особу наслідків не дала.

— Згадайте! Вчора ми снідали в мене, коли прийшов Петтіс. Ми з ним розмовляли… до котрої години?

— Рівно до десятої, — порушив мовчанку Хедлі клацнув пальцями. — Атож, я добре пам'ятаю, бо, колі він підвівся, щоб піти, Біг Бен саме пробив десяту.

— Абсолютно правильно. Він пішов, ми відразу вдяглася й поїхали просто на Каліостро-стріт. Тепер візьміть будь-який прийнятий відрізок часу, що, на вашу думку, потрібний, щоб ми надягли пальта, капелюхи й проїхали коротку відстань безлюдною в неділю вулицею. На дорогу в кас пішло всього десять хвилин. Гадаю, можна сказати, що на все нам знадобилося загалом не більш як двадцять хвилин. Але на Каліостро-стріт ви показали мені ювелірну крамницю саме в ту мить, коли той казковий годинник бив одинадцяту.

Якраз тоді — пригадуєте? — Сомерс і О'Рорк повели нас до квартири Бернабі. Після досить довгого огляду квартири ми мали розмову з О'Рорком. Під час цієї розмови я звернув увагу на те, що в мертвій тиші дня, коли з вулиці долітав тільки шум вітру, з'явився новий звук. Я почув церковні дзвони.

Коли починають дзвонити церковні дзвони? Звичайно, не після одинадцятої, коли вже йде служба, а до одинадцятої, до початку служби. Але, якщо повірити цьому німецькому годиннику, було вже далеко за одинадцяту. Саме тоді мій темний розум і прокинувся. Я згадав про Біг Бен і про час нашої поїздки на Каліостро-стріт. Я зіставив церковні дзвони, Біг Бен та час, що його показував декоративний іноземний годинник. Церква й держава, так би мовити, не могли обидві помилитися. Іншими словами, годинник у ювелірному вікні поспішав більш як на сорок хвилин! Отже, постріл на Каліостро-стріт не міг пролунати о десятій двадцять п'ять. Насправді він міг пролунати незадовго до дев'ятої сорок п'ять — десь скажімо, о дев'ятій сорок.

Раніше чи пізніше хтось би на це увагу звернув. Випливло б це й на суді присяжних. Не знаю, чи ви одразу б усе зрозуміли — сподіваюся, що так, — чи це ще більше збило б вас із пантелику. Але незаперечно те, що подія на Каліостро-стріт сталася за кілька хвилин до того, як відвідувач із фальшивим обличчям подзвонив о дев'ятій сорок п'ять у цей будинок.

— Гаразд. Але дозвольте мені привести все до ладу. Якщо Грімо, як ви кажете, застрелив Флея на Каліостро-стріт незадовго до дев'ятої сорок п'ять…

— Ви все зрозумієте, коли простежите за моєю думкою від самого початку. На тому тижні, в середу ввечері, коли в таверні «Уорвік» Флей уперше з'явився з минулого, просто-таки з могили, і почав погрожувати Грімо, той вирішив його вбити. Бачте, Грімо був єдиний, хто мав підставу вбити Флея. Ви знаєте, Хедлі, він таки її мав. Грімо — здоровий, заможний, шанований. Минуле поховане. І раптом відчиняються двері і входить худий незнайомець із неприємною посмішкою, який виявляється його братом! Грімо, втікаючи з в'язниці, вбив одного із своїх братів, коли їх ховали живими в могилах, і лише випадково не вбив другого. Якби той злочин було розкрито, Грімо вже повісили б. І ось П'єр Флей знайшов його.

Тепер пригадайте, що він сказав, з'явившись раптом перед Грімо в таверні «Уорвік». Поміркуйте над тим, що Флей робив чи говорив, і побачите: він був не такий дурнуватий, за якого любив себе видавати. Чому він, маючи на увазі тільки особисту помсту, вирішив зустрітися з Грімо в колі його друзів і погрожувати, патякаючи на мертвого брата? Чому він сказав: «… у мене є брат, який може зробити значно більше, ніж я, і для вас він небезпечний»? Тому, що мертвий брат міг спровадити Грімо на шибеницю. Чому Флей сказав: «Мені ваше життя не потрібне, воно потрібне йому?» Чому він запитав: «Хочете, щоб це був я, чи прислати свого брата?». І потім, чому після всього він вручив Грімо візитну картку з адресою? Те, що Флей дав картку, в поєднанні з його словами і вчинками дуже важливе. Він мав намір при свідках викликати в Грімо страх і, висловлюючись натяками, хотів сказати: «Ти, мій брат, ситий і багатий завдяки пограбуванню, яке ми вчинили замолоду. Я бідний і ненавиджу свою роботу. Ти прийдеш до мене за цією адресою, й ми дійдемо згоди, чи навести на тебе поліцію?»

— Шантаж, — тихо мовив Хедлі.

— Так. Флей був дивак, але зовсім не дурень. Тепер пригадайте, як він висловив свою останню погрозу: «Спілкування з братом мені теж загрожує небезпекою, але я ладен піти на цей ризик». І тоді, й згодом він ніби хотів сказати Грімо: «Ти. мій брат, міг би вбити мене, як убив того, але я піду на ризик. Отже, чи розраховувати на твою прихильність, чи нехай мертвий брат повісить тебе?»

Пригадайте його поведінку згодом того вечора, коли його було вбито. Пригадайте, з якою радістю він розбивав ущент свій реквізит ілюзіоніста. А що він казав О'Роркові? Його слова — якщо виходити з того, що ми вже знаємо, — можуть мати лише одне пояснення. Він заявив: «Моя робота завершена. Мені реквізит більше не потрібен. Хіба я не казав, що збираюся відвідати свого брата? Він щось зробить, щоб довести до кінця нашу давню спільну справу». Флей мав на увазі, що Грімо погодився порозумітися. Він вважав, що пориває з колишнім своїм життям назавжди, але знай, що його брат ненадійний, бо мав добру нагоду переконатись у цьому в минулому. Не бажаючи відверто висловлювати сумніви у розмові з О'Рорком, Флей, хоча й сподівався, що Грімо справді має намір поділитися з ним багатством, все ж таки натякнув: «На випадок, якщо зі мною щось станеться, знайдете мого брата на тій самій вулиці, де живу я. Він живе в іншому місці, але там винайняв кімнату». Через хвилину я поясню ці його слова. Але спершу повернімося до Грімо. Той ніколи не збирався доходити з Флеєм згоди. Флей мав померти. Грімо, з його підступною вдачею, як вам відомо, більше, ніж решта людей, цікавився чародійниками та обманом чуттів і не хотів терпіти прикрощі від свого неспокійного брата. Флей мав померти, але вбити його було важче, ніж здавалося.

Якби Флей з'явився до Грімо не при свідках, які могли пов'язати Флеєве ім'я з його власним, усе було б простіше. Але Флей був надто кмітливий. Він широко розголосив своє ім'я та адресу й натякнув перед друзями Грімо на таємниці, до яких той мав відношення. Тепер, якби Флей виявився вбитим, хтось міг би сказати: «О! А це не той один, що…». Потім могло початися небезпечне для Грімо розслідування. Адже тільки Бог знає, що й кому Флей міг про нього розповісти. Цілком імовірно було лише те, що він нікому не розповів про свого можливість сплинути на Грімо, і такої можливості його треба було позбавити. Хоч би що сталося з Флеєм, навіть якщо він виявиться мертвим, можна чекати розслідування, і це, звісно, зачепить Грімо. Єдина можливість створити враження, нібито Флей загрожує його життю, — це надсилати самому собі листи з погрозами, налякати в такий хитрий спосіб домочадців і нарешті повідомити, що Флей має намір прийти до нього того самого вечора, коли він сам спланував піти до Флея, Незабаром ви побачите, як блискуче Грімо планував учинити це вбивство.

Грімо мав намір влаштувати так, щоб були свідки того, що Флей прийшов до нього в суботу ввечері. Двоє мали бачити, як Флей ввійшов до кабінету Грімо, чути там сварку, звуки боротьби, постріл, падіння, а відчинивши двері, знайти в кабінеті лише Грімо з небезпечною на вигляд, але неглибокого раною від кулі в боку. Ніякої зброї немає. З вікна звисає вірьовка, що належить Флеєві, і по ній той, мали б усі подумати, і зник.

Пам'ятаєте, прогноз того дня снігу не передбачав, тому знайти сліди було б неможливо. Грімо сказав би: «Він гадав, що вбив мене, бо я вдав, ніби лежу мертвий. Не повідомляйте про бідолаху в поліцію. Я на нього не ображаюсь». А наступного ранку Флея знайшли б у його власній кімнаті мертвим. Його вважали б самогубцем. Зброя — поруч із ним. Записка про самогубство — на столі. Мовляв, у розпачі від думки, що вбив Грімо, застрелився сам. Такий обман, джентльмени, замислив Грімо.

— Але як він це робив? — запитав Хедлі. — Так чи інакше, в нього нічого не вийшло!

— Бачте, його план зазнав невдачі. Заключна частина обману полягала в тому, що Флей мав увійти до його кабінету тоді, коли насправді вже лежатиме мертвий у будинку на Каліостро-стріт. Грімо за допомогою мадам Дюмон зробив для цього певні приготування.

Він попередив Флея, щоб той чекав на нього о дев'ятій вечора в суботу в своїй кімнаті у будинку господаря тютюнової крамниці на Каліостро-стріт, і пообіцяв принести готівку. Пригадайте, адже Флей, відмовившись працювати, спалив реквізит і задоволений покинув театр приблизно о восьмій п'ятнадцять.

Грімо вибрав суботу, бо суботніми вечорами за непорушним звичаєм залишався у кабінеті сам і ніхто не мав права його турбувати, незалежно від причин. Він вибрав цей вечір, щоб мати змогу непомітно вийти з будинку й повернутися назад через напівпідвал. Суботнього вечора Енні, яка мала там кімнату, була вільна.

Пам'ятаєте, після того, як о сьомій тридцять він ввійшов до свого кабінету, ніхто його не бачив до того часу, коли він о дев'ятій тридцять відчинив двері, щоб впустити відвідувача. Мадам Дюмон посвідчила, що розмовляла з ним у кабінеті о дев'ятій тридцять, коли забирала тацю з посудом після вечірньої кави. Скажу вам, чому я їй не вірю. В цей час Грімо в кабінеті не було. Він був на Каліостро-стріт. Їй було сказано, щоб вона вийшла з кабінету о дев'ятій тридцять. Чому? Тому, бачте, що Грімо наказав Мілзу прийти нагору о дев'ятій тридцять і спостерігати за дверима кабінету з кімнати навпроти. Мілза треба було обдурити. Але якби він, прийшовши нагору, забажав побачити Грімо й поговорити з ним, то мадам Дюмон була б уже там, щоб цьому перешкодити.

Мілза Грімо вибрав для того, щоб обманути його чуття. Чому? Тому що, хоча він і викопав сумлінно вказівку Грімо, але дуже боявся гаданого Флея і не втрутився, коли безтілесна людяна піднялася сходами нагору. Він не тільки не повинен був затримувати чоловіка з фальшивим обличчям протягом кількох небезпечних хвилин, коли той ішов до кабінету, — це міг би зробити, наприклад, Менген чи навіть Дреймен, — але не повинен був навіть виходити з робочої кімнати. Йому було наказано сидіти в ній. Нарешті, Мілза Грімо обрав тому, що той був невисокий на зріст. Незабаром ви все зрозумієте. Отже, Мілзові було наказано піднятися нагору о дев'ятій тридцять. Це тому, що безтілесна людина мала з'явитися саме в цей час. Але вона спізнилася. Зверніть увагу на одну розбіжність. Мілзу було названо дев'яту тридцять, а Менгенові — десяту годину. Причина очевидна. Хтось мав бути внизу, щоб засвідчити, що відвідувач справді ввійшов до будинку через парадні двері, які йому відчинила мадам Дюмон. Але Менген міг поцікавиться відвідувачем, міг спробувати зупинити безтілесну людину, і Грімо заздалегідь сказав жартома, що відвідувач, мабуть, не з'явиться взагалі або, якщо прийде, то, мабуть, ближче до десятої. Залишається тільки відвернути Менгенову увагу на той час, поки безтілесна людина пройде повз небезпечні двері н рушить нагору. У крайньому випадку Менгена і Розетту можна було замкнути у вітальні. Щодо регати. Енні не було взагалі, Дреймен мав квиток на концерт, Бернабі, безумовно, грав у карти, а Петтіс пішов до театру. Поле дії було чисте.

Незадовго до дев'ятої — можливо, за хвилин десять — Грімо через напівпідвальне приміщення вислизнув із будинку на вулицю. Ускладнення почалися відразу. Всупереч прогнозу, йшов сніг. Але Грімо не вважав, що це ускладнення серйозне. Він був певен, що виконає задумане й повернеться додому, коли сніг іще йтиме й сховає його сліди. Заразом не могла виникнути й підозра, чому відсутні будь-які сліди відвідувача, який, вважалося б, зник через вікно. Принаймні Грімо так підготував свій план, що відступати було пізно.

Виходячи з дому, Грімо прихопив із собою ніде не зареєстрованого револьвера системи кольт, зарядженого лише двома кулями. Не знаю, який на ньому був капелюх, але пальто він надяг із світло-жовтого твіду в цяточку й на кілька розмірів більше, ніж треба. Він купив його тому, що такого пальта ніколи не носив і в ньому його ніхто не впізнав би.

— Отже, Грімо вирішив відвідати Флея. Там, поговоривши якийсь чає по-дружньому, він запропонував би Флеєві щось на зразок: «Тобі треба вибиратися з цього барлога, брате! Тепер тобі житиметься краще, я про це подбаю. Чому б не залишити всі твої манатки та не перейти до мого будинку? А манатки нехай будуть господареві замість платні». Мета таких слів — спонукати Флея написати власникові будинку одну з його двозначних записок: «Я пішов назавжди» чи «Я повертаюся до своєї могили». Одне слово, записку, що її потім, після «самогубства», коли Флея знайдуть із револьвером у руці, можна буде витлумачити як передсмертну. — Доктор Фелл нахилився вперед. — І тоді Грімо дістав би кольта, приставив його до грудей Флея й, усміхнувшись, натиснув би на гачок. Це був горішній поверх будинку, що має товсті й міцні стіни. Власник будинку, байдужий до всього мешканець Каліостро-стріт, живе далеко внизу, в підвальному приміщенні. Отже, пострілу, особливо приглушеного, коли револьвер приставлено до грудей, чути не було б. Тіло знайшли б, напевне, не раніше, ніж уранці. А тим часом уявімо собі, що робить Грімо. Вбивши Флея, він повертає той самий револьвер і робить собі легеньку рану. У нього, як ми знаємо з того маленького епізоду з трьома трунами, було здоров'я бика й нерви диявола. Залишивши зброю поруч із Флеєм, він міг би прикласти до своєї рани носову хустку чи вату й закріпити її клейкою стрічкою. Рана мала бути під пальтом. Повернувшись додому, він завершив би свій обман тим, що до нього нібито прийшов Флей, стрельнув у нього, а тоді подався на Каліостро-стріт і з того самого револьвера скоїв самогубство. Ніякий суд присяжних не мав би в цьому сумніву. Поки що зрозуміло?

Якби йому вдалося здійснити задумане, це було б майстерне вбивство, і я не повен, чи виник би в нас сумнів щодо самогубства Флея.

Тепер, щоб виконати цей план, залишалося вирішити останню проблему. Якби хтось побачив, як до будинку Флея заходить чужий чоловік, «самогубство» не вийшло б таким правдоподібним. І ось у темній квартирі Бернабі Грімо знайшов спосіб вирішення своїх труднощів. Ви, звичайно, розумієте, що Грімо міг знати про квартиру Бернабі на Каліостро-стріт? Кілька місяців тому Грімо запідозрив, що Бернабі малює картину, маючи якийсь прихований мотив. Він почав не лише розпитувати художника, а й слідкувати за ним. Грімо знав про ту квартиру, знав, що Розетта має ключа, і, коли настав час, він його в Розетти вкрав. Будинок, у якому міститься квартира Бернабі, на тому самому боці, що й будинок, де мешкав Флей. Усі будинки стоять упритул і мають пласкі дахи, отож можна по дахах пройти з одного кінця вулиці до другого. Пам'ятаєте, ще ми побачили, коли йшли до квартири Бернабі?

— Так, звичайно, — кивнув головою Хедлі. — Поруч із дверима в квартиру — драбину до люка на даху.

— Правильно. А на сходах поруч із Флеєвою кімнатою є маленьке віконце, що також виходить на дах. Грімо мав лише вийти на Каліостро-стріт, не з'являючись на самій вулиці, як це зробили Розетта й Бернабі, піднятися з чорного ходу на верхній поверх, а звідти на дах. Потім він пішов до будинку, в якому жив Флей, спустився через віконце на сходи й міг увійти до Флеєвої квартири так, що його не побачила б жодна душа. До того ж він знав напевне, що того вечора Бернабі гратиме в карти.

Але потім усе пішло не так, як було задумано. Грімо мав бути в квартирі Флея раніше від самого Флея, щоб той нічого не запідозрив, побачивши, що Грімо з'явився через дах. Але ми знаємо, що якусь підозру Флей уже мав. Її могло викликати те, що Грімо попросив його принести одну з довгих циркових вірьовок. Грімо хотів використати її згодом як доказ проти Флея. А може, підозру викликало те, що Флей бачив, як Грімо в останні дні, блукав по Каліостро-стріт. Тим-то у Флея й виникла думка, що Грімо найняв кімнату на цій вулиці.

Брати зустрілися о дев'ятій. Про що вони розмовляли, ми не знаємо й ніколи не дізнаємося. Але Грімо, очевидно, приспав підозру у Флея, розмова точилася дружня, вони забули про всі незлагоди, і Грімо, жартуючи, умовив Флея написати записку для власника будинку.

Флей написав записку, надяг пальто й капелюха і приготувався йти. Грімо хотів, щоб вважалося, нібито Флей наклав на себе руки відразу після того, як повернувся від нього, отож вирішив виконати свій намір, коли уже той одягся.

Можливо, Флей підсвідомо вже насторожився й поспішив до дверей — адже він був не рівня дужому Грімо, — а може, це сталося під час боротьби, хто знає, але Грімо, приставивши револьвера до пальта Флея, коли той випручувався, зробив невдалий постріл. Замість вистрілити своїй жертві в серце, він попав йому під ліву лопатку. Рана була схожа на ту, від якої згодом помер сам Грімо. Від такої рани, хоч вона й смертельна, помирають не відразу. Це наче іронія долі: обох братів убито однаково! Звичайно, Флей упав. Він не міг зробити нічого іншого, і це був найрозумніший вихід, бо Грімо відразу його добив би. Але Грімо, мабуть, на мить утратив від страху самовладання. Загроза нависла над усім його планом. Як міг Флей вистрілити собі в спину? Крім того, Флей, перше ніж куля зробила своє діло, пронизливо закричав, і Грімо подумав, що цей крик хтось почув.

В ту хвилину йому стало здорового глузду й сили волі не розгубитися. Він уклав револьвера в руку нерухомого Флея, який лежав ниць, і взяв згорнену в кільце вірьовку. Задум, незважаючи ні на що, треба було довести до кінця. Стало у нього здорового глузду й на те, щоб не зробити ще одного пострілу й не привернути чиєїсь уваги. Тож він, не гаючи часу, кинувся геть з кімнати. Дах! Бачте, дах був його єдиним шансом. Йому скрізь уявлялися переслідувачі. Можливо, на думку спали неприємні спогади про три могили під час бурі біля підніжжя Карпатських гір. Грімо боявся, що його помітять на дахах, тому щодуху поспішив до люка в будинку Бернабі, а потім і до його квартири й аж там трохи заспокоївся. А що ж далі? П'єра Флея тяжко поранено, але в нього міцні ребра — саме завдяки цьому він не помер, коли його поховали живого. Убивця пішов, але Флей не піддається смерті. Йому потрібна допомога. Він повинен дійти до… лікаря, Хедлі. Ви запитували вчора, чому Флей ішов в інший кінець вулиці, в глухий кут. Бо там, як ви знаєте з газет, живе лікар, до якого Флея згодом і приставили. Смертельно поранений, але не вбитий, Флей підводиться. На ньому капелюх і пальто. Він ховає до кишені вкладеного йому в руку револьвера, який ще може знадобитись, спускається вниз і рушає, намагаючись ступати твердо, серединою безлюдної вулиці. Він іде…

Ви запитували себе, чому Флей, простуючи серединою вулиці, тривожно озирався довкола? Очевидно, тому, що знав: убивця ховається десь у засідці й може напасти знову. Та ось йому здалося, що небезпека минула. Попереду швидко йшло двоє чоловіків. Він проходить повз освітлене вікно ювелірної крамниці. Попереду праворуч вуличний ліхтар…

А Грімо? Грімо зрозумів, що його ніхто не переслідує, хоча повернутися на дах він і не наважується. Виглянувши на вулицю, він потрапляє у світло від вуличного ліхтаря, що стоїть якраз під цими дверима. Обличчям до нього серединою вулиці йде чоловік, якого він залишив мертвим менше ніж десять хвилин тому. Віч-на-віч брати стояли востаннє. Біла сорочка на Грімо у світлі від вуличного ліхтаря — добра мішень, і Флей, божевільний від болю й відчаю, вже не вагається. Він вихоплює револьвера, викрикує: «Друга куля — для тебе!» — і стріляє. Це коштує йому дуже великих зусиль. Кровотеча став ще більшою, він це знає, знову скрикує, кидає в бік Грімо тепер уже незарядженого револьвера й падає долілиць. Це той постріл, який чули троє свідків на Каліостро-стріт.

21. Розгадка

— А далі? — спитав Хедлі, коли доктор Фелл замовк.

— Троє свідків, звичайно, не бачили Грімо, — знов озвався, важко дихаючи, доктор Фелл після тривалої паузи, — бо вік не виходив з будинку на східці і до нього було понад двадцять футів від того, кого, як вважали, було вбито посеред засніженої безлюдної вулиці. Смертельно поранений Флей стікав кров'ю. На зброї не залишилося відбитків пальців — сніг змив їх.

— Боже! — мовив Хедлі так спокійно, ніби робив офіційну заяву. — Цим усе й пояснюється. А я про це й не подумав… А що робить Грімо?

— Грімо — в будинку. Діставши в груди кулю, він не вважає, що поранений серйозно. На його думку, йому випадали випробування й куди важчі, ніж кулі. Зрештою, діставши те, що збирався зробити: сам — рану, — він розсміявся. Цей сміх і чули свідки.

Але план його провалився. Грімо не знав, що Флей уже мертвий, — адже він бачив того на вулиці з револьвером у руках. Рана від кулі завдавала Грімо гострого болю. Тепер Грімо був певний лише того, що Флея вже не знайдуть як самогубця в його маленькій кімнаті. Можливо, той і тяжко поранений, міркував Грімо, але він ще здатний розмовляти з полісменом, який біг до нього вулицею. Якщо не придумати нічого розумного, його, Грімо, чекає шибениця.

Все це приходить йому в голову відразу після пострілу. Він не може зоставатися довше в темному коридорі. Краще подивитись на рану й пересвідчитися, чи не залишилося слідів крові. Де це зробити? Звичайно, в квартирі Бернабі нагорі. Грімо йде нагору, відчиняє двері, вмикає світло, звільняється від намотаної на нього й уже непотрібної вірьовки.

Потім Грімо оглядає рану. Підкладка світлого твідового пальта й одяг — у крові, але сама рана невелика. Він дістає носову хустку та клейку стрічку, закриває рану й зупиняє кровотечу. Кароля Хорвата ніщо не може вбити, і він може дозволити собі з цього посміятися. Заспокоївшись, самовпевнений, як завжди, Грімо дає собі лад — звідси й кров у ванній кімнаті, — й намагається зібратися з думками. Котра година? Боже мій, за чверть десята, він спізнюється! Поки його не спіймали, треба забиратися звідси й поспішити додому! Світло залишається ввімкнене. Коли воно, нагорівши на шилінг, вимкнулося, ми не знаємо. Принаймні не раніше, ніж через три чверті години, коли його побачила Розетта.

Але дорогою додому Грімо, мабуть, знову починав міркувати. Його викрито? Здається, цього не минути. І все ж таки, чи нема якоїсь лазівки, якоїсь надії, хай навіть дуже слабкої? Залишилась єдина можливість, майже безнадійна, але єдина: виконати задуманий план до кіпця і зобразити справу так, ніби Флей прийшов і поранив його в нього, Грімо, вдома. Револьвер у Флея. Грімо скаже, а свідки підтвердять, що він цілий вечір із будинку не виходив. Свідки можуть заприсягтися, що Флей у нього таки був, і хай тоді клята поліція спробує щось довести!

Флей стріляв у нього приблизно за двадцять хвилин до десятої. Він приходить додому за чверть до десятої чи трохи пізніше. Увійти в будинок, не залишаючи на снігу слідів від ніг? Для Грімо з будовою тіла, як у бика, й тільки легко пораненого, це не важко. Тепер треба спуститися сходами, як він і планував, до дверей напівпідвалу. Але як? На сходах лежить сніг. Проте вхід до напівпідвалу міститься поруч із сусіднім будинком, чи не так? А над дверима до напівпідвалу є виступ. Якщо він дістанеться туди, не залишивши слідів… Так, він дістанеться. Він зайде з іншого боку, немовби простуючи до дверей сусіднього будинку, а потім просто стрибне вниз на чисте місце. Пригадую, хтось, здається, чув глухий звук, так, ніби щось упало, якраз перед тим, як задзвонив дзвінок біля входу.

— Але ж він був не біля входу і дзвонити не міг!

— Він дзвонив із середини. А до будинку ввійшов через напівпідвал, де його чекала Ернестіна Дюмон.

— Отже, — сказав Хедлі, — ми підходимо до обману. Як це було зроблено? І звідки ви знаєте як?

— Звідки я знаю? Ну, найперше пояснення — вага цієї картини, — недбало показав він на велике, прихилене до стіни порізане полотно.

— Вага картини?.. Я й забув про неї. Що Грімо збирався з нею робити?

— Гм… Атож… Бачте, це те, що й мене дивувало.

— Але до чого тут вага картини? Вона не важка. Ви самі повертали її до світла, піднявши однією рукою.

— Правильно. Ви влучили в ціль! — збуджено відказав доктор Фелл. — Я піднімав її однією рукою. Тоді чому ж нагору її несло двоє чоловіків — візник і ще хтось? Ми про це чули двічі. Грімо, збираючи картину з майстерні Бернабі, легко зніс її вниз. А коли по обіді він з тією самою картиною повернувся сюди, нагору її мали нести вже двоє чоловіків. Де був весь час Грімо — від ранку, коли він купив картину, й доти, доки привіз її додому? Чому Грімо наполягав, щоб Бернабі її загорнув? Не дуже важко дійти висновку: він використав картину з метою приховати ще щось, що принесли разом із нею нагору. Щось завбільшки сім ярдів на чотири.

— Але там нічого не було, — заперечив Хедлі. — Інакше ми знайшли б його тут, у цій кімнаті, хіба не так? Крім того, та річ мала бути абсолютно пласка, а то її помітили б під обгорткою. Що може бути завбільшки сім футів на чотири, але водночас тонке й непомітне під обгорткою картини?

— Дзеркало, — відказав доктор Фелл.

Запала глибока тиша. Хедлі підвівся із стільця. Доктор Фелл повів далі:

— Його можна сховати від чужого ока в цьому широкому димоході, куди ми всі намагалися просунути кулаки. Досить бути лише з біса дужим у руках і плечах.

— Ви маєте на увазі, — вигукнув Хедлі, — отой бісівський сценічний фокус?!

— Новий варіант сценічного фокуса, — поправив його доктор Фелл. — А тепер подивіться на цю кімнату. Ось двері. А що ви бачите на стіні навпроти дверей?

— Нічого, — мовив Хедлі. — Лише те, що стіна обшита панеллю, а книжкова шафа відсунута далеко вбік.

— Отже, якщо дивитися в кімнату із зали, видно тільки темний килим та порожню, обшиту дубовою панеллю стіну, так?

— Так.

— А тепер, Теде, відчиніть двері й вигляньте в залу, — попросив доктор Фелл. — Який там килим і стіна?

— Такі самі, — відповів Ремпол, виконавши прохання, хоча знав це й доти.

— Правильно. Між іншим, Хедлі, — знехотя вів далі доктор Фелл, — ви можете витягти те дзеркало з-за книжкової шафи. Воно там з учорашнього полудня, коли Дреймен знайшов його в димоході. Проведемо невеличкий експеримент. Я попрошу вас, Хедлі, поставити дзеркало просто перед дверима, — так, щоб, коли їх відчинити, до дзеркала залишилося кілька дюймів. Із зали двері відчиняються всередину й праворуч.

Старший інспектор з деяким зусиллям витяг дзеркало з-за книжкової шафи. Воно було на кілька дюймів вище й ширше, ніж двері. Щоб дзеркало стояло рівно, його підтримувала важка поворотна опора.

— Поставити перед дверима? — запитав він.

— Спробуйте! Прочинивши трохи двері, ви побачите….

— Гаразд. Але той, хто сидить у кімнаті в протилежному кінці зали, побачить своє відображення.

— Під тим кутом, під яким я його зараз поставлю, не побачить. Поки я приладнаю дзеркало, ви вдвох ідіть туди, де був Мілз. Ї не озирайтесь, поки я не гукну.

Хедлі, бурмочучи, що це дурниця, все ж таки зацікавлено рушив за Ремполом. Вони не озиралися, поки не почули Феллів оклик.

— Починаймо! — Доктор Фелл швидко відчинив двері, якусь мить потримав їх відчинені й знову зачинив, — Ну? Що ви бачили?

— Я бачив кімнату всередині, — відповів Хедлі, — чи принаймні так мені здалося. Бачив килим і задню стіну. Кімната була дуже велика на вигляд.

— Нічого цього ви не бачили, — заперечив доктор Фелл. — Насправді ви бачили відображення обшитої панеллю стіни праворуч від дверей, біля яких оце стоїте, і килим, що дістає до неї. Ось чому кімната здалася такою великою. Ви бачили подвійну її довжину. Ви знаєте, що дзеркало більше, ніж двері. Відображення самих дверей не видно, тому що вони відчиняються всередину праворуч. Придивившись уважніше, ви могли б побачити лінію, схожу на тінь, упродовж верхнього краю дверей. Дзеркало в кімнаті сягає вище від дверей і відображає їх верхній край. Але вашу увагу приверне постать, яку ви і побачите в дверях. Між іншим, мене ви бачили?

— Ні, ви стояли надто далеко збоку, лише рукою трималися за ручку.

— Правильно. Я стояв так, як стояла Дюмон. Перші ніж я поясню, як спрацював увесь механізм, спробуймо ще один експеримент. Ви, Теде, сідайте на стілець перед столом так, як сидів Мілз. Я стану збоку од відчинених; дверей і дивитимуся на себе в дзеркало. Тепер ви не можете мене не впізнати — хоч спереду, хоч ззаду.

Ефект був разючий. При тьмяному світлі у прочинених дверях стояв доктор Фелл і дивився на ще одного доктора Фелла, який стояв на порозі й теж здивовано дивився на себе.

— Я не торкаюся дверей, — почули вони голос.

Дивлячись, як ворушаться губи, Ремпол міг би заприсягтися, що то говорить доктор Фелл, стоячи в кімнаті.

Дзеркало відбивало голос, мов резонатор.

— Хтось, сидячи праворуч від мене, люб'язно відчиняє й зачиняє для мене двері. Я до них не доторкаюсь, ба моє відображення мало б зробити те саме. Що вам ще впадає у вічі? Швидко!

— Ну, один із вас набагато вищий, — озвався Ремпол.

— Хто саме?

— Ви самі, постать у залі.

— Правильно. По-перше, це тому, що ви бачите її на відстані, та особливо тому, що ви сидите. Для чоловіка, на зріст такого, як Мілз, я мав би вигляд велета. Тепер, якщо я зроблю швидкий рух, щоб увійти в ці двері — І припустімо, я здатний на такий маневр, — і водночас мій спільник праворуч теж несподівано робить швидкий рух і зачиняє за мною двері, тоді постать усередині ніби…

— … ступає назустріч, мовби для того, щоб перешкодити вам увійти.

Коли повз дзеркало, яке Хедлі відсунув убік, вони знову ввійшли до кімнати, доктор Фелл, важко дихаючи, опустився на стілець.

— Пробачте, джентльмени, — промовив він, — я мав би збагнути все вже давно, ще коли слухав детальні свідчення Мілза. Мілз казав: «… мадам Дюмон… вже збиралася постукати, коли я побачив, що вслід за нею йде високий чоловік. Оглянувшись, вона теж його побачила й почала щось говорити… Високий чоловік, не відповідаючи, підійшов до дверей, неквапно відгорнув комір пальта, скинув кашкета й засунув його до кишені…» Розумієте, джентльмени? Він мусив зробити так, бо його відображення не могло бути в капелюсі й зі зведеним коміром. Постать усередині мала бути в халаті. Але мене дивувало, чому він, так завбачливо зробивши це, не скидав маски.

— Гаразд. А що ж із маскою? Мілз каже, що не…

— Мілз не бачив, щоб він скидав маску. Я поясню вам чому. Послухаймо Мілза далі: «… мадам Дюмон, щось вигукнувши, відступила до стіни й поспішила відчинити двері. На порозі з'явився доктор Грімо…»

З'явився! Це саме те, що він зробив. А мадам Дюмон? Тут вона припустилася першої помилки. Злякана жінка, дивлячись на жахливу постать перед дверима кімнати, в якій був той, хто міг її захистити, не відсахнулася б, а кинулася б до тих дверей, шукаючи захисту. Мілз запевняє, що Грімо був без окулярів. Атож, вони б не пасували до маски. Для чоловіка в кімнаті, природно було б, на мій погляд, надіти окуляри. А Грімо, за свідченням Мілза, стоїть стовпом, тримаючи руки в кишенях. Далі — взагалі якась чортівня. Мілз каже: «У мене склалося враження, ніби мадам Дюмон, хоча вона й відступила до стіни, зачинила за ним двері. Пригадую, її рука лежала на дверній ручці». І це теж неприродна для неї поведінка. Вона йому заперечила, але Мілз казав правду. Але тут виникає запитання. Якщо Грімо був у кімнаті сам, якщо він увійшов туди на своє власне відображення, то що сталося з його одягом? Тоді я згадав, що колись Ернестіна Дюмон шила костюми до оперного театру. Я згадав те, про що нам казав О'Рорк, і знаю…

— Що?

— … що Грімо все спалив, — промовив доктор Фелл. — Одяг його був із паперу, як і у вершника, про якого розповідав О'Рорк. Він не міг ризикувати й палити довго справжній одяг у цьому каміні. Він мав поспішати. Все треба було порвати й знищити. А жмути чистого поштового паперу слід було спалити зверху, щоб приховати кольоровий папір, з якого був одяг. «Небезпечні листи»! Не виявлено ж ніяких слідів, що вели б до шухляд у столі, де він тримав папери. Була й ще одна причина палити папери: це — приховати сліди від «пострілу».

— Пострілу?

— Не забувайте, що револьвер мав вистрілити в цій кімнаті. А свідки чули вибух ракети, украденої у Дреймена з припасів, які той тримає для фейєрверків у ніч Гая Фокса. Дреймен помітив пропажу і, гадаю, збагнув, що й до чого, а тому й бубонів щось про фейєрверки. Шматочки грубого картону розлетілися по кімнаті. Картон погано горить, і треба було простежити, щоб вони згоріли, або приховати їх під цією купою паперів. Кілька шматочків я знайшов. Певна річ, ніякої кулі не було. В сучасних патронах до кольта, як ви казали, порох бездимний, він дає лише запах. А в цій кімнаті, навіть при відчиненому вікні, стояв дим.

Давайте підіб'ємо підсумки. На Грімо була довга чорна паперова «уніформа» — пальто з лискучими лацканами, що з відгорненим коміром нагадувало халат. Перш ніж з'явитися перед дзеркалом, він скинув і паперового кашкета з прикріпленою до нього маскою й засунув його до кишені. Справжній халат, між іншим, був уже в ці кімнаті. Чорну «уніформу» він необачно повісив у гардеробній кімнаті внизу. Там її побачив Менген. Як тільки він вийшов, обережна мадам Дюмон сховала її в надійнішому місці. Звичайно, жовтого твідового пальта вона там не бачила. Грімо, що був нагорі, мав вийти в ньому виконувати свій план. Але вчора наприкінці дня це пальто знайшли в гардеробній кімнаті, і мадам Дюмон мусила сказати, ніби воно було там увесь час. Звідси пальто-хамелеон.

Тепер ви можете уявити собі, що сталося в суботу ввечері після того, як Грімо вбив Флея і, діставши кулю сам, повернувся до будинку. Йому та його спільниці довелося похвилюватись. Бачте, Грімо спізнювався. Він мав прийти до дев'ятої тридцяти, а його не було до дев'ятої сорока п'яти. Менген чекав відвідувача, за яким мав стежити. Це вже ставало небезпечним, і Грімо трохи не божеволів. Він пробрався до напівпідвалу, де на нього чекала спільниця. Твідове пальто з плямами крові вони повісили в гардеробній кімнаті з тим, щоб звідти його незабаром забрати. Дюмон обережно вистромила з дверей руку, натисла знадвору на дзвінок і пішла на нього відповідати, а Грімо в цей час надягав «уніформу». Але пауза виявилася надто довгою, і Менген запитав, хто там. Грімо, ще не зовсім заспокоївшись і не бажаючи, щоб його викрили, зробив грубу помилку. Він назвався Петтісом і замкнув з вестибюлю двері до вітальні, де той був із Розеттою. Такий басовитий голос, як у Грімо, має лише Петтіс.

Обман удався. Грімо був сам у своїй кімнаті. Його піджак забрала мадам Дюмон. Йому залишилося тільки замкнутися в кімнаті, надягти справжній халат, знищити паперову «уніформу» й сховати дзеркало.

Це, повторюю, призвело до трагічного кінця. Знову почалася кровотеча. Звичайна людина, та ще й поранена, не витримала б того напруження, яке вже довелося витримати Грімо. Його вбила не куля Флея. Він порвав свої легені, мов гнилі шматочки гуми, коли, докладаючи надзвичайних зусиль, підіймав дзеркало до схованки. І Грімо це зрозумів. Останніми зусиллями, зачепившись за канапу й збивати вбік стільця, він кидає у вогонь ракету. Цієї миті Шарль Грімо раптом збагнув те, у що ніколи б не повірив: зазнає невдачі найзухваліший обман у його гіркому, неправедному житті.

— Що ж було далі?

— Грімо знав, що помирає, — віз далі доктор Фелл, — і, що найдивовижніше, незважаючи на всі свої наміри та плани, був цьому радий.

Знову пішов сніг. Свинцево-сірий день зробився ще похмурнішим. Ніхто й не помітив, як двері відчинились і в них заявилася постать жінки з приреченим виразом на обличчі.

— Бачите, він зізнався, — монотонним голосом провадив доктор Фелл. — Він намагався сказати нам правду про те, як убив Флея, а Флей — його. Але ми Грімо не зрозуміли. Лише годинник допоміг мені збагнути, що ж сталося на Каліостро-стріт. Ось так. Пригадайте його останню заяву перед смертю: «Це зробив мій брат. Я не думав, що він стрілятиме. Бог його знає, як він вибрався з тієї кімнати. Ось він там, а ось уже немає… Хочу сказати вам, хто мій брат, щоб ви не подумали, що я марю».

— Він мав на увазі кімнату Флея на Каліостро-стріт, де покинув того помирати? — запитав Хедлі.

— Так, і страшенне потрясіння, яке пережив, коли відчинив двері будинку, над якими світив ліхтар.

Спершу Грімо хотів сказати нам про Хорватів та соляну шахту, але перескочив на вбивство Флея й на те, що Флей зробив йому. «Не самогубство». Побачивши Флея на вулиці, він не міг видати смерть Флея за самогубство, як планував. «Він не міг з вірьовкою». Про Флея після цього не можна було подумати, що він скористався вірьовкою, яку Грімо покинув як непотрібну. «Дах». Грімо мав на увазі дах не цього будинку, а інший, по якому йшов, залишивши кімнату Флея. «Сніг». Сніг перестав іти й поламав його плани. «Надто яскраве світло». Тут велике запитання, Хедлі. Коли він виглянув на вулицю, там було дуже яскраве світло від вуличного ліхтаря. Флей упізнав його й вистрілив. «Револьвер». Природно, Флей тоді мав револьвера. «Гай». Маска Гая Фокса, якою Грімо намагався скористатись. І, нарешті, «Не скидайте на бідолашного…» Він мав на увазі не Дреймена. Гадаю, це було його останнє прохання: простити за той обман, якого він не вчинив. «Не скидайте на бідолашного Петтіса, я не хотів його вплутувати».

— Так, — сумно сказав Хедлі. — Усе зрозуміло, крім одного. Навіщо було порізано картину й куди дівся ніж?

— Порізана картина, гадаю, — це ще одна деталь витонченого обману. Щодо ножа, можливо, Грімо поклав його поруч із дзеркалом у димохід. Але там його зараз немає. Мабуть, Дреймен учора кудись його подів.

— Помиляєтесь. Щодо цього ви помиляєтесь, — почувся голос від дверей.

Там стояла Ернестіна Дюмон і, згорнувши на грудях руки, усміхались.

— Я все чула. Може, мене повісили б, а може, й ні. Зрештою, це не має значення. Після багатьох років жити далі без Шарля не варто. Ніж узяла я, панове. Він у мене призначений для іншої мети.

Вона задоволено всміхнулася. Очі в неї блищали. Ремпол побачив, що мадам Дюмон ховала під шаллю. Вона раптом хитнулася й упала обличчям уперед. Підхопити її він не встиг. Доктор Фелл повільно підвівсь із стільця, пильно подивився на жінку й, збліднувши, сказав:

— Я вчинив ще один злочин, Хедлі. Я знову розгадав правду.

Примітки

1

Джонсон Семюель (1709–1784) — впливовий англійський критик, лексикограф, есеїст. XVIII століття в Англії називають століттям Джонсона. (Тут і далі примітки перекладача.)

2

Район у центральній частині Лондона.

3

Епстайн Джейкоб (1880–1959) — американський і англійський скульптор.

4

Робітничий район у Лондоні.

5

Loony (англ.) — божевільний.

6

Аристократичний район у Лондоні.

7

Габріеєль (Габор) Добранті /1787—1854/ — угорський філолог, один із засновників угорської академії.

8

«Листи Йоріка до Елізи» (угор.) Лоренса Стерна /1713—1768/.

9

«Вибрані твори Шекспіра» (угор.).

10

Жорстокий рицар із роману Вальтера Скотта «Айвенго».

11

Siebentūrmen (нім.) — «Сім веж».

12

Гай Фокс — керівник так званої «порохової» антидержавної змови в Лондоні, викритої 5 листопада 1604 р., після чого Фокса було страчено. У річницю викриття змови його опудало носять по вулицях, а потім спалюють.

13

Суїнберн Альджернон Чарлз /1837–1909/ — відомий англійський поет, драматург і критик.

14

Концертний зал у Лондоні.

15

У грецькій міфології богиня помсти.

16

«Під сінню Соляних гір».

17

Куранти на будинку англійського парламенту в Лондоні.

18

Персонаж детективного твору А. Е. Мейсона /1865–1948/.

19

Персонаж оповідань американського письменника Вена Дайна /1888–1930/.

Content

Карр Джон Діксон Безтілесна людина

Джон Діксон Карр БЕЗТІЛЕСНА ЛЮДИНА

Перша труна ЗАГАДКА КАБІНЕТУ ВЧЕНОГО

1. Погроза

2. Двері

3. Фальшиве обличчя

4. Неможливе

5. Слова — загадки

6. «Сім веж»

7. Відвідувач Гай Фокс

8. Куля

Друга труна ЗАГАДКА ВУЛИЦІ КАЛІОСТРО

9. Розкрита могила

10. Кров на піджаку

11. Убивство-чаклунство

12. Картина

13. Таємна квартира

14. Церковні дзвони

15. Світло у вікні

Третя труна ЗАГАДКА «СІМОХ ВЕЖ»

16. Пальто-хамелеон

17. Лекція доктора Фелла

18. Камін

19. Безтілесна людина

20. Дві кулі

21. Розгадка

Примітки