Мюллер Гейнц

Нічні сигнали

Гейнц Мюллер

НІЧНІ СИГНАЛИ

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Видавництво ЦК ЛКСМУ «МОЛОДЬ»

Київ 1960

Одного ясного вересневого дня тисяча дев’ятсот сорок третього року, в пообідній час, між озерами Ладозьким та Ільмень на висоті чотирьох тисяч метрів летів на схід німецький бомбардувальник типу «Хейнкель-111». Сонце тисячами іскорок вигравало на блискучому плексигласі прозорої кабіни, розташованої спереду між двома моторами, в днищі фюзеляжу, що в центральній частині виступає у формі видовженої мілкої ванни, а також на черепахоподібній випуклості, яка одиноко стирчала над обшивкою фюзеляжу, нагадуючи своїм виглядом суфлерську будку в театрі. Тільки тут з неї визирала не голова пристаркуватої тітки-шепотухи в окулярах, що підказує репліки погано підготованим до вистави акторам, а радист екіпажу, унтер-офіцер Вернер Мільднер.

Оточений з усіх боків радіоприладами, він плавно витав по кабіні у своєму сидінні-гойдалці, уважно оглядаючи яскраву блакить неба, чи не з’являться де ворожі винищувачі. На два метри нижче, у нього в ногах, випроставшись на весь зріст, лежав новий борт-механік. Вернер, наймолодший і найжвавіший серед членів екіпажу, уже пройнявся до нього почуттям товариської солідарності.

Ще вчора, коли Аксель Кролль прибув до них, він здався Вернерові надто літнім, надто серйозним і замкненим. Вернер знав, що новак — старий фронтовий вовк і досвідчений пілот, хоча на чомусь там погорів. І це ще посилило в ньому почуття недовіри. Не тому, що Кролль був штрафником, — це Вернера мало турбувало. Всього два тижні тому йому самому мало не попало від начальства, коли він взявся вирулити літак з посадочної смуги під маскувальну сітку і, розвертаючись, зачепився за дерево. На щастя, механіки залатали дірку на лівому крилі раніше, ніж у капітана — командира ескадрильї— знайшовся час оглянути пошкодження; інакше б йому не уникнути кількох тижнів арешту, а можливо, засадили б і надовше. Напевне, тоді б його перевели з авіації до піхоти, бо восени сорок третього над такими питаннями довго не розмірковували… Він знав з власного досвіду, та й з багатьох інших випадків, як легко саме представники льотного персоналу могли стати штрафниками.

Ні покарання Акселя його не цікавило. Вернер спочатку побоювався, що колишній пілот поводитиметься зарозуміло, неохоче виконуватиме свої нові обов’язки і навряд чи стане колись своєю людиною в тому добре спаяному товаристві, яким досі був їхній екіпаж. Але, як виявилося, цей новак зранку не лише бездоганно протер шибки в кабінах, а й прослідкував за заправкою літака пальним, потім ще раз оглянув озброєння і боєприпаси, перевірив кисневі прилади. Він так добре змастив і відрегулював Вернерову «колиску», що варто було радистові легенько спертися на приклад кулемета, як усе його тіло разом з сидінням пересувалося то вгору, то вниз, а трохи відштовхнувшись, він міг кілька разів обернутися навколо себе.

Все це зробило Акселя в очах Вернера гідним того, щоб зайняти місце попереднього борт-механіка, який ніколи так дбайливо не ставився до своїх обов’язків. Адже, незважаючи на молоді літа, Вернер оцінював людей за їхніми ділами, а не за зовнішністю чи словами.

Двадцятичотирьохрічний пілот, фельдфебель Клаус Зоммер, і на два роки молодший від нього командир літака і штурман лейтенант Густав Гартман, оглянувши машину перед бойовим вильотом, теж змушені були відкинути своє вчорашнє упередження щодо новака.

Якби Аксель Кролль здогадався, що про нього думають інші члени екіпажу, його намір, певно, завдав би йому ще більших мук. Аксель збирався вистрибнути з літака. Просто отак над територією противника відкрити донний люк і кинутись головою вниз, звіривши своє життя парашутові…

Ще кілька тижнів тому він думав, що вже ніколи більше не сидітиме в літаку, не дивитиметься на землю з висоти, наче на картину, розстелену під ногами, ніколи більше не відчує того своєрідного, ледве помітного тиску в ушах, коли машина здіймається вгору або опускається вниз, ніколи більше не доведеться йому переборювати млосне відчуття в шлунку, коли літак раптом провалюється в повітряну яму. Ніколи не відчуватиме він себе вільним, мов птах, ніколи або доки триватиме оця жахлива війна.

Так думав Аксель Кролль ще в липні, коли під палючим сонцем, обливаючись потом, працював у каменоломні в Норвегії. Правда, ще тоді ходили чутки, ніби його та багатьох інших військових, що відбували покарання, мають «помилувати» і послати в штрафні підрозділи на фронт. Але він аж ніяк не сподівався, щоб йому, засудженому за «розклад збройних сил», знову коли-небудь пощастить потрапити в авіацію. Він уже давно чекав, що його пошлють до піхотного штрафного батальйону 999, де на розміновуванні та інших небезпечних роботах середній вік солдата становив щось близько трьох тижнів.

Проте ось він знову в літаку — та ще й такому самому «Хейнкелі-111», на якому сам зробив вісімдесят шість бойових вильотів, і летить, летить все далі від своїх мучителів, що знущалися з нього протягом довгих років, йому таки справді пощастило. Але… завтра або щонайпізніше післязавтра прибудуть його документи. Тоді вже йому більше не дозволять літати над територією противника.

Лежачи отак у заглибині на дні фюзеляжу і поринувши у свої думки, Аксель дивився на безмежні російські ліси, що розстелилися під ним велетенською темною рівниною і лише де-не-де переривалися світлішими плямами боліт і поселень. Час від часу цю картину закривали поодинокі купчасті хмари, що ліниво мандрували кудись у небесному просторі. Оскільки в цій місцевості навряд чи можна було сподіватися на зустріч з ворожими винищувачами, він міг би спокійно встати, пробратися через вузький прохід між касетними бомботримачами і заглянути в передню кабіну до пілота і штурмана. Але ж розмовляти при такому гуркоті моторів зовсім неможливо, а підключатися до СПУ — сигнально-переговорної установки — в такий час небажано.

СПУ — це мініатюрна радіосистема з передавачами та приймачами, з мікрофонами, з гудзик завбільшки, і з навушниками, вшитими в шоломи. Всередині машини передача здійснюється по проводах, як у телефоні, і на кожному шоломі теліпається метровий тоненький кабель, з штепселем на кінці. Відповідна розетка міститься на бойовому посту кожного члена екіпажу — над головою або збоку. Коли настроїтись на ту саму хвилю, на якій працює СПУ, то можна на невеликій відстані підслухати розмову екіпажу. Тому над територією противника здебільшого розмови по СПУ не велись.

Момент, коли Аксель збирався вистрибнути, наближався щосекунди. Ось над першим великим поселенням він відтягне засувку, кришка люка відкриється, і він випаде з літака, йому ще лишилося закріпити на собі парашут, що лежав позаду у вузькому проході до дверей, якими закінчується задня частина фюзеляжу.

Чи треба йому попрощатися з екіпажем? Чи може він довіряти цим людям? Це ж не ті колишні товариші, з якими він літав роками, — ті, звичайно, зрозуміли б його і навіть допомогли б. Їм би він міг розповісти все, що пережив і вистраждав за останні два роки. З ними Аксель міг би поділитися своїми думками, які визріли за цей час під впливом стосунків з французами, яких примусили «добровільно» вступити на німецьку, військову службу, бо в разі відмови їхні сім’ї «померли» б у концтаборах; з чехами, яких об’явили німцями й одяг— ли в німецькі мундири, хоча ті жодного слова не розуміли «рідною мовою»; з антифашистами, що лише завдяки якомусь випадкові уникли концентраційного табору, і з багатьма військовими, які відмовилися виконувати людиноненависницькі накази або хоча б недвозначно висловлювали своє негативне ставлення і до них.

Так, своїм колишнім товаришам по екіпажу він мусив би розповісти про все це, пробудити їх і вирвати з цього стану бездумної, смиренної покірливості, що так красиво іменувалася солдатським послухом, а по суті була не чим іншим, як безнадійною малодушністю і боягузтвом перед власною відповідальністю. Своїм колишнім товаришам по службі він повинен був би допомогти знайти вірний шлях до іншої, кращої Німеччини. Але що робити з цими людьми? Він так мало знає їх…

Аксель Кролль уважно розглядав землю там внизу, мешканцям якої збирався звірити своє життя. Над ним, на відстані простягнутої руки, стирчала товста, незграбна гармата, бридкий широкий ствол якої був спрямований вниз. Прямо над головою звисав приклад з магазином, в якому лежало двадцять п’ять згубних двадцятиміліметрових снарядів. Слабким потиском вказівного пальця він міг послати вниз смертоносні набої. Але Аксель не про це думав. Літак наближався до мети, і бортмеханіка заполонили інші турботи.

— Клаус, пора! — рявкнув по СПУ Густав.

В ту ж мить Клаус Зоммер вимкнув автопілот, який весь час самостійно підтримував задану висоту, напрям польоту і позицію машини; одночасно він ручним акселератором убавив газ, щоб мотори раптом не заревли, коли машина піде на зниження. Для всіх членів екіпажу це було сигналом до посиленої пильності. Цей момент, коли кожен був зайнятий своїми справами, Аксель використав для того, щоб надіти на себе парашут. Раз, два — і застібка прив’язного ременя клацнула у нього на грудях. Він був готовий.

Тимчасом машина почала різко знижуватися.

— Три з половиною… Три тисячі… Дві з половиною… — повідомляв Клаус висоту.

Аксель зірвав з голови кисневу маску.

Вони наближалися до нижнього шару рідких хмар. Туманна завіса проносилась мимо літака. Показався об’єкт атаки — маленьке російське містечко, скоріше село, варте уваги тільки тим, що тут схрещувались дві залізничні лінії. Жодної казарми, жодного танка, жодної військової машини, лише поодинокі солдати серед натовпу цивільних, жінок та дітей, що скупчились на вокзалі навколо поїзда. Побачивши літак, вони, наче комахи з розворушеного мурашника, розсипались у всі боки.

Жоден кулемет, жодна зенітна гармата не відбивали наліт.

Ось Клаус знову вивів машину в горизонтальне положення. Задана для бомбометання висота — дві тисячі метрів — досягнута. Тепер пілот мав тільки тримати взятий курс і реагувати на корективи Густава, який сидів поруч і напружено вдивлявся в оптичний приціл бомбардувального апарата. Три хвилини повинен був отак прямо летіти Клаус. Тим часом Густав визначав дані, що могли вплинути на траєкторію падіння бомб: висоту, напрям вітру і швидкість польоту. Потім він настроював остогидле перехрестя оптичного приладу на ціль, продовжуючи передавати Клаусу незначні корективи.

З цього моменту навряд чи можна було відвернути загибель багатьох людей там внизу. Бомби відчепляться автоматично, тільки-но утвориться відповідний кут між оптичним прицілом, спрямованим на ціль, і машиною. Тоді з бомбових касет ринуть униз усі тисяча п’ятсот кілограмів динаміту й фосфору, несучи смерть і руйнування.

Аксель збирався вистрибнути одразу після бомбометання, перш ніж Клаус знову спрямує машину вгору, за хмари. Інакше за кілька секунд Вернер може знайти час поглянути вниз і помітить закріплений на ньому парашут.

Звичайно, він вистрибне з літака швидше, ніж радист встигне вжити якихось заходів. А потім? Досить літакові один раз розвернутись, і парашутист буде продірявлений, а його парашут пошматований бортовими кулеметами. Ні, можливість нещастя, навіть уявну, треба принаймні мати на увазі. Хоча для Акселя риск полягав і в тому, що населення безпосередньо після бомбардування навряд чи привітно зустріне його, але в Росії — про це він знав — не було ніякого «наказу фюрера», що оголошував би поза законом кожного ворожого льотчика і дозволяв його обстріляти, вбити, як скаженого собаку.

— Що за чортівня? Де ж тут військові склади? — раптом вигукнув Густав, перервавши гарячкові думки Акселя. — Не видно навіть якого-небудь копійчаного об’єкта!.. Чортові свині!..

Аксель схвильовано насторожився. Слухняний раб не буде вдаватися до подібних виразів, так може говорити лише чутлива, мисляча людина. І раптом у нього ніби мимоволі вирвалася відповідь:

— Там далі поле!

Хоч там було не справжнє поле, а порослі деревами луки, для льотчиків кожен промах у бомбометанні означав «поцілити в поле», так само як для піхотинців кожен постріл мимо — «поцілити в небо».

Чи не розгубився Густав? Може, він прогавив ціль? Бомби відділилися від літака вже над самим вокзалом. Тепер вони вибухнуть далеко за залізничною колією і за натовпом, що розбігався там внизу. Аксель зняв руку з засувки донного люка. Невже це справжні товариші, яким можна відкритися?..

Літак знову набирав висоту. Знову мотори ревіли на повну силу. Раптом — жахливий тріск, наче серія вибухів снарядів…

— Перебої в лівому моторі! — почувся спокійний голос пілота.

Один рух — і парашут знову лежить на своєму місці. Аксель незграбно пробирається в своєму безформному товстому кобмінезоні й високих унтах наперед.

— А дай-но сто десять процентів! — гукнув він Клаусові прямо в вухо. — Напевно, свічки закоптилися.

Клаус схвально кивнув. Він плавно посунув уперед лівий акселератор до помітки «нормально» і потім далі аж до останньої засічки. Мотор дістав більше пального, тепер він був перевантажений. Він все ще час від часу «стріляв», але пропуски запалення порідшали, і невдовзі блакитне полум’я на вихлопі показувало лише те, що мотор працює на максимальних обертах. Коли Клаус знову відвів ручний акселератор в нормальне положення, блакитне полум’я зникло.

Аксель хотів було вже пробиратися назад до своєї «ванни», але Густав підштовхнув його на сидіння прямо за своєю спиною; тепер йому варто було трохи податись наперед, якшо він захоче щось крикнути на вухо Густаву або Клаусу.

Вони ввійшли в хмари. Клаус зменшив газ. Нестримний гуркіт змінився заспокійливим гулом. Аксель зрозумів: екіпаж прийняв його до свого колективу — адже місце за пілотом і спостерігачем дозволяло підтримувати з ними безпосередній контакт; звідси перед ним відкривалась така сама перспектива, як і перед Клаусом. Він зрозумів, що йому, старому пілотові, хотіли зробити хоч маленьку приємність, бо він, власне, не мав права залишати свій, ізольований від інших, незручний бойовий пост там позаду, особливо ж над територією противника.

Його охопило відчуття, що в особі нових колег він знайшов таких самих людей, які були колись у його екіпажі. В них зародився той самий сумнів, що в нього три роки тому, коли йому довелося скидати бомби на беззахисні англійські міста. У нього самого ті сумніви переросли в тверде переконання: ця війна вже не війна в звичайному розумінні, а звичайне вбивство. Вбивство населення противника за всяку ціну, незалежно від того, були це люди у військових мундирах чи цивільних костюмах, старики чи молоді, чоловіки, жінки чи діти. Це йому довів Сталінград, це довели жахливі нальоти на беззахисні міста. Але Аксель знав і те, що саме молодим людям, яким змалечку задурманювали голови такими поняттями, як героїзм, послух і сталева загартованість, надзвичайно важко було звільнитися від традиційних поглядів і що шлях до неупередженого мислення та свідомих дій для них був довгий і нелегкий.

Свій намір вистрибнути з парашутом Аксель на сьогодні облишив. Ці троє без зайвих слів прийняли його в свій спаяний колектив, і тепер, коли Аксель сидів уже не в своїй відокремленій «ванні», а серед них, йому здавалося неможливим, нічого не сказавши, залишити товаришів. Якби вони знали Акселя ближче, то зрозуміли б його намір.

А можливо, розмірковував він собі, папери прийдуть не так скоро, може, навіть вони десь загубились. В тому безладді, що панувало в резервній частині, де він був останнього часу, таке могло статися, його перебування там припало саме на той час, коли розбомбили Гамбург. Він був тоді в Мюнстері, і його, разом з іншими солдатами, негайно погнали рятувати мешканців ганзейського міста. І от там йому, пілоту бомбардувальника, довелося побачити на власні очі, що таке англійські бомби. Жахливі сцени в бомбосховищах Гамбурга остаточно довершили формування його як противника фашистської війни. В ті дні в Мюнстері все пішло догори ногами, бо навіть частина писарів була в Гамбурзі. А новоприбулі ще не встигли розібратися в справах. Мабуть, цій обставині він і завдячував своїм поверненням до льотного персоналу. Якщо ж його документи помилково заслали кудись в інше місце, то можуть минути тижні, поки вони прибудуть до ескадрильї.

Ех, якби вдалося знайти в канцелярії штабу ескадри надійного друга!.. Тоді б можна було спокійно чекати, поки прибудуть його папери. Тоді б їх можна було у всякому разі ще на день-два притримати поки він непомітно зникне з очей… Проте, якщо його папери були відіслані відповідно до встановленого порядку, вони можуть бути вже в штабі, і йому навряд чи доведеться ще раз політати над територією противника. В такому разі майже напевно його уже завтра спровадять до батальйону 999… Та це згодом. А поки що він лишається з своїми товаришами.

Літак знову виринув з розріджених хмар у яскраво осяяні сонцем небесні простори. Під ними, наче ватні кулі, пливли висококупчасті хмари. Літак продовжував набирати висоту. За таких умов можливості непомітного наближення ворожих винищувачів зводились до мінімуму.

Густав щось крикнув до нього, але Аксель нічого не зрозумів. Тоді штурман показав на запасну розетку у нього над головою. Аксель збагнув. Адже і на цьому місці можна підключитися до СПУ. В ту ж мить він почув танцювальну музику: як і по дорозі на схід, Вернер виловив десь із ефіру найкращі мелодії.

Невдовзі вони перелетіли лінію фронту і знизилися до висоти три тисячі метрів. Вернер, як звичайно, встановив зв’язок з командним пунктом ескадри. «В-М-Н викликає G-L-Р», — послав він в ефір морзянкою на хвилі командного пункту, і знову «В-М-Н викликає G-L-Р». В ту ж секунду запищало у відповідь, командний пункт був готовий до прийому. Вернер доповів про виконання бойового завдання і напрям виходу літака на аеродром. Потім знову підключився до СПУ і схвально промовив:

— Одразу помітно, коли чергує Карл. Моментально відповідає!

— Це тому, що штабний радист Карл Крумбайн — кращий друг Вернера, — посміхаючись звернувся Клаус до Акселя. — Хоч він іноді змушений півгодини посилати свої позивні, поки спіймає Карла на свій ключ, а все ж таки з’єднується з ним «моментально».

Вернер, який, звичайно, чув кожне слово, негайно почав доводити правильність своєї думки. Аксель зрозумів, що ця суперечка про особливу тямущість Карла розігрується сьогодні не вперше. Однак безперечно було одне: Вернер не дозволить чимось скривдити свого друга.

Вони ще якийсь час слухали танцювальну музику, та врешті почалися звичайні приготування до посадки. Як і завжди, Вернер не позбавляв можливості весь екіпаж слухати його дальші переговори по радіо.

Наступні тижні промайнули швидше, ніж того хотів Аксель. Під час сімнадцяти дальших бойових вильотів він міцно здружився з новим екіпажем, хоча, як і раніше, свої думки висловлював стримано. Густав, Клаус і Вернер тепер уже знали всю його біографію, і ніхто з них навіть у думці не припускав робити для нього якісь утруднення. Екіпаж став справжнім бойовим колективом, хоч, правда, не в тому розумінні, як цього вимагало їхнє начальство.

Вернер домовився зі своїм другом Карлом Крумбайном, штабним радистом, який пообіцяв переглядати пошту ще ретельніше, ніж досі, всяку несприятливу для Акселя кореспонденцію затримувати і попереджувати його про це. Крумбайна не довелося довго умовляти. Вернер і Карл познайомилися ще в школі радистів, де вони вдвох залицялися до однієї темпераментної зв’язківки, а коли та маленька капризуля віддала перевагу молодому лейтенантові, разом утопили своє горе в горілці. Надалі вони більше ніколи не сперечалися з-за дівчат. У них було багато спільних спогадів і поглядів, хоч темпераменти у них були зовсім протилежні: Вернер завжди жвавий і моторний, а Карл навпаки — відзначався прямо-таки олімпійським спокоєм, у чому його переважав тільки його безпосередній начальник фельдфебель Кілау.

Щодня вони годинами просиджували разом. Причому Вернер ніколи не забував справитися про папери Акселя.

Одного разу Вернер прийшов з командного пункту розгніваний. Карл сказав йому по секрету про запланований на одну з наступних ночей наліт усім їхнім з’єднанням на невеличке радянське містечко недалеко за лінією фронту. І це незважаючи на те, що в тому містечку були розташовані переважно приймальні госпіталі для поранених у наземних боях, які тривали ось уже кілька тижнів. Але твердили, ніби там, згідно з якимись даними, мають бути ще й танки, зібрані для наступу.

Вернер аж кипів, розповідаючи своїм товаришам про цю підлість. Вони саме летіли на виконання бойового завдання. Літак досяг необхідної висоти, і Клаус увімкнув автопілот. Звичайно це завжди були найнудніші години польоту, коли радист за якимсь неписаним правилом мав ловити в ефірі найкращу танцювальну музику. Взагалі Вернер був мастаком у цьому ділі, але сьогодні йому було не до музики — він все ще страшенно обурювався:

— Ви тільки уявіть собі: вночі, коли ті напівживі бідолахи тільки-но поснуть, радіючи, що і на цей раз вибралися живими з пекла! — Він збуджено ляснув себе по коліну: — А Обст, наш високошановний командир ескадри полковник Обст фон Шенег і туди простягає свою брудну руку. Розуміється, він, незважаючи на темряву, ще й винищувачів для прикриття викликав! Ніби в цій операції є якась небезпека для нас! Та це ж чистісінька бойня!

Клаус, Густав і Аксель, збентежені, слухали його. Вони не сумнівалися в правдивості Вернерових слів, хоч яким страхітливим здавалося їм усе це. Надто добре знали вони свого командира ескадри. Той погоджувався з кожним наказом, що надходив зверху. Головне, щоб у наказі не було чогось небезпечного для нього особисто. Подумати тільки — на одній тактичній нараді він навіть порушив питання про використання їхніх звичайних бомбардувальників як пікірувальників. Весь льотний персонал тоді прийшов до одного висновку, шо у їхнього командира засвербіла шия. Інакше кажучи, полковник Обст фон Шенег захотів — за рахунок своїх екіпажів почепити собі на шию ще й мечі до рицарського хреста.

Під час цієї розмови Аксель знову сидів у кабіні позад Клауса та Густава, йому дуже кортіло висловити й свою думку, та він був дуже здивований такою одвертістю товаришів і вважав за розумніше почекати, чим ця розмова скінчиться. Більшість екіпажів машинально виконували всі накази, розрізняючи при цьому лише небезпечні завдання та польоти-прогулянки. їм було байдуже, куди скидати бомби, аби наказ був. Довгі роки війни давно вже притупили їхні почуття.

Тим більше радувало Акселя, що його товариші не піддались загальній летаргії, а зберегли за собою право лишитися мислячими людьми.

Слова Вернера змусили глибоко задуматися Клауса і Густава, і коли Вернер раптом ввімкнув свої звичайні веселі мелодії, вони вперше сприйняли їх як щось недоречне. Аксель теж був розчарований. Невже ця розмова так і скінчиться нічим? А в нього ж склалася інша думка про цих друзів. Добре, що він не висловив своєї точки зору…

Знову перелітали вони лінію фронту на великій висоті, не помічені ні своїми, ні противником. Та й хто там, внизу, в тому хаосі заліза і крові, вибухів, диму й пострілів, галасливих атак і зойків поранених матиме час і дозвілля в бінокль обшукувати небо, щоб побачити, як у розривах хмар темною тінню завбільшки з комара прошмигне голуба машина? Адже за кілька секунд вона зовсім зникне з поля зору. Ніким не потурбована, прямувала «Берта-Марія», прозвана так за свої розпізнавальні літери В-М, на схід.

Аксель лежав у своїй «ванні», роздумуючи про недавно почуте. Вернер виключився з СПУ й поринув у свою пристрасть — почав підслухувати повідомлення чужих передавачів. Коли ще Аксель опановував спеціальність радиста, він теж часто ловив такі передачі по радіо й намагався з тих метких ті-та-та та-та-ті розшифрувати зміст передачі. Проте скоро позбувся цієї дитячої хвороби радистів. Вернер навпаки — досяг високої майстерності в розгадуванні чужих радіограм. Маючи, безсумнівно, дуже тонкий слух, він уже з перших знаків, які надходили з командного пункту, пізнавав, хто з радистів сидів за ключем; а якщо передавач був чужий, одразу міг визначити, німецький він чи іноземний.

Іноді він підключав і СПУ, шоб продемонструвати товаришам таке зразкове розшифрування. Тому й на цей раз ніхто не здивувався, коли раптом обірвалася танцювальна музика, а замість неї пролунали своєрідні й незрозумілі знаки морзянки.

— Це рація радянських артилеристів, — пояснив Вернер. — Командний пункт батареї по радіотелеграфу одержує корективи для стрільби.

Але весь екіпаж неабияк вжахнувся, коли він раптом перейшов на передачу і відкритим текстом послав в ефір: «Увага, увага! Попереджаємо! Завтра вночі має бути піддано бомбардуванню Манєво, тридцять кілометрів на схід від Солти, по дорозі на Новгород!» Вони почули, як Вернер повторив радіограму, а через кілька секунд уже знову слухали танцювальну музику.

Досить тривалий час кожен член екіпажу вдавав, ніби нічого не чув. Аксель полегшено зітхнув. Отже, він таки не помилився в своїх товаришах! І добре розумів, чому Вернер пропустив цю радіограму через СПУ. Досить Вернерові було повернути вимикач, щоб приховати від інших членів екіпажу свій вчинок. Отже, ця пересторога послана ним цілком обдумано.

Аксель чекав, як реагуватимуть інші двоє; адже не було сумніву, що вони теж зрозуміли все до єдиного слова. Він нерішуче поглянув угору до Вернера, що сидів у своєму кріслі так напружено, ніби чекав нападу ворожого винищувача. Акселю хотілося встати і принаймні по-товариськи покласти йому руку на коліно, як тут в навушниках почувся дещо глухий голос Густава:

— Це добре, Вернер, — сказав він поволі, — але щоб більше не самочинствував. Досі ми разом варили кашу, разом і їли… Так мусить бути завжди!

Клаус щось буркнув на знак згоди. У Акселя відлягло від серця. Він підвівся і дружньо потис руку Вернерові. Вони зрозуміли один одного без слів.

Хоч у них і не було надій, що їхню радіограму там на землі прийняли й зрозуміли, однак вони все ж чинили опір злочинним діям, і вже саме це відчуття сповнювало їх новою вірою у власні сили.

Проте вони помилялися. Радіограма дійшла. Один радянський командний пункт на тій самій хвилі приймав від літака ближньої розвідки корективи артилерійської стрільби. Раптом радист між знайомими даними почув чужі знаки Морзе. Спершу це його дещо спантеличило, він сприйняв той писк як випадкову перешкоду, та коли ті самі знаки стали повторюватись, олівець механічно забігав по паперу, лишаючи по собі сліди з крапок і рисочок. На жаль, радистові не вдалося записати всі знаки повністю, але повторення передачі він так більше й не дочекався. В ту ж мить знову пролунали позивні коректувальника, і довелося продовжити свою роботу.

Коли через дві години прийшла зміна, радист показав колезі папірець і спитав:

— Ти зміг би розшифрувати це?

Той почав підставляти літери з російського алфавіту, але в нього вийшла така ж сама нісенітниця, як і в його попередника. Тоді спробував підставити німецькі літери і неабияк зрадів, коли прочитав: «Увага, попереджаємо…» Решта так і лишилась незрозумілою для нього. Надто багато знаків були незнайомі або просто пропущені. Єдине, що він ще спромігся скласти, це слово «Новгород». Однак і це спонукало його негайно вирвати аркушик з блокнота, переписати знаки ще раз начисто і з коротким донесенням про обставини й точний час прийому радіограми передати їх офіцерові зв’язку, який знав німецьку мову.

Старший лейтенант Кримов зміг прочитати ще кілька слів, та від цього зміст перестороги не прояснився. Німецькі фрази для нього були надто незвичними, щоб правильно розгадати їх у такому понівеченому вигляді. Навіть з допомогою словника і деяких припущень він не просунувся вперед.

Зрештою, Кримов не надав особливого значення цій справі, бо вважав, що в даному разі йдеться про звичайну погрозу, до яких вони вже звикли. Проте на всяк випадок на світанку він усе ж передав оригінал радіограми, разом з своєю розшифровкою, через зв’язкового мотоцикліста до відділу обробки матеріалів.

Але там було досить важливіших даних для обробки. Побіжно проглянувши текст, поспішили погодитися з думкою офіцера Кримова. Випадково, уже надвечір, ця справа потрапила в руки капітанові Новикову. Це був сибіряк — високий, білявий, з засмаглим обличчям і світло-сірими очима, він відрізнявся особливою грунтовністю у всьому, його спокусила ця таємнича радіограма, бо він знав німецьку мову і сподівався більше вичитати в ній, ніж зуміли його колеги.

Йому вдалося розшифрувати ще кілька слів: «завтра вночі»… «бом…дуванню»… «на схід»… «дорозі на Новгород». Кінець кінцем він запросив дивізійного перекладача. Спільними зусиллями їм вдалося доповнити текст, і стало зрозуміло, що це була не одна з звичайних погроз, а пересторога.

Новиков, недовго думаючи, сказав:

— Їду негайно до генерала, хай він вирішує, як бути!

В ту ж мить викликав мотоцикл, скочив у коляску й помчав до командного пункту армії.

Вже починало сутеніти, коли сибіряк стояв перед командуючим і доповідав. На закінчення Новиков сказав:

— Щоб розшифрувати це повідомлення, нам довелося дати певну волю своїй фантазії. Проте ми переконані, що правильно розгадали текст радіограми. Про вірність повідомлення я судити не можу.

Генерал замислився на якусь мить, відкашлявся й сказав:

— Я теж не можу визначити правдивість повідомлення. І все ж таки наш обов’язок — врятувати беззахисних поранених. Тому я наказую: евакуювати всі госпіталі й перев’язочні пункти і не заселяти їх три дні, якщо це повідомлення виявиться невірним. — Потім невдоволєно додав: — На жаль, я не маю в своєму розпорядженні достатньої кількості винищувачів і не можу за такий короткий час стягнути потрібну кількість зенітних частин, щоб дати належну відсіч німецьким бомбардувальникам.

Не більш як за годину до містечка вже мчала моторизована транспортна колона. Похапцем, абияк розміщали поранених на соломі, закутували в ковдри й мерщій вивозили до найближчого лісу. Прибували все нові й нові санітарні та вантажні машини. Невдовзі після півночі госпіталі й приймальні пункти були евакуйовані.

Серед поранених поступово поширилась чутка про причини поспішної евакуації. Минали години, немало німецьких літаків пролітало над містечком — це було тут, за якихось сорок кілометрів від фронту, звичайним явищем, — проте не впала жодна бомба. Невже-таки вони справді стали жертвою грубої витівки? Поранені стогнали від болю й спраги. Між ними в розпачі бігали лікарі й сестри. Як вони могли допомогти їм без спеціальних інструментів, без достатньої кількості перев’язочних матеріалів і болезаспокійливих медикаментів?

Вже почало світати, коли в повітрі почувся перший гул. Бомбардувальники, наче величезні джмелі, вишикувані в чіткому порядку, вкрили небо. Над ними дзвеніли крихітні крапки — винищувачі прикриття. І тут посипалися бомби. Маленькі, наче іграшкові, вони відділялися від фюзеляжів, перекидалися, поблискували в перших сонячних променях і зникали в глибині. Ще мить — і загуркотіло так, ніби настав кінець світу. Велетенський грибоподібний стовп диму звився аж до самих хмар, фарбуючи їх в дедалі темніший колір і розсуваючись у всі боки.

От і сталося. Сповнені жаху, поранені думали про те, що було б з ними в ці хвилини, якби вони лишилися в своїх ліжках. Тимчасом підрозділи німецьких бомбардувальників, ніби нічого й не сталося, в строгому порядку розвернулися широкою дугою й поволі зникли на заході.

Дізнавшись про цей наліт, генерал не сказав жодного слова. Він довго стояв нерухомо, стискаючи кулаки. Проте почуття справедливості змусило його констатувати, що німецьких радистів, які послали в ефір ту пересторогу, ще не засліпила війна. І він, не вдаючись у розмову, наказав Новикову подбати про те, щоб на хвилях, якими користувався таємничий передавач, більше нічого не передавали і щоб негайно була створена група радистів, які досконало вміють передавати й приймати радіограми німецькою мовою.

Нелегке завдання випало на долю молодого сибіряка. Потрібно було два, а може навіть три радисти, які однаково добре знають німецьку й російську мову. А крім того, вони повинні досконало вміти вести передачу й прийом обома мовами. Де їх знайти? А проте він покладався на вишколених радистів, тих спритних хлопців, що підтримували зв’язок з багатьма товаришами. Тому звелів їм оголосити, що для важливого завдання конче потрібні радисти з такими-то знаннями.

До вечора зголосилося п’ять радистів. Новиков по черзі викликав їх в ефірі й вів розмови німецькою мовою. Два одразу дали осічку. Вони мали лише загальні шкільні поняття і вже за нормальної швидкості виявились безпомічними. Два інших витримували до вісімдесяти знаків на хвилину. Останній виявився незвичайно обдарованим радистом з неймовірним слухом і пам’яттю. Він ще не знав досконало німецької мови, але впевнено приймав усі передачі німецькими літерами і схоплював зміст радіограми. Ці троє були негайно відряджені до відповідного штабу і в ту ж ніч приступили до виконання своїх обов’язків.

За перші вісім днів новоутворена радіогрупа не прийняла жодного повідомлення. Люди сиділи без діла перед своїм радіоапаратом і лише час від часу перевіряли постійно настроєну хвилю. Вони чекали. Щоб не нудьгувати, придумали гру: все, що мали сказати один одному, перекладали на німецькі знаки Морзе, вистукували пальцями по столу чи на шибці або просто мугикали своїм голосом. Спочатку виникало багато непорозумінь, зате таким чином вони дуже швидко зазубрювали досі незвичні для них знаки.

На третій день Новиков передав їм заяложений зошит, в якому були переписані німецькі Q-групи — своєрідна система скорочених повідомлень. Кожна така шифрована фраза починалась літерою Q, а далі йшло А-А або S-R, що означає: «Я повертаюсь» або «Передавайте повільніше», чи Q-Т-Н — «Сповістіть своє місцеположення» або Q-Т-R — «Прошу, дайте точний час». Вони включили й ці ключові групи в свої розмови за азбукою Морзе і невдовзі були певні того, що можуть одразу зрозуміти будь-який німецький відкритий текст і відповісти на нього. Хай лише озветься той невідомий радист. Але він все ще мовчав.

Тимчасом «Берта-Марія» вже тричі літала на схід, виконуючи нові бойові завдання. Одного разу екіпаж навіть рискнув відхилитися від курсу на південь і встановив, шо в розбитому бомбами містечку немає жодної спаленої машини. Не помітили вони й звичайної після такого нальоту похоронної команди. Однак у них не було впевненості в тому, що їхнє попередження дійшло за адресою.

А їм дуже хотілося довідатися про результати, але передавачі на тій хвилі, що вони тоді запеленгували, весь час мовчали. Лише десь поряд пищали кілька інших передавачів. Ця мовчанка здавалася Вернерові настільки незрозумілою, що він уже подумував, чи не забув довжину тієї хвилі, бо ж ніде не занотував її, а лише запам’ятав. А саме сьогодні у нього було що передати! Карл повідомив, що наступної ночі знову має відбутися концентрований наліт на одне відкрите радянське місто далеко в тилу.

За цей час Аксель розповів їм про жахливі, а з військового боку цілком безглузді нальоти, які він сам спостерігав у Гамбурзі. Весь екіпаж дотримувався єдиної думки, що треба б принаймні попередити хоч населення міста. Але як? Вернер безнадійно крутив регулятор настройки свого приймача, проте ніде не міг запеленгувати безсумнівно радянського передавача.

Хотів був уже зовсім кинути це діло, а потім, на зворотному шляху, спробував ще раз навмання послати кілька фраз на старій хвилі. Та тільки-но він передав «Увага, увага», як йому ясно й чітко відповів якийсь передавач: «Ми готові до прийому!» І зараз по тому повторилася та сама фраза по системі Q-групи.

Від хвилювання Вернер мало не вискочив із свого сидіння. Значить, там чекали на його виклик! Правда, у нього зародився сумнів, чи не надійшла відповідь з якоїсь німецької допоміжної станції, — його збентежило знання Q-групи. Однак в ту ж секунду знову пролунало: «Та-та-ті-ті ті-та-та-та. І Вернер слово за словом переказав уголос, хоча його товариші по екіпажу і так зрозуміли: «Ми готові до прийому й іменем міжнародного права та від тисячі двохсот поранених дякуємо за попередження вісім днів тому. Ми слухаємо! Слухаємо!»

Якийсь час Вернер ще вагався, поки Клаус раптом гримнув на нього:

— Чого так довго чекаєш, ти, дурнику! Вже скор будемо вдома!

І тут застрибали пальці Вернера. Як і всякий вправний радист, він натискував на ключ апарата Морзе ні одним пальцем, а всією кистю руки так, що коливання йшли від зап’ястку: «Завтра вночі небезпека загрожує…» і далі він давав точне місцезнаходження об’єкта за градусною сіткою, бо не був упевнений, чи німецьке написання назви населеного пункту точно збігається з російським, а крім того, хотів діяти якомога обережніше. Бо якщо якийсь німецький радист підслухає малозрозумілий текст, то напевно передусім зверне увагу на російську мову, і в нього виникне підозра.

За мить Вернер уже одержав і «квитанцію» про прийом радіограми. Проте для дальших радіорозмов незнайомий партнер запропонував йому іншу хвилю Вернер дав згоду і, недовго думаючи, записав її олівцем на чохлі радіоапарата.

Кілька місяців усе йшло гаразд. Немало пересторог встиг Вернер передати на новій радіохвилі. І кожного разу вже з першого виклику його слухали. Це переконало Вернера в тому, що його партнери були уважними й тямущими радистами. З часом зростало невимовне почуття спільності, єдності екіпажу «Берти-Марії» з радянською командою радистів.

Раптом поширилась чутка, що ескадру переводять на нове місце. Проте, як і багато інших «таємниць для всіх», що їх породжує щодня солдатське життя, вона невдовзі розвіялась безслідно. А проте ця чутка не була простою вигадкою.

З якогось часу у відділі обробки аерофотозйомок німецької північної групи армій звернули увагу на певне розходження між донесеннями авіаз’єднань про виконання бойових завдань і даними обробки фотозйомок з повітря, які вони самі провадять після нальотів. Звичайно вони застосовували два розрізнених аерофотоапарати, встановлених на одному літаку, що, наче два кіноапарати, одночасно фотографували певний відтинок розташованої під ними землі. Під спеціальним оптичним приладом ці проявлені й деформовані фотознімки справляли таке враження, ніби бачиш той чи інший ландшафт неозброєним оком. Крім того, ці фотознімки, цілком або частково, можна було значно збільшити, і, хоч вони були зроблені з висоти трьох-чотирьох тисяч метрів, на них видно було навіть людей. Звичайно, з такими досконалими приладами можна було перевірити правдивість кожного донесення.

І от останні кілька тижнів у відділі обробки фотоматеріалів склалося враження, що в багатьох випадках успіхи повітряних сил були «причесані» або навіть просто вигадані. Але більш уважні дослідження не дали ніяких беззаперечних матеріалів для конкретного обвинувачення. Було лише встановлено, що ці розходження мали місце частіше в одній, розташованій поблизу, повітряній ескадрі, ніж в інших авіаз’єднаннях.

На всякий випадок про це повідомили штаб повітряного флоту, а там поінформували контррозвідку. Як знати, може, тут пахне шпигунством? Однак і сама контррозвідка не надала серйозного значення цим обережно сформульованим обвинуваченням. Там були такої думки, що, напевно, знову вся причина тут у дріб’язкових ревнощах одного роду військ до іншого. Піхотинці ніяк не могли зрозуміти, чому їх вважають солдатами другого сорту і відчутно «кривдять» ось уже багато років, коли йдеться про склади, розквартирування, постачання, відпустки, підвищення та інше. Що ж тут поробиш, офіцери контррозвідки самі не розуміли причини цього, але й не бажали, щоб ці дріб’язкові чвари були перенесен в їхню «парафію»… Отже спершу на цьому все заспокоїлось, якщо не рахувати чутки про переведення ескадри.

Одначе тижнів через три ситуація докорінно змінилась. І це сталося завдяки одному з тих проклятих випадків, що так часто трапляються під час війни.

Недалеко від польового аеродрому ескадри, якраз напівдорозі до лінії фронту, було невеличке озеро. Тут містилась водокачка найближчої залізничної станції. А в межах цієї водокачки ось уже кілька місяців жили, наче у себе вдома, німецька команда зв’язківців-радистів: мотоцикліст, унтер-офіцер і три солдати. Всі п’ятеро дуже нудьгували, бо їм заборонялися будь-які передачі. Вони мали право відповісти на певні зашифровані позивні і лише тоді перейти на регулярний радіозв’язок. Ця команда була створена як запасний радіопункт, що мав право вступити в дію, коли інші станції вийдуть з ладу. Тоді на неї покладалось завдання забезпечувати на даній ділянці зв’язок між наземними та повітряними силами.

Таким чином, служба цих п’яти молодих солдатів обмежувалася тим, що вони по черзі годинами просиджували біля свого приймача і слухали, що передають інші. Іноді в таких випадках пальці чергового радиста пробігали по клавішах шифрувальної машини, схожої на звичайну друкарську машинку, і вибивали ті самі літери, що надходили з ефіру. Завдяки цьому вони завжди були в курсі подій на фронті. Через кожні шість годин вони змінювали радіохвилю та установку шифрувальної машини і злораділи, коли вдавалося спіймати якогось радиста, що в запалі роботи прогавив момент цієї перестановки і раптом починав посилати позивні в «мертвий простір». Тоді вони, незважаючи на заборону подавати свій голос, злорадно посилали йому єхидні зауваження.

Та здебільшого вони слухали тільки танцювальну музику, причому їх дуже мало цікавило, на яку станцію вони натрапляли — на англійську, російську, французьку чи німецьку.

Вони майже щодня були свідками того, як розходилися твердження геббельсівської пропаганди з реальними, суворими подіями на фронті. Проте, це їх мало турбувало. їм жилося добре, якщо не зважати на постійні неприємності з постачанням. Ось, наприклад, уже три дні вони не одержували свіжих яєць. А вчора знову видали ліверну ковбасу в бляшанках, яку ніхто не хотів їсти. Лимони теж усі вийшли, а кофе в зернах, так потрібного їм для напруженого нічного чергування, лишилося щонайбільше на дванадцять чашок. Останнього разу в пересувній військовій крамничці знову не виявилось жодної колоди карт, внаслідок чого вечорами вони, як і раніше, мусили грати тими самими картами, в яких трефовий валет помітний був уже при здачі, бо в нього відірвався один ріжечок. А тут ще видали тільки дві пляшки червоного вина, хоча вони замовляли п’ять. Ну як їх поділити! Звичайно, офіцерська їдальня важливіша. Якщо там кінчалося вино, одразу ж посилали літак до Греції, Франції чи Болгарії. Це були оті широковідомі перевозки якихось важливих команд або дефіцитних запчастин, нібито конче необхідних, хоч насправді їх можна було знайти на складах відповідних аеродромів десятками. І всього лише п’ять запальничок передали — і це тоді, коли їх, разом з кремінцями, так неймовірно вигідно можна було проміняти у цивільного населення на свіжі продукти!

І вони знову змушені були йти до озера глушити гранатами рибу, хоча кумедний комендант сусіднього села вже не раз скаржився на них. Той чванливий фельдфебель завжди дувся, як китайський імператор. Але недавно вони побачили в нього на комірі вошу! Хай тепер тільки посміє зайти до них у приміщення! Вони з пістолетами в руках виженуть його геть. Їхнє приміщення для нього— сувора таємниця! Там стоять шифрувальна машина і передатчик, до кімнати мають право заходити тільки офіцери з особливими посвідченнями, як отой товстий майор, що кожного місяця з шумом залітав до них на «мерседесі» перевіряти, чи правильно приладнана вибухівка до апаратів на випадок партизанського нальоту.

Так команда радистів марнувала свої дні, в той час як майже поряд з ними земля заливалася кров’ю.

Якось уночі чергував Ергард, наймолодший з радистів. Аби чимсь розважитись, він знічев’я почав перебирати окремі діапазони радіохвиль. Почувши раптом «ті-та-та», він прислухався і прямо-таки заціпенів. Хтось передавав відкритим текстом. Адже радирувати відкритим текстом можна лише в крайньому разі. Він негайно опам’ятався й почав записувати: «…ага. Завтра пообідню пору… ЗІ градус 55 мінут, 58 градусів 32 мінути». Одразу ж після цього хтось підтвердив прийом.

Що ж це було? Схвильований, він заходився будити начальника команди. Але той спав, мов сите порося, і тільки похрюкував, коли його торсали. Нарешті розплющив очі й буркнув:

— Ну, що там скоїлось? — Потім миттю прочуняв і заревів: — Партизани! Всі по місцях! — і прожогом кинувся до радіорубки.

Ергардові насилу вдалося втокмачити своїм товаришам справжню причину цієї нічної тривоги. Ще трохи, і вони б його відлупцювали, як неслухняну дворняжку. Наступного ранку Ергард, образившись до глибини душі зажадав категорично від начальника, щоб радіограму передати по команді.

— Ти був п’яний! — вгамовували його товариші жартома.

Але Ергард стояв на своєму. Відшукали вказане в передачі місце на карті. І тут, на превеликий подив, виявилося, що це населений пункт, розташований глибоко в тилу радянських військ. Ергард тріумфував. Все ж таки тут щось неспроста!

Волею-неволею довелося начальнику радіокоманди передати начальству цю радіограму з описом обставин, за яких її перехопили. Загадкова радіограма потрапила до офіцерів контррозвідки на перевірку. Вони звірили дату і час радіоперехвату і встановили, що через день після того мав місце великий наліт німецьких авіаз’єднань на той самий пункт. Виникла підозра, що ця радіограма має щось спільне з тими негативними повідомленнями відділу обробки матеріалів аерофотозйомки. А потім вони самі встановили з фотознімків, що в даному населеному пункті після нальоту ні трупів, ні поранених не виявилось. Значить, населення було своєчасно попереджене.

Почалось розслідування. Хто передав радіограму? Звідки й яким апаратом? Перевірили кожну радіостанцію в даному радіусі передач. Контррозвідники навіть завітали до радіокоманди на водокачці, щоб спробувати звідти знайти місцеперебування передатчика. Проте безуспішно. Зрештою кільком радіогрупам було поставлено завдання стежити за хвилею, на якій була перехоплена підозріла радіограма.

Офіцери контррозвідки одностайно вважали, що натрапили на слід якогось партизанського передатчика. Але чому він радирує німецьким відкритим текстом? Припущення про те, що який-небудь німецький радист перебіг до партизан, не підтвердилось, незважаючи ні на які розслідування.

До справи включилося гестапо. І тут згадали про непідтверджені звіти бомбардувальної ескадри і про те, що кожен літак має на борту досить сильну радіоустановку.

Через кілька годин два офіцери і один цивільний у супроводі команди есесівців з’явилися на польовому аеродромі ескадри, зайшли в штаб і зажадали поговорити з командиром. Штабні канцеляристи майже не звернули на них уваги. Подумаєш, якісь там піхотинці капітан і обер-лейтенант! Мабуть, прийшли канючити літак, щоб перевезти якісь ходові товари в Німеччину. Або ж хтось із них збирався одружитись.

Карл Крумбайн лише осміхнувся. Начальник канцелярії, фельдфебель Кілау, незворушний східнопрусський товстун, зберігав повний спокій. Обст сидів собі в казино, його витягти звідти міг хіба тільки сам господь бог.

— Пан полковник зараз не може прийняти вас. Почекайте, будь ласка, — все ж таки ввічливо процідив фельдфебель крізь зуби і знову заглибився у свої папери. За таку братію, що навіть не попередила про свій приїзд, ніякої прочуханки від шефа не буде.

Та раптом обер-лейтенант вискочив наперед і рявкнув:

— Я вимагаю, щоб ви негайно…

Проте в ту ж мить осікся: цивільний шарпнув його, наче невиховану дитину, за руку і ледве помітно з докором похитав головою. Молодий офіцер мовчки відступив назад, але так погрозливо вирячився на господаря канцелярії, що той одразу збагнув: перше припущення невірне, це якісь особливі офіцери. Він миттю перейшов на г^-то-службовий тон.

— Крумбайн! — гримнув на штабного радиста. — Знайдіть-но пана полковника! Він, певно, десь на аеродромі. — Потім схопив телефонну трубку й передав наказ на комутатор: — Якщо командир ескадри дзвонитиме, негайно сповістіть мене! — І, повернувшись до офіцерів, підлесливо запропонував: — Може, панове офіцери тимчасом бажають пройти до начальника штабу? Туди, напевно, пан полковник подзвонить насамперед…

Вимовляючи останні слова, фельдфебель схаменувся, що зробив непоправний промах: адже він зовсім не знав, з ким мав справу! І який це йолоп там на посту пропустив цих офіцерів, не попередивши його по телефону? Але якщо він тепер захоче перевірити їхні документи, то лише стане посміховищем в очах офіцерів. Зрештою, мусили ж вартові перевірити папери. Він уже шукав якогось приводу, щоб відвернутися й перевірити цей факт, як тут задзвенів телефон. Єфрейтор, що досі не вийшов з приміщення, зняв трубку, і в напруженій тиші чітко пролунав схвильований голос:

— Говорить начальник аеродромного караулу фельдфебель Гацке. Тільки то вартовий пропустив двох офіцерів, п’ять есесівців і одного цивільного. Ці люди мають посвідки головнокомандування вермахту і начальника польової жандармерії. Посвідка цивільного підписана Гіммлером. Це тільки для вашого відома!

Кілау підійшов до єфрейтора і безцеремонно гукнув у мікрофон:

— Ідіот! — і з гуркотом поклав трубку.

Він помітив, що обер-лейтенант глузливо посміхнувся. Отже, вони все чули. Він вирішив змінити тактику й прикинутися старанним служакою Та для цього вже не було часу. Крумбайн, що трохи загаявся в канцелярії, після цієї телефонної розмови хотів прослизнути мимо офіцерів до виходу. Але обер-лейтенант, ніби між нішам, процідив крізь зуби:

— Без мого дозволу ніхто не має права залишити приміщення!

Від цих слів Кілау вжахнувся дужче, ніж штабний радист. От, значить, чим запахло! Треба негайно сповістити про цей неприємний візит начальника штабу! В, н похапцем задріботів до дверей сусідньої кімнати, але одразу ж зупинився, наче вкопаний, почувши за спиною холодний, глузливий голос обер-лейтенанта:

— Це стосується і вас, чоловіче!

З простягнутою до клямки рукою Кілау більше схожий був на покалічену статую, ніж на завжди поважного гауптфельдфебеля, права якого в канцелярії поважали навіть штабні офіцери. До нього, який розпоряджався посвідками про відпустки, польотами спеціального призначення, внутрішніми нарядами, до нього, який був у курсі всіх офіціально заборонених офіцерських розваг, до нього звернулися зневажливо! Таке міг собі дозволити лише який-небудь офіцер-молокосос з іншої частини або ж людина, свідома своєї сили. Та ще більше збентежився східнопрусський товстун, коли обер-лейтенант відчинив двері в коридор і грубо скомандував:

— Унтер-штурмфюрер, візьміть поки що під варту оцих трьох, — і зневажливо додав: — А то ще, чого доброго, накивають п’ятами.

В ту ж мить біля кожного з канцеляристів став есесівець і, поклавши йому руку на плече, пробурмотів:

— Ви тимчасово заарештовані. Прошу здати, зброю! При спробі втекти стріляю без попередження. © http://kompas.co.ua

Все це було зроблено так досвідчено й швидко, що не встигли вони й збагнути, що сталося, як їх уже обмацали, шукаючи зброї.

Тут головний фельдфебель вдався до єдино розумного виходу, аби врятувати своє становище і своїх людей. Він покаянно пробурмотів:

— Пан полковник зараз у казино й категорично заборонив будь-кому турбувати його.

Тепер втрутився капітан і, ніби частково скасовуючи розпорядження обер-лейтенанта, наказав:

— Гаразд, гауптфельдфебель! Але подзвоніть-но негайно! Капітан Гельвіг з штабу верховного командування терміново просить пана полковника прибути до свого кабінету.

Полегшено зітхнмвши, Кілау зняв телефонну трубку і зажадав з’єднати його з казино, як раптом до кімнати вбіг сам командир ескадри і, вставивши в око монокль, гаркнув:

— Пробачте, панове! Саме оце ходив по аеродрому, оглядав машини. Сподіваюсь, не дуже затримав вас!

Він підніс руку до голови без пілотки. Офіцери відповіли на привітання теж по-військовому, а цивільний підняв догори простягнену руку. Потім полковник прогугнявив:

— Прошу! — І, вклонившись, жестом запросив усіх трьох до свого по-аристократичному обставленого кабінету.

Начальник канцелярії подумав: «Ну, слава богу! Видно, все ж таки той йолоп Гацке хоч раз змикитив, що й до чого. Треба включити його в наступну партію відпускників, якщо, звичайно, тут усе скінчиться добре!» І, шоб перевірити, якою мірою обмежена його свобода, підійшов до свого письмового столу, вийняв з шухляди пачку добрих сигарет, підійшов до унтер-штурмфюрера й, простягаючи йому відкриту пачку, сказав вибачливим тоном:

— За звичайних умов мене за це старий посадив би на гауптвахту.

Есесівець лукаво посміхнувся, нахабно схопив усю пачку й почав частувати своїх людей. Потім прикурив, і, на превелике здивування Кілау, розпочата пачка зникла в кишені есесівця, а він сам не одержав з неї жодної сигарети. Це нахабство вразило гауптфельдфебеля більше, ніж сам арешт, який він правильно розцінив як дріб’язковий акт помсти з боку обер-лейтенанта. Але тепер Кілау принаймні знав, на що міг розраховувати… Щасливий той, кому вдасться живим і неушкодженим витягти ноги з цієї бані.

Це передчуття ще більше посилилось, коли через кілька хвилин пролунав дзвоник від Обста. За нормальних умов по цьому сигналу Кілау помчався б стрілою туди, виструнчився б перед начальством і гаркнув: «За наказом пана полковника з’явився!» А тепер він стояв як пень. Дзвоник загримів удруге. І раптом на дверях з’явився червоний від гніву сам полковник і закричав:

— Кілау, як це розуміти?..

Головний фельдфебель уже хотів був за звичкою стати по команді «струнко», як тут до його руки доторкнулась чорна тінь, і унтер-штурмфюрер скрипучим голосом заявив:

— Заарештованому заборонені будь-які розмови.

Кілау помітив, як полковник здригнувся. В цей момент байдуже втрутився нарешті й обер-лейтенант, який розсівся у кріслі, безтурботно струшуючи попіл з сигари на килим.

— Ну, досить, — тихо промовив він до унтер-штурм фюрера.

Кілау стояв мов пень, аж поки чорні постаті відійшли до дверей. Полковник перший збагнув цю зміну декорацій і сказав:

— Негайно подайте мені всі особові справи екіпажів. — І на запитливий погляд східнопрусського товстуна додав: — До мене в кабінет. До речі, дана акція має триматися в суворій таємниці! — Потім поглянув на есесівців та на офіцерів і докінчив: — Якщо хтось поцікавиться, скажіть: ці панове прийшли домовитися про літак для поїздки в Німеччину.

«Панове» переглянулися. Тепер їм стало ясно, за кого сприйняв їх цей писарчук.

— Крумбайн, підійдіть сюди! — наказав гауптфельдфебель.

Він уже опам’ятався й, повернувшись до сейфа, почав шукати в кишені ключ. Тому й не бачив, як комічно переставляв ноги штабний радист, виконуючи його наказ. Він ступав своїми розслабленими ногами, наче по сирих яйцях. Есесівці помітили це й вискалили зуби. Цьому нелегко перетравити таке обходження! Унтер-штурмфюрер кинув йому одну з конфіскованих сигарет, але вона впала на підлогу. Карл насилу оволодів собою, підняв сигарету й тремтячими руками запалив її. Потім посміхнувся і кивнув головою в бік Кілау, даючи зрозуміти унтер-штурмфюреру, що вся вина за цей інцидент падає на гауптфельдфебеля. І це в нього вийшло так вдало, що дехто з есесівців навіть доброзичливо підморгнув йому. Проте він зараз же по тому заметушився, щоб прийняти з рук свого всесильного начальства товсту папку, яку тим часом шеф канцелярії витяг з сейфа.

Карл Крумбайн поклав запалену сигарету в попільничку й, не постукавши, зайшов до кабінету полковника.

Хоч він зовні виглядав цілком спокійним, та в голові у нього гарячково снували думки. Він давно вже підозрівав, що все це стосується екіпажу «Берти-Марії». І був певен, що й йому не минути лиха, якщо його товариші потраплять до рук цим бестіям. Хоч він напевне і не знав, як Вернер використовував його інформацію про заплановані нальоти, але й з його випадкових натяків Карл міг дещо зрозуміти. А з багатьох товариських розмов він добре знав погляди свого друга.

Проте у цих офіцерів могло й не бути якоїсь певної підозри, бо інакше вони прямо спитали б про членів екіпажу «Берти-Марії». А може, він і помилявся, може, вони мали на увазі щось зовсім інше? На всякий випадок він поставив собі за мету бути насторожі й не пропустити першої-ліпшої нагоди, щоб попередити своїх друзів. Та поки що він не знав, як йому непомітно вийти звідси.

Підкреслено бадьоро поклав Карл стопку папок на письмовий стіл Обста. За встановленою звичкою, коли вони носили полковникові на підписи різні папери, Карл став праворуч біля командира ескадри, щоб подавати й перегортати папки, а Кілау виструнчився з лівого боку, щоб приймати закінчені справи. Однак обер-лейтенант грубо випровадив їх.

— Ви тут більше не потрібні!

Після цих слів обидва чітко, по-військовому, пристукнули каблуками й, наче заводні іграшки, попрямували до дверей.

— Але ж, панове!.. — почули вони позад себе жалісний голос Обста.

Кілау ледве стримав сміх. Він уявив собі, як пихатий полковник, якому звичайно доводилося навіть показувати місце, де ставити підпис, візьме в руки папери.

І справді, не минуло й кількох хвилин, як знову пролунав дзвоник. На цей раз Кілау негайно кинувся до дверей, не забувши, проте, покликати за собою і Крумбайна. Якщо знову повертаються старі порядки, тоді, будь ласка, все як завжди!

— Скажіть-но мені, Кілау, шо це за безладдя тут у вас у справах? — зустрів його озброєний моноклем полковник. — Тут же Абельт з третього екіпажу лежить поряд з Асманом з першого. Це ж якесь нечуване свинство!

Але до Кілау давно вже повернулося його східно-прусське самовладання.

— Справи лежать за алфавітом, пане полковнику, — спокійно пояснив він. — Кого вам знайти?

Полковник безпорадно звернув погляд до капітана.

— Е-е, е-е, — хотів він щось сказати, але затнувся.

Капітан виручив його, наказавши Кілау:

— Будь ласка, розкладіть виписки з книги стягнень на весь льотний персонал. По можливості, кожну ескадрилью окремо.

— Слухаюсь, пане капітан! — відповів Кілау.

Але наказ виконав лише після того, як полковник зробив схвальний жест. Хоча, здавалося, в даний момент капітан могутніший, але ж з Обстом йому доведеться працювати і надалі. Ні, ні в якому разі не можна було безцеремонно поводитись з ним.

Тим часом льотний персонал зібрався в їдальні на щоденну нараду для обговорення чергового бойового завдання. Наступної ночі вони мали зробити ешелонований наліт на місто, яке німецькі війська здали кілька днів тому. Нічого незвичайного в цьому завданні не було, і не воно послужило причиною тривоги в залі. Якимсь чином тут стало відомо про розслідування, яким займалася команда польової жандармерії. Дехто з присутніх подумав, чи це не стосується його особисто. Два тижні тому один літак нібито збився з курсу і приземлився на іншому аеродромі, бо… там у госпіталі працює наречена командира літака. Інший екіпаж начебто з вини якихось тилових інстанцій потрапив до своєї ескадрильї лише через вісім днів після закінчення відпустки. Один спостерігач написав додому занадто відвертого листа і тепер побоювався, що його розпечатали й передали «куди слід». Власне, ніхто не міг похвалитися чистою совістю.

Товстий майор, який звичайно проводив обговорення бойового завдання, полегшено зітхнув, коли нарада скінчилась. Як і завжди, він хотів доповісти командиру ескадри про готовність екіпажів до виконання завдання, але його не пропустили.

— Зараз тут нікому не можна заважати, пане майор! — недвозначно заявив унтер-штурмфюрер, ставши біля дверей.

— Дозвольте, дозвольте! — майор намагався відсторонити його.

Проте унтер-штурмфюрер уже витяг пістолет і лише буркнув:

— Польова жандармерія!

Майор відсахну вся. Висока чорна постать раптом виросла біля нього, тримаючи руку на кобурі пістолета.

— Панове, що значить таке поводження! — пирхав розлючений майор.

Йому відповіли холодно й сухо:

— Я доповім про вас. Будь ласка, назвіть ваше прізвище й причину візиту!

Товстун негайно мусив скоритись, і унтер-штурмфюрер зник за дверима.

Невдовзі майорові дозволили зайти. Він випалив своє звичне донесення про готовність екіпажів до вильоту.

— Накажіть їм розійтися в свої приміщення й чекати. Виліт відкладається на деякий час. Але, будь ласка, без хвилювання! — наказав полковник.

Цивільний ледве помітно кивнув головою.

Тільки-но майор вийшов, як ті четверо знову схилились над паперами. Вони старанно вивчали одну по одній особові справи, особливо уважно приглядаючись до радистів. Тим часом Карл Крумбайн уже здогадався, що офіцери шукають ненадійних осіб, когось такого, що відбув покарання або виключався з «Гітлеріогенд» чи з СА. Але вони ше досі нічого не знайшли. Коли черга дійшла до паперів унтер-офіпера радиста Вернера Мільднера, Крумбайн був ні живий ні мертвий. Та, хвалити бога, вони виявилися в повному порядку й без особливої уваги були покладені до інших.

Наказ почекати з вильотом сам собою не міг схвилювати екіпажі. Це часто траплялося й раніше з різних причин. Здебільшого — в зв’язку з погодою. Туман над об’єктом атаки, а іноді брак повідомлень повітряної розвідки або зміна бойової обстановки спричиняли до перенесення. а то й до скасування вильоту.

Тільки Аксель здогадувався про взаємозв’язок між діями контррозвідки та відстрочкою вильоту. Дізнавшись про появу польової жандармерії, він у перші хвилини думав, що вже пропав, і, наче загнаний звір, напружено прислухався до кожної звістки, яка проникала з командного пункту. На жаль, звідти просочувалося дуже мало. Кожну хвилину він чекав, шо ось-ось його викличуть. і ніяк не міг вирішити, з’являтися на такий виклик чи ні. Проте зовні він лишався спокійний і поступово приходив до висновку, що напевно, тут йшлося не про нього. Мабуть, щось інше привело сюди польову жандармерію. Якщо їх ще допускають до польоту, розмірковував він, то, значить, ніякої безпосередньої небезпеки немає. Тому хвилювання Акссля досягло найвищої точки під час обговорення бойового завдання, хоча по ньому нічого цього й помітити не можна було. Та тим більше він насторожився після відстрочки вильоту.

Він сидів з товаришами по екіпажу на траві, недалеко від машин, проте на такій відстані, щоб їх не підслухали. Попихкуючи сигаретами, вони обговорювали рисковані плани на той випадок, якщо їх все ж таки раптом викличуть. Найлегше здавалося, просто сісти в літак І, ніби вирулюючи лише на стартову доріжку, дати повний газ і полетіти геть. Правда, небо зараз було зоряне й місячне, і вони являли б собою досить вигідну ціль для винищувачів, навіть коли б погасили всі вогні. І все ж вони вирішили в разі небезпеки вдатися до такої авантюри. Було одностайно вирішено не з’являтися на виклик з командного пункту.

Проте минали години, і нічого не сталося. Нарешті, уже десь опівночі, була подана команда вилітати. Ще мить — і мертву тишу, що панувала над величезним аеродромом, розірвав гуркіт моторів. Через кілька хвилин мотори завили. Механіки з наземного персоналу ще раз перевіряли мотори, перш ніж передати літаки пілотам. Наче якісь казкові потвори доісторичних часів, виповзали машини на свої місця перед стартом. Вони рухалися незграбно, здавалися майже безпорадними — важко було навіть припустити, що в повітрі вони ширяють легко й елегантно.

Біля стартової доріжки стояла командна башта, з якої по радіо одну за одною по черзі викликали машини. Кожні три хвилини одна з цих нічних потвор посувалася до лінії старту, вмикала всі сигнальні вогні та прожектор і чекала дозволу на зліт.

Десь о пів на другу викликали нарешті на старт і «Берту-Марію». До останньої хвилини Аксель, Клаус, Густав і Вернер чекали на якусь несподіванку, і, лише коли під ними ніби потонула земля, відчули себе в повній безпеці. Але минулі години страху змусили їх усвідомити, в якому небезпечному становищі вони опинилися. Вперше обміркували вони можливість спільної втечі за лінію фронту. Треба було також зробити все можливе, щоб спонукати штабного радиста летіти з ними, бо він же належав до їхньої компанії.

Мимохідь вони зв’язалися з радянською радіостанцією, але ніяких розмов не вели — тільки попросили дати їм нову радіохвилю.

Оскільки офіцери; переглядаючи документи, не могли знайти ніякої вихідної точки для своєї підозри, їм нічого не лишилося, як дозволити виліт. Командир ескадри, що тим часом знову відчув себе господарем, запросив їх повечеряти. Але офіцери не схотіли йти до казино. Полковник звелів подати їжу до нього в кабінет; і їм подали стільки, що вистачило б нагодувати цілий взвод зголоднілих піхотинців, а за якістю ця їжа зробила б честь кращому міжнародному ресторанові. В кабінеті пили французький коньяк три зірочки і грецьке червоне вино, а в канцелярії есесівцям подавали виключно чай з ромом та горілку. Таким чином, усе, на думку Обста, знову відповідало військовому порядку.

— Біля двох годин ночі офіцери забажали кави. Через п’ять хвилин три ординарці подали справжнє турецьке «Мокко». Атмосфера в кабінеті полковника поступово пом’якшала. Зав’язалася невимушена бесіда. І сьогоднішнє бойове задания, об’єкт нальоту, спосіб виконання завдання — теж стали темою розмови. Коли раптом цивільний, ніби знічев’я, запитав:

— Скільки ж, власне, борт-радистів нараховує ескадра?

— На кожен літак, включаючи три запасних, по одному радисту, — відповів дещо здивований полковник.

— То, значить, повинно бути тридцять дев’ять радистів! — підрахував цивільний.

Обст весело розсміявся: гість, мабуть, хоче довести йому, що випитий у великій кількості алкоголь ні в якій мірі не вплинув на його здатність думати. Але швидко збагнув, що помилився. Цивільний подався головою наперед і, холодно блиснувши очима, наполегливо запитав:

— Тридцять дев’ять радистів, отже, всього льотного персоналу сто п’ятдесят шість чоловік. А ми перевірили лише сто п’ятдесят дві особові справи. А де ж документи ще на чотирьох чоловік?

Обст фон Шенег отетерів. Дідько б його взяв — як же так вийшло? Схвильований, він натиснув на кнопку дзвінка. Гауптфельдфебель Кілау. який вважав, що в такий пізній час можна вже рискнути подрімати в кріслі, заспаний приплівся в кабінет. Але одразу ж остаточно проснувся, коли полковник гримнув на нього:

— Гауптфельдфебель, не вистачає чотирьох особових справ. Де вони?

— Н-не може бути, п-пане полковнику! Я всі документи подав вам, — заїкаючись, насмілився заперечити східнопрусський товстун.

Поки збентежений командир ескадри, що не звик до заперечень, набрався духу, шоб знову зайнятися своїм начальником канцелярії, цивільний зауважив:

— Ви або навмисне вводите нас в оману або тут криється щось інше. Якщо взяти тридцять шість оперативних і три запасних екіпажі, то буде тридцять дев’ять раз по чотири, що, по-моєму, завжди становило сто п’ятдесят шість, а не сто п’ятдесят дві особових справи, як ви нам представили!

Він вп’явся очима в начальника канцелярії, який, незважаючи на нежданий дзвоник, тримав у руках товсту записну книгу — ознаку своєї гідності. Кілау обмірковував. Чорт забери, — цей тип з холодними примруженими очима мав рацію. В ту ж мить Кілау збагнув, яка небезпека загрожувала йому особисто. Якщо припишуть навмисну дію, він пропав. Холодний піт виступив йому на лобі. Куди, достобіса, поділися ті чотири особові справи? Раптом у нього в голові прояснилося.

— Пане полковнику! Пане полковнику! — схвильовано почав він. — Решта паперів — на чотирьох чоловік з резервного батальйону, що прибули з штрафного підрозділу, — лежать у вашій папці! їхні документи ще й досі не прибули до нас.

Слова «штрафний підрозділ», здавалося, подіяли на офіцерів, немов іскра запалювання на мотор.

— У мене в папці? — невпевнено спитав полковник, хоча сам уже точно пригадав тих чотирьох, що прибули з Ноймюнстера.

В коротенькому супровідному листі говорилося, що мова йде про чотирьох пілотів, покараних за порушення льотної дисципліни та порядку і на основі загальної директиви головнокомандуючого повітряними силами надісланих спокутувати свою вину на фронті. Полегшено зітхнувши, полковник пояснив гостям обставини справи і знайшов у своїй папці з написом «До виконання» відповідного супровідного листа, що лежав під цілою горою інших паперів. Все було правильно. Він таки пригадав точно.

— А документи ще й досі — через три місяці — так і не одержані? — спитав обер-лейтенант, що тримав у руках листа. І, не чекаючи відповіді, раптом заревів — Це нечуване свинство, що може коштувати вам голови, пане канцелярист!

Проте до головного фельдфебеля вже повернулася його внутрішня рівновага. Що йому треба, цьому хлопчиськові! Ті четверо, яких шукали, є, а він же не зобов’язаний бігати за їхніми паперами. Зрештою, тут фронтова частина, і вона має свої завдання. І якщо його не мине прочуханка, він з гідністю зустріне її.

Здавалося, і Обст вважав справу вичерпаною. Він знову запропонував гостям сигари, але офіцери одностайно відмовились. Як мисливські собаки, що натрапили на слід, вони нюхом почули тут останню можливість знайти підтвердження своєї підозри. Покарання за порушення льотної дисципліни та порядку їх, щоправда, не цікавили, але ж, можливо, серед тих чотирьох був хто-небудь ненадійний з якихось інших причин? Незважаючи на нічний час, вони запросили негайні відомості про тих чотирьох, що прибули останніми.

В цей час бомбардувальники ескадри летіли на'схід.

Аксель сидів спокійно на своєму місці за спиною пілота й дивився на ясне зоряне небо, його знову заполонило чудове відчуття вільного польоту. Місяць світив у кабіну, заливаючи все своїм блідо-сріблястим сяйвом. Який приємний був би цей політ, коли б не ті бомби у фюзеляжі!

Ще за часів повітряної битви за Англію зненавидів Аксель оці ешелоновані нічні атаки. Він так і не зрозумів, як це його тодішній, значно молодший за нього спостерігач міг так дико захоплюватися тими нальотами. Наче кровожерний звір, він завжди прагнув скинути бомби саме туди, де, на його думку, були люди. Якщо йому вдавалося розгледіти людей, ті бідні створіння, що намагалися розкопати з руїн потерпілих або своє майно, він з диявольською сумлінністю робив усе можливе, щоб спрямувати бомбу саме туди. При цьому завжди примовляв: «Це помста за…», і далі повторяв який-небудь геббельсівський пропагандистський лозунг.

Для Акселя було слабою втіхою те, що знову бомби з їхнього літака давно вже полетіли в болото. Він твердо вирішив одразу ж після повернення на аеродром порадитися з своїми друзями, чи не пора їм остаточно порвати з цією брудною війною. Тільки зробити це треба було якомога спритніше, щоб не накликати якоїсь кари на голови своїх рідних на батьківщині. Адже там діяв горезвісний закон про відповідальність усієї сім’ї — одна з диявольських підлот, які тільки могли придумати жорстокі деспоти.

Офіцери контррозвідки за неймовірно короткий час одержали відповіді на всі свої телеграми. Близько чотирьох годин ранку стало відомо, що один колишній обер-фельдфебель під час перебазування зробив «вимушену посадку» просто на полі поблизу своєї дружини і пробув там три дні. Другий, колишній унтер-офіцер, на «Юнкерсі-88» пролетів під високою аркою моста на Дунаї і так довго викидав всілякі коники над містом, що потім не вистачило пального дотягнути до аеродрому, і він сів у жито за два кілометри від міста; при тому літак був пошкоджений на шістдесят процентів. Третій, колишній фельдфебель і.кандидат в офіцери, щоб виграти парі, на «Хейнкелі-111» з висоти шість тисяч метрів пішов у піке з випущеним шасі; потім при посадці він зламав шасі, що зовсім вивело літак з ладу.

Проте ці відомості мало обходили офцерів. Десь о п’ятій годині ранку надійшло й останнє повідомлення: колишній обер-фельдфебель і пілот Аксель Кролль у грудні тисяча дев’ятсот сорок першого року за розклад збройних сил був розжалуваний у рядові і засуджений на п’ять років каторжних робіт.

Ця звістка подіяла як вибух бомби. Засуджений на каторгу за розклад збройних сил потрапив до льотного персоналу! І це триває вже три місяці! Жахнувся навіть Обст. Для офіцерів з поліції все стало ясним. Пілот обов’язково мусив знати радіо, а кожна машина була обладнана передавачем. Певно, він використовував для цього якусь резервну машину, що стояла на аеродромі, бо під час польоту, як переконливо довів полковник, доступ до радіоприладів мав лише радист. Отже, Аксель і є той, кого вони шукали. Встановити, звідки він одержує інформацію, вони ще встигнуть. Поки що важливо було злапати його самого. Напевно, його ще ніхто не попередив!

Полковник Обст уже хотів дати завдання штабному радистові Крумбайну передати екіпажу «Берти-Марії» наказ заарештувати Акселя ще в літаку, як тут для офіцерів з контррозвідки прийшла зашифрована радіограма: тільки що на такій-то хвилі перехоплена радіограма над територією, зайнятою радянськими військами. До цього додавалися встановлені координати передавача, час прийому, радіограма Вернера з проханням дати нову радіохвилю і відповідь станції, яка також містилася на території радянських військ. Зараз же звірили орієнтовні координати «Берти-Марії» в означений час з координатами запеленгованого передавача. Все, здавалося, збігалося!

Обст розгубився. І треба ж статися такому в його ескадрі! Він за мить знову відчув себе таким же маленьким, як і на початку всієї цієї розмови з офіцерами, і намагався якомога ретельніше виконувати всі бажання гостей. А вони багато чого забажали.

Насамперед було наказано ні в якому разі не попереджати «Берту-Марію» й уникати всього, що могло б викликати найменшу підозру. Весь радіозв’язок з літаками обмежити тільки найнеобхіднішими радіограмами. Одночасно був установлений прямий нагляд за радіозв’язком. Для цього завдання полковник фон Шенег призначив штабного радиста Крумбайна.

Карл, який в останні хивлини з наростаючою тривогою стежив за розвитком подій, знову трохи підбадьорився. Він покладався на свою спритність. Досить було, щоб за ним ніхто не стежив кілька хвилин, як він зуміє попередити «Берту-Марію». Проте невдовзі пропали всі ці ілюзії, бо цивільний доручив нагляд за радіозв’язком одному з есесівців, що носив на рукаві значок радиста. Карл повинен був тільки інструктувати і давати вказівки. А тут, очевидно, за якусь годину «Берта-Марія» має приземлитися!..

Спочатку Карл сподівався хоч на секунду взяти в руку ключ апарата Морзе, але він помилився. Есесівець, що наглядав за ним, сам вислухував усі переговори по радіо і при тому ні на мить не спускав з нього очей. Ось «Берта-Марія» повідомила, що повертається на базу. Обст хотів дозволити їй підлетіти до аеродрому, як звичайно. Проте цивільний розпорядився, щоб їй надали перевагу над усіма іншими машинами. Карл гарячково розмірковував, як йому підступити до ключа. Але есесівець холоднокровно відхиляв кожну спробу підмінити його. І все ж в останній момент Карл знайшов вихід.

Він попросив дозволу вийти до вбиральні, поплівся надвір, потім побіг до замаскованого боксу, в якому вже стояли машини, і миттю вскочив у кабіну. Але наземна обслуга зняла гальванічні батареї, які живили радіостанцію. Довелося спробувати щастя на другій машині. На оклик вартового він назвав своє ім’я і зміг безперешкодно залізти в радіорубку. Кількома звичними рухами Карл увімкнув радіоапарат і встановив його на хвилю аеродромного пеленгатора. На тій хвилі він мав на меті — нехай навіть в останню хвилину — попередити своїх друзів.

Коли він повернувся, есесівець все сидів за столом— байдужий і скучний. Він, мабуть, нічого не запідозрив. Тільки тепер Карл усвідомив, як серйозно він сам був заплутаний у всю цю справу і яка небезпека загрожувала йому, коли б його викрили. Але швидко викинув з голови ці думки. Адже він друг Вернера. Якось та викрутиться, коли підозра впаде на нього самого. Єдине утруднення вбачав він у тому, що під час посадки машини треба буде ще раз вийти з радіорубки.

Повідомивши командний пункт про виконання бойового завдання і про зворотний політ, Вернер знову ввімкнув танцювальну музику. Потім, рівно за п’ятнадцять хвилин льоту до аеродрому, попросив дозволу на посадку. Він байдуже чекав, чи буде прийнята машина, бо нерідко бувало так, що через несприятливу погоду їм наказували приземлитися на одному з двох польових аеродромів ескадри або взагалі в іншому місці.

Незважаючи на туман над аеродромом, їх приймали. Як і завжди, Вернер увімкнув радіохвилю пеленгатора і одержав звідти посадочний номер п’ятнадцять. Радиста трохи здивував такий малий номер, бо, за його підрахунками, вже набагато більше машин повернулося раніше, та йому й на думку не спадало, що до них уже шість машин було відіслано на інший аеродром. Дивувало й те, що з пеленгатора морзянкою передали наказ знизитися на триста метрів і одразу дали дозвіл на посадку. Звичайно так не робилося, коли аеродром був у тумані. Значить, перед ними немає жодної машини.

Щоб Клаус міг безпосередньо чути корективи з аеродрому, Вернер увімкнув і СПУ на хвилю пеленгатора. Це вже стало звичкою. Інакше він мав би все, що передають з пеленгатора, повторювати по СПУ. А це робилося лише в тих випадках, коли сам пілот не міг вільно й досить швидко розшифровувати знаки Морзе, що надходили з пеленгатора.

Необхідні корективи одну за одною передавав досвідчений обер-фельдфебель з своєї пеленгаційної будки, що стояла безпосередньо на аеродромі, і нарешті спрямував «Берту-Марію» на промінь прожектора, який проходив прямо над будкою на посадочну смугу. Тепер машині лишалося тільки тримати курс і поступово, планомірно збавляти висоту. Перед самим льотним полем пеленгаторщик сам безпосередньо командував посадкою, бо йому крізь рідкий наземний туман краще видно машину, ніж екіпажеві землю.

Випустивши шасі, літак пішов на посадку. Тепер успішне приземлення залежало тільки від уміння пілота швидко й точно реагувати на кожен сигнал. Тому існував неписаний закон: під час посадки ніхто не має права заважати пілотові або навіть говорити з ним.

І все ж таки Вернер не втримався від соковитої лайки: над льотним полем на різній висоті кружляли ще три машини. Значить, «Берту-Марію» приймали поза чергою. За нормальних умов такі пільги надавалися тільки командирській машині або пошкодженим літакам. Такі машини мали право приземлятися раніше від інших. І тільки машина, яка подавала сигнали «SОS», приймалася ще швидше. Бо сигнал «SОS» означав, що життя одного або всіх членів екіпажу в небезпеці.

Це траплялося тоді, коли, наприклад, один з льотчиків, поранений, спливав кров’ю, або машина з якихось причин загорялася чи мала такі серйозні пошкодження, що пілот уже не міг вільно маневрувати нею. В таких випадках пеленгаторщик або командний пункт, одержавши сигнал «SОS», оголошував на аеродромі тривогу. За цим сигналом усі літаки, автомобілі та інші машини повинні були залишити не тільки аеродром, а й його околиці. Пожежна команда сідала в машину й готувалася гасити вогонь, а санітарні машини з заведеними моторами стояли в повній готовності, бо іноді життя членів екіпажу вирішували секунди. З тих же причин усім іншим літакам І радіостанціям, які працювали на тій самій хвилі, що й потерпіла машина, негайно заборонялося вести переговори по радіо.

Вернер пам’ятав не один такий випадок. Кілька разів він був на командному пункті і завжди захоплювався тим, як Карл спокійно, швидко й передбачливо давав розпорядження. Коли вже все, що в людських силах, було зроблено, він звичайно залишав ключ апарата Морзе і у відповідь на «SOS» літака пальцями вистукував по столу «SYS». Одного разу Крумбайн пояснив своєму другові, що він хотів цим сказати: «SOS» означає «save our souls» — «рятуйте наші душі». Звичайно, в мореплавстві він мав велике значення. Почувши такий сигнал, всі судна швидко вирушали рятувати корабель, що потерпів аварію. Але що це дасть літакові? Не пошлеш же до нього допоміжний крейсер. Можна забезпечити екіпажеві сприятливу посадку, ще дещо. Але допомогти вони повинні вже самі собі, або, як кажуть англійці «save your souls» — «рятуйте свої душі».

Так пояснив Карлуша своє вистукування, яким звичайно відповідав на сигнал «SOS». Але так він вистукував тільки як добре побажання по столу або в шибку. Послати в ефір ці свої варіації він ще ніколи не насмілювався.

Як не дивно, а Вернерові чомусь саме тепер все це спало на думку. Може, причиною була тривога, яка охопила його, коли він помітив, що їх без усякої видимої причини приймають поза чергою? Як би він зрадів, коли б сьогодні міг розпізнати в ефірі знайомий «почерк» Карлуші!

Тимчасом Карл зав’язав з есесівцем-радистом розмову, намагаючись втертися в довір’я до свого наглядача. І все, здавалося, йшло на лад. Невдовзі есесівець трохи полагіднішав, і скоро вони вже з захопленням розповідали один одному цікаві випадки з своєї, практики. Виявилося, що радист-есесівець був майстром своєї справи, бо міг розшифрувати текст найбільшої швидкості, який Карл для спроби вистукав йому по столу. Крумбайн не скупився на похвалу і лестощі. Коли ж «Берта-Марія» перед посадкою була передана пеленгатору і наглядач на мить одвернувся, Карл знову попросився до вбиральні. На щастя, есесівець мав завдання наглядати за радіорубкою і тому не міг залишити приміщення.

Якомога швидше Крумбайн помчав до літака, насунув на голову навушники й став чекати тієї секунди, коли можна буде підключитися до розмови. Серце в нього завмирало від хвилювання. «Берта-Марія» пішла на посадку. Тепер пеленгаторщик мав вийти з будки, і в цей короткий проміжок часу Карл почав передавати свої сигнали. В ту ж мить він почув, як біля машини караульний окликнув когось. Слідом за тим почувся голос есесівця: «Заткни пельку», і рвучко розкрився клапан донного люка. В машині показалася червона пика і чорний мундир.

— Припинити! Руки вгору! — заричав есесівець.

На Карла дивилося чорне дуло пістолета. «Кінець, — подумав він. — Значить, не вдалося обдурити свого наглядача».

За якусь долю секунди в пам’яті промайнуло все його життя. Юність, мати, дівчата, в яких він закохувався, курси радистів, дружба з Вернером. І тут він почув, як з новою силою заревли мотори. Отже, Клаус таки правильно зрозумів його. Однак вони ще недостатньо попереджені. Треба передати ще якийсь недвозначний сигнал. Але який? Часу в нього лишилося небагато — дуло пістолета погрожує йому. Раптом у нього сяйнула думка. Пальці застрибали над ключем… І тут гримнув постріл. Наче несправёдливо покарана дитина, Карл здивовано розтулив рота, широко розкрив очі, потім осів, зів’ялий, придавивши своїм тілом руку до ключа. З чола стікала тоненька цівочка крові…

Спокійно звучали азбукою Морзе корективи з пеленгатора. «Машина правильно лягла на курс! Переходьте на двадцятиметрову висоту! Я вас слухаю!»

В цей момент посадки пеленгаторщик, взявши в руки ключ передатчика, вийшов з своєї будки, скинув з голови шлемофон і почав передавати вказівки, керуючись тим, що побачить і почує. Сам він уже не чув своїх сигналів.

Саме в цей час машина пірнула в туман. Якщо досі в кабіні стояли сутінки, то тепер стало зовсім темно. Через кілька секунд колеса шасі мали торкнутися землі. Але що це? Голосно й чітко прозвучало до болю знайоме кожному льотчику: «Густав, давай газ» — сигнал наддати газу й простартувати, коли вихід на посадку невдалий.

Густав спокійно ривком подав наперед обидва сектори газу аж до самої засічки. Завили мотори, Клаус надзвичайно обережно почав набирати висоту. Він перевів подих лише тоді, коли літак виринув з туману. Раптом вони почули запитання пеленгаторщика:

— Що сталося? Чому ви простартували? — І над усіма цими крапками й тире пролунав якийсь незвичайний протяжний звук.

Та ще більше здивувався Клаус, коли в ту ж секунду Вернер що було сили гукнув по СПУ:

— Клаус, негайно повний хід! Повний хід! І мерщій набирай висоту!

Хоч Клаус і Густав спершу й не збагнули, що власне сталося, але не вагаючись підібрали шасі, Клаус знову підняв посадочні закрилки і, в міру того як швидкість зростала, тягнув штурвал на себе. Тільки тепер Вернер пояснив:

— Хіба ви не чули подвійного сигналу «SYS», який перейшов у протяжний звук?

Вони, звичайно, чули, але не знали, що воно могло означати. Поспіхом розповів їм Вернер про характерну звичку свого друга відповідати на сигнали «SОS» і про те, який висновок із цього повинні зробити вони в даному випадку.

— Карлуша хотів перестерегти нас в останню секунду, повірте мені.

Разом з тим він звернув увагу товаришів на те, що вони без будь-якої причини дістали дозвіл на посадку раніше від трьох інших літаків. Клаусу і Густаву це здалося неймовірним.

— Подивіться, — гукнув Аксель. — Он вони літають! — і показав рукою в нічне небо.

Тільки-но есесівець доповів на командному пункті про обставини смерті штабного радиста, як цивільний зажадав терміново зв’язати його з сусіднім аеродромом винищувачів і передав наказ:

«Німецький літак Не-111, розпізнавальні знаки «В-М», з ворожим екіпажем на борту в польоті від аеродрому до лінії фронту. Літак треба за всяку ціну затримати, змусити до посадки або збити».

Почувши це, полковник Обст фон Шенег негайно віддав аналогічне розпорядження літакам своєї ескадри, які ще були в повітрі.

Тим часом Вернер настроївся на радіохвилю командного пункту, як цього вимагав пеленгатор від усіх літаків, бо лише таким шляхом можна було дізнатися, що в цей час робиться в штабі. Весь екіпаж почув наказ пеленгатора літакам «С-О-Н», «Н-Е-Н» і «А-М-Н» негайно і безпощадно атакувати «Берту-Марію», що невідомо як потрапила до рук ворога. Це були ті три машини, які літали поблизу аеродрому. Невдовзі вони помітили, як сигнальні вогні тих літаків повернули слідом за ними. «Берта-Марія» негайно вимкнула свої вогні, і Клаус убавив газ, щоб не було видно полум’я з вихлопних труб. Тепер уже в них не було ніякого вибору. Значить, контррозвідка шукала саме їх.

Через три хвилини перші літаки Ме-109 і Ме-110 піднялися в повітря з льотного поля ескадрильї винищувачів. Почалося переслідування німецькими винищувачами німецького бомбардувальника.

Коротко й по-діловому радились четверо друзів на «Берті-Марії», що робити далі. Аксель швидко переконав своїх товаришів у тому, що кращий і до того ж єдиний вихід — це податися в полон до росіян. Тому Клаус взяв курс на схід і через кілька хвилин знову став надійним пілотом, який робить усе можливе, щоб врятувати життя товаришів. Тільки Вернер все ще роздумував, чому це їм дозволили вилетіти на завдання, а потім почали переслідувати, і як це його другові вдалося в останню хвилину передати їм рятівну пересторогу.

Найрозсудливішим серед екіпажу виявився Аксель. Він був певен, що там унизу докладуть усіх зусиль, щоб перехопити їх. Тому запропонував летіти не прямо на схід, а відхилитися трохи на північ. Клаус звернув увагу на те, що бензину вистачить ненадовго. Хвилин через десять йому доведеться переключатися на запасний бак. Це означало, що вони зможуть летіти щонайбільше сімдесят хвилин. Отже, для польоту обхідним курсом у них лишалося мало часу.

— Нам аби приземлитися по той бік лінії фронту, — сказав Густав.

Але ж якщо вони спробують сісти зразу за лінією фронту, зауважив Клаус, їх обстріляють. Треба летіти якомога далі і, коли вдасться, встановити зв’язок з радянськими друзями, щоб з їхньою допомогою спробувати добратися до якогось радянського аеродрому; інакше нічого й думати про посадку. Там, за лінією фронту, теж стелився туман, і сідати десь у полі, навмання, було рисковано.

Вони продовжували летіти прямо на схід, намагаючись піднятися якомога вище. Вернер гарячково шукав радіохвилю командного пункту винищувачів, бо побоювався, що «Берту-Марію» знайдуть раніше, ніж вона досягне лінії фронту. Але тільки через тридцять хвилин він почув по радіо вказівку винищувачам: «Ворожий літак у квадраті С2-Д1, напрям польоту — схід. Висота — орієнтовно чотири тисячі метрів!» Отже, наземні спостережні пости вже засікли їх. Тепер винищувачі могли з’явитися кожної хвилини.

На щастя, ще була ніч і лише зорі та призахідний місяць трохи освітлювали небо. Але, як вони знали з досвіду, для винищувачів і цього буде досить.

— Сигарет не палити! — попередив Густав.

Жодна іскорка не повинна виказати їх. Вернер напружено чекав нових сигналів з командного пункту. Раптом перехопив радіограму якогось винищувача: «Метрів за тисячу над собою тільки-но помітив тінь!» І тут інший голос додав: «Це він! Набирай висоту!»

Їх таки побачили! За кілька хвилин винищувачі досягнуть їхньої висоти, а до лінії фронту все ще лишається щонайменше п’ятнадцять хвилин. Хоч би принаймні кілька хмарин дали змогу сховатися від чужих очей! Але ніде нічого, крім туману, що стелеться по землі. Що ж робити? Стріляти в своїх же колег — німецьких льотчиків? Вони однодушно вирішили не робити цього, поки ще є якийсь інший вихід. Ті ж бо не знали, яка доля спіткала їх, очевидно, навіть не знали, що в переслідуваній ними машині сидять німці.

— Винищувачі за нами зліва! — гукнув по СПУ Аксель.

На фоні темної землі він розгледів полум’я вихлопних труб літака. В цей час він лежав у своїй «ванні» й роздумував над тим, як їм вирватись живими з цієї халепи, його охопив шалений гнів проти тих, хто погнав його й інших на війну і призвів до того, щоб товариші по зброї стріляли в німецьких солдатів, які насмілилися чинити опір варварським наказам.

— Винищувачі позаду! — почувся в навушниках голос Вернера.

Як не дивно, а винищувач не стріляв. Чи його збило з пантелику те, що він побачив німецьку машину? Він наближався з максимальною швидкістю.

Клаус з усієї сили натиснув на штурвал. Велетенський птах ніби вклонився і з посвистом на повному ходу пірнув униз. Та, здавалося, саме це підбадьорило винищувача. Раптом над ними полетіли світло-сріблясті траси кулеметних і гарматних черг — все ближче й ближче до машини. «Мессершмітт-109» пустив у хід усю свою бортову зброю. Проте за мить він прошмигнув мимо, не влучивши в літак.

Вони уже думали, що настав перепочинок на кілька секунд, коли щось глухо застукало в хвостову частину «Берти-Марії». Другий винищувач взяв їх під обстріл. Клаус знову рвонув машину вгору. Світлі траси простяглися під ними, піднялися ближче, але ще мить — і другий винищувач з гуркотом пронісся під ними. Перша атака була відбита.

— Вернер, зв’яжися з радянською радіостанцією, ми вже над їхньою територією! — неймовірно спокійно пролунав голос Густава.

— Та швидше! У нас лишилося бензину всього на тридцять хвилин, — втрутився й Клаус.

Вернер негайно випустив антену, і його пальці застрибали над ключем. «В-Н-М викликає S-R-S», — послав він на новій, нещодавно домовленій хвилі в ефір. А що, коли його невідомі друзі сьогодні вже більше не чекають ніякого виклику? Тоді біда! Він ще раз передав: «В-М-Н викликає S-R-S», — і відповідь таки надійшла. Вернер швидко переключився на передачу. Аж тут Аксель знову крикнув:

— Три винищувачі позаду нижче нас!

Ну, тепер їм кінець. Від одного залпу вони змогли ухилитись, а трьох їм, звичайно, не витримати. Але Вернер знов упевнено взявся за свій ключ. «Q-Т-Н — мої координати…» — почав він вистукувати морзянкою і потім гукнув:

— Густав, дай координати!

Густав зараз же назвав цифри. Вернер передав їх і додав: «Просимо вказати радянський аеродром для посадки і допомогти приземлитися. Бензину лишилося тільки на двадцять п’ять хвилин польоту. Нас переслідують і атакують німецькі винищувачі».

Радянський радист деякий час мовчав, мабуть, був здивований. Потім прозвучало чітко і ясно: «Зрозуміло! Чекайте відповіді!»

В даному випадку міг зарадити лише капітан Новиков, який спав поруч з передавачем у невеличкому ліжку. Почувши надзвичайне повідомлення, він одразу стрепенувся. Чогось подібного він побоювався вже давно. Але як можна допомогти за двадцять п’ять хвилин? Він поквапно вихопив карту з шухляди. Ось тут у повітрі летіла машина, напевно, на схід. За сорок кілометрів на Північний схід був польовий аеродром радянських штурмовиків і винищувачів. Там могли б прийняти машину. І Новиков кинувся до телефону. Докладно роз’яснив становище начальникові аеродрому. Той завагався. А що як це якась хитрість з боку ворога?

— Товаришу полковник, я беру на себе всю відповідальність, — вихопилось у сибіряка. — Час не жде!

— Спокійно, товаришу капітан!.. Ми самі перевіримо. Передайте тому літакові нашу радіохвилю. Ми все підготуємо для посадки.

Навіть не подякувавши, Новиков поклав трубку й підбіг до передатчика. «S-R-S викликає В-М-Н! S-R-S викликає В-М-Н», — вистукав він на ключі.

«В-М-Н відповідає S-R-S, переходжу на прийом! В-М-Н відповідає S…» — прозвучало у відповідь, потім значки раптом обірвались. Новиков вилаявся. Якась затримка в німецькому передатчику?..

Пронизливо задеренчав телефон. З поста спостереження за повітрям передали повідомлення:

«Літаки противника перетнули лінію фронту в пункті ЦМЗ і летять на схід. Зараз чути звуки повітряного бою над квадратом Л4-П6. Через туман нічого розглядіти не можна».

— Продовжуйте спостереження. Чекаємо дальшої інформації! — розпорядився капітан.

Це повідомлення підтвердило радіограму німецького радиста. Коли б тільки знати, як допомогти німецькому екіпажеві! Новиков у розпачі барабанив ключем. Проте ніхто на «Берті-Марії» його не слухав.

Вернер в’яло осів у своєму хисткому сидінні. Куля пробила йому праве плече і, очевидно, роздробила кістку. Від найменшого руху його кидало то в жар, то в холод. Єдине, що він ще міг робити, — це сидіти тихо й спокійно; гарячий струмінь стікав по його тілу вниз.

— Тебе зачепило? — запитав Густав по СПУ.

Саме закінчилася ще одна атака винищувачів. Попри всі льотні маневри Клауса, трасуючі черги пронизали фюзеляж і хвіст літака. Руль висоти заклинився — тільки з великим зусиллям можна було зрушити його з місця. А тут ще й Вернер стогнав:

— Мене поранило. Не можу поворухнутися. Допоможіть мені, стікаю кров’ю!

— Прокляття! — не стримався Аксель.

Перспективи були незавидні. А тут знову з темряви виринали назустріч три винищувачі. Аксель схопив ракетницю. Поки жовті пунктири знову почнуть пронизувати темряву ночі, він принаймні повинен показати винищувачам, що вони атакують німецьких льотчиків. Відштовхнувши підбором плексигласову шибку, він палвнув у отвір червону, потім зелену ракету. І вдруге: червону й зелену ракету. Примарно повисли на якусь мить світлові сигнали в повітрі, потім упали й згасли.

І справді, винищувачі пронеслися над бомбардувальником не стріляючи. Звідки могли льотчики противника знати німецькі розпізнавальні сигнали, змінені тільки дві години тому? До того ж літак зовсім не оборонявся. На всякий випадок винищувачі звернулися з запитом до командного пункту. І там теж, здавалося, на кілька хвилин завагалися, але потім прийшов наказ: незважаючи на німецькі розпізнавальні сигнали збити, а членів екіпажу, які будуть вистрибувати з парашутами, безпощадно розстріляти з кулеметів.

«Берта-Марїя» відчайдушно шугнула в піке. Ланка винищувачів одразу ж відновила переслідування. Вони розгадали намір пілота триматися над самим туманом, щоб можна було сховатися в ньому, коли знову почнеться атака. Хоч при цьому пілот ризикував налетіти на дерево чи якусь іншу перешкоду і розбитися вщент, здавалося, він зважав за краще такий риск, ніж потрапити під вогонь переслідувачів.

Але не встигла «Берта-Марія» досягти рятівного, а може, й смертельного туману, як навколо неї знову заблискали трасуючі черги. Набої з гуркотом прошили фюзеляж і крила.

— Ой!.. — скрикнув Клаус. — Мене поранило!..

Його праву ступню наче паралізувало, ліва рука теж не слухалась.

Нарешті вони пірнули в туман. Густав напружено вдивлявся поперед себе. Їхнє життя тепер залежало від їхніх очей. Дві, три хвилини летіли вони так, потім Клаус знову спрямував машину вгору. Винищувачів не було видно. Невже втекли? Клаус застогнав:

— Не можу більше!

— Давай я! — наказав Густав.

Клаус повернув до нього штурвал. Тепер Густая міг обслуговувати управління елеронами і руль висоти. Руль повороту лишався у Клауса під ногами. Проте поки що ніякої небезпеки не було, бо в польоті машиною міг керувати Густав. Тільки посадити літак він не міг, навіть коли б пересів на місце Клауса. Але в якому напрямку летіти?

— Вернер, ти можеш установити з ними зв’язок? — спитав Густав.

Радист жалібно промовив:

— Пряме попадання в радіоапарат!

«На щастя, хоч СПУ не вийшла з ладу», — подумав Густав. Далі турботи про машину заполонили всю його увагу.

— Аксель, іди наперед і допоможи знайти місце для посадки!

Раптом наче блискавка вдарила позаду: в повітрі вибухали зенітні снаряди. Стріляли в них? Правда, вибухи ще були далеко, але їхні спалахи дедалі наближалися.

— Аксель, поглянь назад, що там діється?

Борт-механік знову пробрався назад. Побіжно кинув співчутливий погляд на Вернера. От бідолашний хлопець! Але тепер він ще не може допомогти йому. Тільки-но ліг у свою «ванну», як між розривами снарядів помітив три тіні. Отже, винищувачі знову були близько. Але ось вони на повному газі пішли вверх і відхилилися на південь.

Де ж їм приземлитися? Знову Аксель пробрався наперед, щоб порадитися з Клаусом. Густав запропонував піднятися вище і потім вистрибнути з парашутами. Але Клаус відрадив. Важко поранений Вернер і він сам навряд чи доберуться живими до землі. Крім того, в темряві і в тумані вони можуть упасти десь серед безмежних російських лісів, і ніде поблизу не знайдуть людини, яка б прийшла їм на допомогу.

Становище було безвихідне. А тут ще з кожною хвилиною зменшувався запас пального. Аксель ще раз увімкнув насоси, сподіваючись викачати останні краплі бензину з майже порожніх баків у крилах.

Новиков не сидів склавши руки в ці критичні хвилини. Через пости спостереження він весь час слідкував за польотом «Берти-Марії». Літак був уже недалеко від польового аеродрому — за якихось двадиять-тридиять кілометрів на південь, отже, це значить за три-чотири хвилини льоту. Але ж німці не знали, куди їм летіти! І раптом у нього сяйнула думка…

Аксель вирішив припинити балачки про рятування на парашутах тим, що викинув свій парашут за борт.

— От шо, Клаус, — сказав він. — Досі ми спільно вирішували свою долю, будемо робити так і надалі — що б там не сталося! Пусти мене до штурвала. Хоч я уже двадцять вісім місяців не водив літак, але з твоєю допомогою якось посаджу машину.

Раптом десь далеко внизу спалахнули промені прожекторів: там три, там чотири, там один — і так аж наскільки сягав обрій. Що це? їх виявили? І тепер зенітки зіб’ють їх?

— Густав, пускай білі ракети, скільки можеш! — Аксель передав йому ракетницю і патронташ.

— Але ж поглянь, вони зовсім не шукають нас! — відповів Густав.

І справді! Промені прожекторів раптом стали вертикально, простягши свої велетенські жовтуваті пальці просто в небо. Потім, ніби по команді, всі повільно почали схилятися на північ. Ні, не всі. Ті, що з заходу, простягнулися на північний схід, а ті, що на сході, — на північний захід. Всі прожектори спрямували свої промені в одну точку, розташовану прямо на північ від літака. В цю мить там вертикально спалахнуло сім променів, потім вони погасли і спалахнули знову. І, щоб розвіяти всі сумніви, серед тих променів спалахнула освітлювальна ракета, розбризкуючи червоний іскристий дощ в нічному небі.

— Це аеродром! — вигукнув Густав. Всі одразу відчули новий приплив енергії.

— Сідай сюди, Аксель! — квапив тепер уже сам Клаус, знімаючи свої ноги з руля повороту.

Напружуючи останні сили, він переповз на місце штурмана і, важко дихаючи, ліг там. Потім ще трохи підвівся вгору, але темрява заслала йому очі. Він ще ледве встиг побачити, як Аксель хутко сів на місце пілота і сунув свої ступні на педалі руля повороту.

— Скільки у нас лишилося бензину? — запитав Аксель Густава, приймаючи від нього штурвал.

Як звично охопили його руки півколо штурвала після такої довгої перерви! Тільки незручно було натискувати ногою на педалі руля повороту. Вони були припасовані спеціально для Клауса, а в того — значно довші ноги.

— Ще хвилин на п’ять-десять, а якщо бензомір пошкоджений, то мотори несподівано можуть зупинитися кожної миті, — почулася відповідь Густава.

Проте Аксель знав, що прилади скоріше покажуть надто мало пального, ніж надто багато. Він сподівався справитися з своїм завданням. Майстерним розворотом вліво вивів машину на новий курс — до аеродрому, що тепер уже виднівся прямо перед ними. Через рівні проміжки часу спалахували світлові сигнали. Аксель приглушив обидва мотори і почав знижуватися.

— Ну як, випускати шасі? — нагадав Густав.

— Давай! — гукнув у відповідь Аксель.

В ту ж мить завила сирена. Аеродром швидко наближався.

«От халепа, — промайнуло у Акселя в голові, — це ще надто велика висота, а до того ж на такій шаленій швидкості неможливо приземлитися». Він почав огинати аеродром справа. Так він вигравав час для випуску шасі і принаймні хоч трохи міг розглядіти розташування аеродрому. Раптом крізь наземний туман між променями прожектора з’явилися тьмяні світлячки ліхтарів. Може, це межа льотного поля? Здається, так.

Аксель знову набрався духу. Якщо туман всюди такий же рідкий, що можна розглядіти ліхтарі, то він упевнено поведе машину на посадку. Але сирена все ще вила, шасі не вийшло повністю.

— Густаве, допоможи ручною лебідкою, мабуть, там упав тиск масла! — гукнув він.

Але Густав і без того вже возився з ручним механізмом. Що ж це таке? Сирена замовкла? І зразу ж завила знову, і як не старався Густав, а не міг примусити її замовкнути.

— Міцно тримай, Густаве! Іду на посадку! — закричав Аксель.

Зловісно швидко наближався аеродром. Вони знову пірнули в туман. Густав смикав з усієї сили. Шасі повинно вийти. Ось уже під машиною щось заторохтіло. Літак підскочив угору. Та Аксель вирівняв його і доторкнувся до землі вдруге. Ще раз підкинуло «Берту-Марію» вгору, лае всього лише на два-три метри. Потім вона стала на землю втретє і покотилася. Ліхтарі, що вказували кінець льотного поля, з шаленою швидкістю мчали їм назустріч. Або вони пізно приземлилися, або аеродром був надто малий. Невже їм судилося після всього пережитого розбитися об яке-небудь дерево там, за аеродромом? Напружуючи всі сили, Аксель натиснув на гальма. Але чому ж не відчувається звичний опір? Без особливих зусиль він доводив педаль до відказу. Розпач охопив його. Він почав безперервно штовхати ногами педалі. Якби тільки повітря проникло в маслопровід, це б хоч трохи допомогло… І справді, він відчув певний опір. Але надто пізно. Ось уже ліхтарі. Раптом літак швидко почав кренитися на правий бік, все більше й більше. Ось уже навколо пропелера правого мотора закрутилась пилюка, грудочки землі заторохкотіли по кабіні, і в ту ж мить машина різко розвернулася праворуч і стала.

Аксель інстинктивно вимкнув запалення. Бракувало ще, щоб вибухнув останній запас бензину! Наче підбита ворона, стояла машина на лівій нозі і на правому крилі. А льотчиків наче вихором скинуло на купу в кабіні. Клаус лежав упоперек на ногах Акселя, а Густав висів у нього на плечах. З великими труднощами вони підвелися. Клаус втратив свідомість. Невдовзі біля літака завищали гальма пожежної машини. Почулися перші російські слова. Вони були врятовані.

Аксель і Густав у супроводі капітана Новикова відвідали в госпіталі поранених товаришів. їх оперували, і вони тепер видужували. У Вернера плече було ще в гіпсовій пов’язці, але він уже міг ходити по палаті, а Клаус ще лежав у ліжку. Крім наскрізного поранення в праву литку, у нього ще сиділа куля в стегні і друга — в легені. Тільки після третього переливання крові у нього знову порожевіло обличчя, і зараз він почував себе настільки здоровим, що найближчими днями збирався встати. Всі вони сиділи на табуретках біля ліжка товариша і жваво розмовляли. Вони вже звикли до того, що за цей час їх стало п’ятеро, бо капітан Новиков, само собою зрозуміло, ввійшов до їхнього дружнього кола.

А в наступні місяці війни багато хто з німецьких борт-радистів, а також радистів інших військових частин дивувалися, коли час від часу на їхній радіохвилі вривався сторонній голос, який розповідав правду про воєнні і політичні події. Таким шляхом невеличка німецька радіокоманда в міру своїх скромних сил допомагала швидше покінчити з тією ненависною ганебною війною, яку розв’язали гітлерівці.

Примітки

1

Ескадра — авіаз’єднання в колишній гітлерівській армії. (Прим. перекл.)

2

Один із ступенів найвищої нагороди в колишній гітлерівській армії. (Прим. перекл.)

Content

Мюллер Гейнц Нічні сигнали

Гейнц Мюллер НІЧНІ СИГНАЛИ

Примітки