Шрайєр Вольфганг

Акротірський шпигун

Вольфганг Шрайєр

АКРОТІРСЬКИЙ ШПИГУН

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з німецької М. Дятленка

Художник Г. Малаков

Для мене вся ця історія почалась із звичайної повістки: лейтенантові запасу Роджеру Андерсону, що проживає в Ліверпулі, по Лайм-стріт, 207, тобто мені, пропонувалося протягом сорока восьми годин з'явитися до гарнізону, який я залишив п'ять років тому, відбувши військову повинність.

Був погожий серпневий день. Листівка потрапила до моїх рук, як тільки я повернувся додому з роботи в гавані. Не можу сказати, щоб вона мене тоді налякала або викликала в мене якесь неприємне почуття. Тримаючи її в руках, я лише подумав про скаредність мобілізаційного бюро, яке замість телеграми прислало звичайну повістку та ще й на застарілому бланку: крім усього іншого, мені наказували «з'явитися з продовольчими картками», хоча кожна дитина знає, що у Великобританії ось уже з 1954 року немає ніякої карткової системи. Певно, там, у військовому міністерстві, економили на всьому.

Я негайно зібрав манатки, повідомив на роботі про свій від'їзд і в зазначений строк з'явився в гарнізон Олдершот, де була розквартирована 16-а парашутно-десантна бригада, відома в цій місцевості під гучною назвою «Червоні дияволи». Колись до цієї ватаги належав і я.

Проходячи через ворота до казарми, я пригадав усі свої солдатські витівки. Якщо не рахувати періоду рекрутської муштри, — у жодній армії світу, мабуть, не схожої на курорт, — моя служба в армії склалася так приємно, що, відбувши її, я письмово заявив про свою готовність, на випадок національної небезпеки, добровільно повернутися до своєї частини ще до оголошення загальної мобілізації. Може, я зважився на цей крок у юнацькому захопленні, а може, під враженням чудового прощального банкету, — в усякому разі тепер я знову сидів тут і нетерпляче чекав, що буде далі. Лише далеко пізніше мені стало ясно, що тією заявою я вчинив найбільшу дурницю у своєму житті.

Перше, що я побачив у казарменому дворі, це оздоблені орденами груди мого старого приятеля Білла Шотовера, який лишився на кадровій службі, воював десь у Кенії чи на півострові Малакка і вже вислужився до капітана.

— Алло, Роджер, — привітався він, ляснувши мене по плечу своєю важкою лапою. — Оце здорово! Значить — «Батьківщина кличе…»

— «І її кращі сини поспішають під знамена»[1], — скромно докінчив я.

— Для тебе ще є місце в моїй роті, — пояснив він, — сьогодні ввечері я поговорю з полковником, і все буде в порядку, старина.

Ми зайшли в казино, хильнули по чарці й, обмінюючись спогадами, прийшли до висновку, що молодь нинішнього призову навряд чи може зрівнятися з нашим. Нарешті Білл заходився пояснювати мені стратегічне становище Британської Співдружності Націй. Це була його давня пристрасть.

— Як відомо, — почав він, — наше становище погане, але не зовсім. Непоправним воно б стало лише тоді, якби нам не вдалося перемогти цього молодчика Насера, його приклад наслідували б інші, і всі ці пси, що ходять тепер, підібгавши хвости, перестали б поважати нас. Коли ти, Роджер, читаєш газети, то, мабуть, знаєш, що Насер знову накоїв. Але з цієї історії з Суецьким каналом він не виплутається. Ми збираємося одним ударом покінчити з ним і з його жалюгідною дев'яностотисячною армією. Ось глянь сюди, — сказав Білл, підходячи до карти Європи, що висіла на стіні в казино над музикальним ящиком.

На його широкому обличчі біліли плями — наслідок порушення пігментації, від якого він і раніше страждав; через те воно нагадувало ті місця на карті, що означали гірські хребти понад три тисячі метрів заввишки: світлі плями на обличчі відповідали засніженим вершинам гір на карті.

— В Червоному морі, — говорив Білл, — стоїть напоготові наш крейсер «Кенія», а біля східного узбережжя Середземного моря — крейсер «Ямайка». В Мальтійському порту — авіаносець «Ігл» з кількома ескадрильями штурмовиків на борту. Крім того, вчора дано наказ перебазувати на Мальту шістдесят реактивних бомбардувальників «Канберра». Ось тут, в Йорданії, стоїть 10-й гусарський полк, посилений ротою піхотного полку «Мідлсекс»; він має на озброєнні танки «Центуріон». У Лівії, поблизу західного кордону Єгипту, розташовані: 10-а танкова дивізія, піхотний полк королівського стрілецького корпусу і 3-й артилерійський полк королівської кінної артилерії, який під час осінніх маневрів 195І року прикривав наш лівий фланг. Ну, як це все тобі подобається?

— Непогано, — сказав я. — А ми?

— Ми — пожежна команда Британської Співдружності, — відповів він. — Нас кинуть туди, де горить.

— Чи вони хоч компенсують резервістам втрату заробітної плати за час перебування в армії?

— Крім того, — вів далі Білл, не звертаючи уваги на мої турботи, — ми забираємо із Західної Німеччини частини 2-ї піхотної дивізії. Щоправда, командування НАТО ремствує, бо Франція теж знімає звідти частину своїх військ, але сер Антоні[2] умовив Грюнтера[3]. Кажуть, що військове міністерство мобілізувало дев'яносто цивільних літаків і на них перевозять на Близький Схід навіть лейб-гвардію…

— Ті з нас, — втрутився я, — хто придбав якісь речі в розстрочку, через цю мобілізацію потраплять у досить скрутне становище…

— … Та додай до цього ще збройні сили французів. Віце-адмірал Баржо зібрав на рейді в Тулоні цілу ескадру: лінкор «Жан Барт», крейсер «Жорж Леге», два авіаносці і десять есмінців. Як тобі подобається така сила?

— Хотів би я все-таки знати, Білл, — несміливо наполягав я, — що станеться з моїм телевізором, якщо я не сплачу за нього черговий внесок.

— А, плюнь ти на нього, — різко відповів він. — У нас тут, старина, тобі немає потреби дивитися в той ящик. Королівська армія покаже тобі світ в натурі.

Білл взагалі був грубіяном, але на цей раз, як виявилося пізніше, він мав рацію.

В понеділок, 6 серпня 1956 року, в осяяній сонцем портсмутській гавані ми зійшли на борт пароплава. Наше судно, авіаносець «Тезей», водомісткістю в тринадцять тисяч тонн, що звичайно брало тридцять п'ять штурмових літаків, прийняло тепер дві тисячі парашутистів. Як повідомив мені Білл по секрету, решта нашої бригади вантажилася в Девонпорті на однотипний корабель «Оушн» і на двадцятитисячотонний транспортний пароплав «Булверк», що виходили в море через два дні.

Гемпшірський пляж кишів дачниками. Біля берега сновигали парусні яхти й моторні човни; юнаки розважалися катанням на водних лижах. А в цей час на набережній стояли тисячі батьків і матерів, дружин і наречених, з якими від імені всіх нас мали попрощатися п'ятдесят парашутистів. Командир полка заборонив робити це кожному зокрема. Полковник, мужчина з червоним обличчям і жовтою, як сірка, борідкою, певно ненавидів такі сцени, бо коли капітан Шотовер доповів йому про бажання солдатів потиснути руки своїм рідним, він лише пробурчав:

— Годдем[4], для цього в гарнізоні було досить часу! Годдем!

З цими словами він пхнув ногою полкового кота Насера, який наважився сісти йому на черевик.

Мене безпосередньо це не обходило, бо моя старенька хвора мати не могла приїхати в Портсмут, а дівчини у мене на той час не було. Тому ніхто мені не помахав мокрою від сліз хусточкою, коли наш пароплав рушив від молу вздовж каналу. Іншим було, мабуть, дуже боляче.

Мої побоювання справдилися: військове начальство виявило себе не тільки бездушним, а й скупим. Командуванню було зовсім байдуже, що більшість резервістів покинула свою роботу. Ніхто з нас не одержав за це ніякого відшкодування.

— Ми призвали добровольців, а не якихось там старців, — заявив мені Білл Шотовер, повторюючи слова всіма шанованого командира «Червоних дияволів» Мервіна Батлера.

Ми стояли біля поручнів і дивилися, як за корнуельським побережжям сідає сонце. Був напрочуд гарний вечір.

— Двадцять чотири вузли робить наше корито, — сказав Білл, сплюнувши в пінисту воду за кормою. — Післязавтра минемо Ліссабон, увійдемо в Середземне море, а в п'ятницю рано будемо в Ла Валетті. Що і як буде далі, знають лише бог та сер Антоні.

— Якщо єгиптяни якимсь чином пронюхають про нас, то підуть на поступки, тільки-но ми з'явимось у районі Мальти.

— Для мене, Роджер, пристойна бійка була б кращим виходом.

Пізніше я прочитав у газеті, що часткова мобілізація, якій я завдячував тією чудовою прогулянкою на кораблі, була здійснена в повній відповідності з нашою конституцією. Оскільки нижня палата за кілька днів до націоналізації Суецького каналу була розпущена на канікули (значна частина членів парламенту в цей час полювала на куріпок у Шотландії, а королева Єлизавета розважалася на кінних змаганнях у Гудвулі), прем'єр-міністр Іден сам скликав Державну Раду. Вона проголосила надзвичайне становище й «урочисто уповноважила вельмишановного Генрі Геда», тобто нашого військового міністра, мобілізувати резерви. Слідом за цим «вельмишановний» призвав до збройних сил двадцять тисяч чоловік, а серед них і мене. Для мене принаймні було втіхою повідомлення преси про те, що все відбулося коректно і спокійно, як це й личить великій нації.

Через вісім днів ми висадилися на Кіпрі. Я потрапив до передового загону, яким командував мій приятель Білл. На двох «джипах» морського відомства ми проїхали квітучою рівниною на шістдесят кілометрів у глиб острова. Солдати, що супроводжували нас, весь час тримали автомати напоготові. Я зрозумів, що місцеве населення продовжує упереджено ставитися до британської корони; та, хвалити бога, в дорозі нічого не трапилось.

Коли в мерехтливому від спеки повітрі виринули перші будинки столиці острова — Нікозії, Білл Шотовер сказав мені:

— Ну, любий друже, тут наші дороги розходяться. Тебе викликає для якогось особливого доручення командування повітряними силами… Я не знаю точно, для чого саме, але думаю, що це почесне завдання. Дивись, Роджер, не підкачай! See you later, old boy[5].

Він ляснув мене своєю важкою лапою по плечу і, звелівши шоферові зупинитись, без зайвих церемоній виштовхнув мене з машини, а сам помчав геть.

Я опинився перед довгою, присадкуватою будівлею, обнесеною «їжаками» з колючої проволоки. Біля вартового в сталевому шоломі, з-під якого блищало мокре від поту чоло, стояв припорошений пилюкою щит з написом MEAF-HQ, що мало означати «Штаб повітряних сил на Середньому Сході». Тут перебувало командування британських повітряних сил, якому були підпорядковані всі аеродроми й бойові літаки в Іраку, Іорданії, на Кіпрі, в Лівії, а ще півроку тому — і в зоні Суецького каналу. Побачивши цей штаб, я не відчув ніякої радості на душі; і причиною цього була не тільки спека…

Якщо штаб повітряних сил викликає парашутиста для виконання спеціального завдання, то це аж ніяк не означає чогось приємного. Вся ця справа мені не дуже подобалась. Не задумуючись над тим, чому саме на мене, щойно призваного резервіста, припав цей вибір, я вирішив енергійно опиратися будь-яким спробам використати мене для якоїсь рискованої індивідуальної операції. Небезпечні завдання виконували, як правило, добровольці. Молоді офіцери часто пропускають нагоду благополучно уникнути рискованої операції, коли — з патріотичних або якихось інших благородних міркувань — у слушний момент не наважаться простим «ні» звести нанівець намагання добрих начальників умовити простачка.

— Кімната 118, сер, — сказав вартовий сержант.

На його форменій блузі під пахвами виднілися великі плями від поту. Сержант якось дивно подивився на мене, від чого моя тривога ще більше зросла. Невинний напис «Медичний відділ» на дверях кімнати № 118 теж не розвіяв мого недовір'я. Військові лікарі завжди мали сумнівну славу.

Я ввійшов туди і, незважаючи на гнітючу духоту, одразу ж виструнчився. За письмовим столом стояв сивий, досить ставний офіцер, зовсім не схожий на лікаря. На погонах у нього було по три срібних смужки і по стільки ж нашивок на рукавах — отже, це був вінг-командор — те саме, що підполковник у наземних військах. Над його головою, розрізаючи повітря, крутився горизонтальний вентилятор. Я відчув на своєму обличчі його прохолодний подих.

— Сідайте, лейтенанте, — сказав підполковник авіації приємним звучним голосом. — Хочете сигарету?

Він справляв враження симпатичного начальника. Я вирішив бути пильним і остерігатися його люб'язності. Сів і дав йому припалити.

— Якщо мене вірно поінформували, лейтенанте Андерсон, — сказав підполковник, переводячи погляд туди, де вітер від вентилятора зрізав кільця сигаретного диму, — два тижні тому ви ще займалися в Ліверпулі своїми цивільними справами.

— Так, сер.

— У чому полягала ваша діяльність?

— Я — співробітник митної служби розшуку, сер.

З того, як підполковник кивнув, я зрозумів, що він уже знає про це. Крім того, у нього в руці був якийсь папірець — безсумнівно, з моєї персональної справи.

— Які ж були ваші обов'язки? — запитав він. — Ви займалися звичайною перевіркою багажу чи мали справу з добре організованими контрабандистами?

Зневажливий тон, яким він сказав це «звичайною перевіркою», трохи образив мене, і тому я не без гордості признався, що кілька семестрів вивчав криміналістику, займав відповідальну службову посаду і брав участь у розслідуванні більшості тих злочинців, які входили до компетенції моєї установи. Недавно я вів розслідування афери з наркотиками, і досить успішно…

Лише потім я усвідомив, що мені краще було приховати свої таланти (до речі, в армії це найрозумніша тактика).

— Наркотики? — зацікавлено вигукнув підполковник. — Я бачу, містер Андерсон, що ми з вами колеги. Моє прізвище Тінуел. Можливо, ви чули про мене дещо, я кілька років підряд керував у Скотленд-Ярді[6] головним комісаріатом по боротьбі з грабіжництвом та бандитським шантажем. Було б зайвим пояснювати вам, яке широке поле діяльності цього відділу.

Він самовдоволено посміхнувся, і я не наважився зіпсувати йому настрій, а вдав, ніби й справді пригадав його прізвище. Я добре знав, що для криміналіста старшого покоління немає нічого приємнішого, ніж несподівано почути відгук тієї слави, яку в свій час бульварна преса створила навколо його успіхів.

Потім підполковник Тінуел почастував мене холодним лимонадом і, поговоривши ще деякий час про відомі злочини тридцятих років, непомітно перейшов від англійських кримінальних історій до сучасного становища на острові Кіпр.

— Ось тут у нас відділ контррозвідки регіонального командування на Близькому Сході. — Розкриваючи передо мною цю таємницю, він зробив широкий жест, що охоплював усю обстановку кімнати, включаючи жалюзі, зелений сейф і сітку від москітів. — Становище на Кіпрі з точки зору безпеки далеко не блискуче, повірте мені. А в мене дуже мало людей. Найкращі мої сили зайняті грецькими партизанами і концентрують свою увагу на тому, щоб запобігти ворожим замахам проти наших повітряних сил. Тому ви, містер Андерсон, з'явилися до мене саме вчасно.

Надто пізно я зрозумів, що потрапив у пастку. Після всієї люб'язності, виявленої до мене як до молодого колеги, я вже не був спроможний з належною твердістю відмовитись від якогось делікатного завдання. Тепер мені тільки лишалося більш чи менш спритно перейти до оборони.

— На жаль, сер, я не розмовляю ні грецькою, ні турецькою мовами, — почав я, — не знаю ні країни, ні людей… Боюсь, що вам ніякої користі не буде з мене.

— О ні, — хитро посміхаючись, заперечив він. — Для вас у мене є щось особливе. Незнання згаданих вами речей у даному разі нічого не важить. Ваше завдання не в тому, щоб стати другим Лоуренсом[7]. Слухайте сюди: уже певний час по цьому острову нишпорить один загадковий іноземець — досить багатий чоловік, років п'ятдесяти; нам треба з'ясувати, що він являє собою в дійсності, його пристрасть — пам'ятки грецької старовини. За паспортом він американський громадянин на ім'я Натан Ф. Вальполь. Але для нас це настільки ж мало важить, як і його бажання видавати себе за археолога. Твердо встановлено лише одно: в своїх розшуках він надає переваги якраз тим районам, де розміщені військові об'єкти.

— Оскільки наші військові частини, виконуючи завдання по охороні безпеки, фактично є тут всюди, сер, — зауважив я, — то навряд щоб це спостереження могло бути приводом для надто серйозних висновків.

Підполковник заперечливо похитав головою:

— Протягом останнього тижня цей суб'єкт весь час копирсається поблизу нашого нового аеродрому Акротірі, містер Андерсон. Він розбив свій намет на горбі, в районі доісторичних руїн, який, хоча й не входить до забороненої зони — не можемо ж ми надмірно розширяти ці зони, — являє собою дуже зручний пункт для того, щоб з допомогою бінокля і телеоб'єктива стежити за рухом на аеродромі і навіть фотографувати цей об'єкт. Ось чому ми повинні зайнятись ним.

— А ви не пробували довідатися про нього в американському консульстві, сер?

— Навіщо? Папери містера Вальполя в повному порядку.

Я зрозумів, що справу слід тримати в секреті від американських установ. Я досить довго був солдатом і добре знав, що між контррозвідками союзників у принципі ніколи не було співробітництва, а скоріше навпаки — неприязне суперництво, характерне для відносин між цивільними службами безпеки — наприклад, між митною службою розшуку та кримінальною поліцією, — яке нерідко призводить до склок. Розвідники здебільшого недооцінюють здібності своїх колег-союзників і в той же час схильні переоцінювати своїх противників, охоче приписують їм найспритніші виверти, набиваючи цим самим собі ціну.

Очевидно, колишній комісар Скотленд-Ярда Тінуел теж не зовсім був позбавлений цієї невинної слабості, бо тут же додав:

— Знаєте, лейтенанте Андерсон, шпигун досить рідко працює на ту країну, з якої він походить. Це ви зрозумієте, як тільки трохи вникнете в суть справи. Навіть коли містер Натан Ф. Вальполь справді американець, то це ще нічого не говорить про те, чиє завдання він тут виконує.

Беручи до уваги ім'я цієї людини, я висловив своє припущення:

— А може, він служить ізраїльській розвідці?

— Виключається, — поспішив заперечити підполковник, — це був би абсурд. Я скоріше схильний припустити, що йому платять єгиптяни або лівий сірійський уряд. А можливо, навіть росіяни стоять за його спиною. Проте що ми будемо гадати? Ви, лейтенанте, повинні розвідати це.

— Постараюся, сер.

— Саме цього я й чекав від вас. І ось з чого ми почнемо: ви поселитесь у готелі «Ледра Палас», тут в Нікозії, де зупинився Вальполь, і познайомитесь з ним. Для цього немає необхідності переодягатися в цивільне. У формі британського офіцера ви значно більше зацікавите його. До того ж йому ніколи і на думку не спаде, що контррозвідка може діяти так прямолінійно, доручивши стежити за ним офіцерові в повній формі. Досвідчений агент завжди остерігається цивільних, які улесливо намагаються наблизитись до нього. Тому підходьте до цього Вальполя з усією солдатською відвертістю.

Ця порада здалася мені розумною. Очевидно, Тінуел — старий лис, і з ним приємно буде працювати. Радувало й те, що мене не змушували виконувати якесь неприємне завдання, не використовували як парашутиста-десантника, а відповідно до моїх фахових здібностей. Регіональне командування на Близькому Сході не збиралося робити з мене героя, а навпаки — поселяло мене в розкішному східному готелі.

По цьому я, цілком задоволений, пішов з штабу, одержавши від підполковника кругленьку суму грошей і дані про суб'єкта, якого мав «викрити».

На другий день я вперше побачив Натана Ф. Вальполя. Він, певно, зробив перерву в своїх розкопках — можливо, через жахливу спеку, — бо об одинадцятій годині ранку я знайшов його в прохолодному залі ресторану, де він снідав у товаристві гарненької білявої дівчини, що годилася йому в дочки. Оскільки, — як було записано в готельній книзі — він подорожував без сім'ї, це могла бути просто якась його знайома по готелю.

Я обрав собі місце за сусіднім столом і, як це споконвіку роблять детективи, сховав своє обличчя за розгорнутою газетою В залі панувала приємна затишна атмосфера, властива всім фешенебельним салонам, де звичайно збираються поважні особи з різних країн. Хвилясті шовкові штори пом'якшували денне світло, запах кави лоскотав ніздрі, до вух долинали уривки розмов, приємно дзижчала установка штучного клімату.

Попиваючи «мокко», я, між іншим, роздумував над тим, як це містеру Вальполю вдалося завербувати до свого столу таку молоду дівчину. Адже поряд з нею він виглядав справжньою потворою; його зовнішність, особливо в такому місці, як цей ресторан, з першого погляду могла викликати лише відразу. До картатого, недбало скроєного піджака Вальполь носив широкі штани, які, мабуть, і досі в моді по той бік «залізної завіси»; волосся скуйовджене, щоки погано виголені, орлиний індійський ніс і блідий лоб — як видно, Вальполь віддавав перевагу крислатим капелюхам. Сидів він за столом у якійсь не зовсім пристойній позі: лікті поставив на стіл, черевики вивернув носками всередину, а свою широку спину вигнув горбом. Цей чолов'яга не вмів пристойно поводитись на людях, і тому не було нічого дивного, що контррозвідка вважала його червоним агентом.

Я непомітно присунувся ближче і прислухався.

Вальполь відсунув чашку і, як я розгледів через газету, вийняв заяложену записну книжку.

— Ні, міс Ругон, — сказав він, — я не забув. Ваше бажання — для мене наказ. Дозвольте прочитати початок? Ось, послухайте:

«Кіпр, дорогоцінна перлина східного Середземномор'я, завдяки своїй багатій культурі процвітав ще в стародавні часи. Покровителькою острова вважалася богиня краси Афродіта, яка нібито саме тут народилася з морської піни, і в честь її в Пафосі збудували розкішний храм. Кіпр був у давнину ідеалом всього прекрасного, і в той же час осереддям плотських надмірностей та вільнодумства».

— О, це ви чудово сказали, — зауважила дівчина.

Звучання її голосу якось вразило мене: в її англійській мові немовби відчувався ледве помітний іноземний акцент.

— «… Острів цей завжди славився своїм чудовим кліматом, багатою рослинністю, добрими винами і передусім виробами з міді, і, як і кипариси, дістав свою назву від слова «Кіпр»[8]. Тут колись виробляли чудові килими, коштовні скатерки і пахучі мастила». Ось тут би вам, міс Ругон, вставити порівняння між античною й сучасною косметикою — для читачів жіночої статі.

— Вам би самому варто було стати журналістом, містер Вальполь.

— «Про добробут древніх кіпріотів свідчать розкопки, проведені в 1869 році Чеснолою, під час яких було знайдено багато статуй, барельєфів і керамічних ваз. Ці старовинні кіпрські знахідки свідчать про оригінальне поєднання єгипетського, азіатського та старогрецького стилів — адже тут стикалися і взаємно впливали один на одного зразки мистецтва трьох материків… У ті часи кількість населення на острові нерідко досягала мільйона чоловік. Клімат тут дещо нерівномірний. Влітку ніколи не буває дощів (за часів римського імператора Костянтина якось не було дощу протягом тридцяти шести років, і населення залишило острів, а взимку вони іноді йдуть безперервно цілими тижнями, що, через відсутність лісів, часто призводить до поводей…» Ну, що ви скажете про мою писанину?

— Насамперед — щиро дякую! Ви так допомогли мені. Правда, стиль, мабуть, занадто серйозний для такої газети, як «Сан-Антоніо геральд»…

— Ви хочете сказати, дещо пишномовний, чи не так? Бачите, саме в цьому моя вада: я починаю марити вслух, як тільки торкаюсь даної теми. Ну, дивіться самі, що вам робити з оцим мотлохом. Може й справді пригодиться.

З цими словами Вальполь підвівся і, попрощавшись з дівчиною, вийшов важкою ходою орангутанга; між іншим, це був досить ставний чоловік, вагою з добрих сто кілограмів.

Мені слід було б непомітно піти за Вальполем і спробувати познайомитися з ним. Але я лишився на місці й скоса поглядав на сусідній стіл, бо вирішив спершу познайомитися з співбесідницею Вальполя. При цьому я сподівався — тим більше, що ми всі троє жили під одним дахом і постійно зустрічалися в ресторані, — що вона згодом представить мене містеру Вальполю, і таким чином я спритніше досягну своєї мети. Коли молодий чоловік домагається знайомства з гарненькою дівчиною, це сприймається більш природно, ніж коли б він прагнув зблизитися з літнім чоловіком. Якщо ж ця міс Ругон потім, скажімо, за вечерею зведе нас із Вальполем, то знайомство відбудеться в невимушеній обстановці.

Оскільки міс Ругон, як видно, була американкою та ще й журналісткою — «Сан-Антоніо геральд», здається, місцева газета на західному узбережжі США, — то до неї не так-то вже й важко було підійти. Не довго думаючи, я згорнув газету, вклонився і сказав:

— Пробачте, моє прізвище Андерсон; я випадково почув вашу розмову… І мені здається, що, як британський прес-офіцер на Кіпрі, я теж міг би стати вам у пригоді.

Вона спокійно, навіть без посмішки, глянула на мене своїми великими, трохи розкосими карими очима, що яскраво вирізнялися на фоні її золотавого волосся. І мушу признатися, що її погляд чомусь мене збентежив. Хоч я розглядав її вже більш як чверть години, саме тепер відчув себе спантеличеним; частіше забилося серце. Під час розмови зі своїм земляком вона сиділа до мене спиною, і лише тепер, коли я побачив її обличчя, мені стало ясно, чому Вальполь — хай він буде археолог чи шпигун — пише для неї такі статті. Для таких жінок чоловіки готові складати вірші і навіть робити ще більші дурниці.

— Ви ж парашутист-десантник, — сказала вона, кинувши погляд на мою емблему.

— В даний час я прикомандирований до відділу інформації, — пояснив я, що в певному розумінні слова зовсім не було брехнею.

— Ну що ж, якщо бажаєте, сідайте до мене, — запропонувала вона.

Я пересів.

— У вас дійсно є яка-небудь інформація для мене? — спитала вона, діставши записну книжку Вальполя і приготувавши олівець.

Хоч я й не чекав такої ділової розмови, однак не розгубився. Пам'ятаючи настанови підполковника Тінуела та його принцип «солдатської одвертості» і пригадавши розповідь Білла про воєнне становище на Близькому Сході, я відповів:

— Єгипет оточений з усіх боків, міс Ругон, і для полковника Насера було б значно краще, якби він прийняв це до уваги. В Червоному морі стоїть напоготові наш крейсер «Кенія» з кількома есмінцями, а біля берегів Леванту плаває «Ямайка» — теж досить солідний корабель. У Мальтійському порту стоїть на якорі авіаносець «Ігл» з чотирма ескадрильями на борту. До цього додайте ще шістдесят реактивних бомбардувальників «Канберра», перебазованих на аеродром Ла Валетта.

Я зробив паузу, копаючись у пам'яті; Білл і на борту судна «Тезей» так часто повертався до цієї теми, що мені вже не сила було витримувати його товариство… А міс Ругон мовчки слухала мене і навіть нічого не записувала.

— В Іорданії, — повів я далі, — в повній бойовій готовності стоїть 10-й гусарський полк, озброєний 50-тонними танками типу «Центуріон III»; а цей танк, як відомо, кращий за «труни» типу «Шерман», що є у єгиптян, і навіть може помірятися силами з «Т-34». В Лівії 10-а танкова дивізія в стані бойової готовності переведена до західного кордону Єгипту, щоб у разі потреби при підтримці піхотного полку «Королівських стрільців» і 3-го артилерійського полку вдарити на Каїр…

— … як це свого часу хотів зробити Роммель, — перебила вона мене. — Я так і думала, лейтенанте.

— Що ви думали?

— Що у вас для мене є нудьга, але немає ніякої інформації. Ви могли б мені принаймні розповісти про те, що авіаносці «Булверк», «Тезей» і «Оушн» увійшли в Середземне море з «Червоними дияволами» на борту — адже ви саме до них належите?.. Ваші новини застаріли на цілих два тижні.

— З цього погляду той пан, з яким ви щойно розмовляли, напевно, кращий, — відповів я їй, сміючись. — Його інформація ніколи не старіє.

Мене здивувала її поінформованість. Хоч, звичайно, великі переміщення морського флоту ніколи не бувають суворою таємницею, бо кораблі виходять з портів на очах у багатьох людей і повідомлення про це дуже швидко проникають у пресу, все ж мене серйозно вразила така обізнаність молодої жінки.

— Ви не маєте ніяких підстав сміятися з нього, — дружелюбно сказала вон» а. — Ця людина в поті чола веде розкопки, знаходить дорогоцінні керамічні вази, а що робите ви? На кошти свого народу живете в одному з найкращих готелів і намагаєтесь водити за ніс скромну журналістку, якій і без вас багато клопоту. Вам слід би бути хоч трохи скромнішим.

— Він веде розкопки, ви працюєте не покладаючи рук, а я… ну, припустімо, що ви маєте рацію… Але ж він, певно, копає в таку спеку не власними руками?

— У нього є два турецьких робітники, які допомагають йому… Однак я сама не знаю, навіщо розповідаю вам про це. Адже ви хотіли мене інформувати, а не навпаки!

Через п'ять хвилин ми розійшлися добрими друзями, її повідомлення про те, що у Вальполя працюють два турки, мало для мене досить важливе значення. Всякий агент, який полює за військовими таємницями, потребує помічників для передачі інформації, якщо сам не користується радіопередавачем. Але останнє буває досить рідко, бо всю цю роботу — вести розвідку, зашифровувати дані й передавати їх, а крім того, ще й часто міняти місцеперебування, щоб ворожа контррозвідка не запеленгувала передавача — одній людині виконати не під силу.

Тепер лишалося з'ясувати, з ким Натан Ф. Вальполь підтримував зв'язок через тих двох турецьких помічників, — з єгипетською, сірійською, ізраїльською чи, може, й з турецькою розвідкою. Для кого він тут, на Кіпрі, займався військовим шпіонажем, якщо взагалі він шпигун?

Того ж самого дня ввечері міс Ругон познайомила мене з містером Вальполем. Він глянув на мене з-під важких повік своїми каламутно-сірими очима східного постою, мов на якогось недоречного порушника спокою.

— Радий познайомитися з вами, — похмуро сказав він і жестом запросив мене сісти за свій стіл.

Під час вечері ми говорили мало. В думці я питав себе, чи не моя присутність паралізувала язик Вальполя — адже вранці він так жваво розмовляв зі своєю чарівною сусідкою. Ми їли індичку з каштанами, смачно приправлену мускатом та грецьким ізюмом, потім випили по бокалу самоського вина, яке я з великою насолодою пив маленькими ковточками. Коли дійшли до кави, Вальполь запалив майже зовсім чорну сигару і стомлено відкинувся на спинку стільця, не виявляючи ніякого бажання розпочати бесіду.

Тоді я досить обережно почав розпитувати його про археологічні знахідки. Як відомо, людина найскоріше виявляє своє обличчя, коли тактовно почнеш цікавитися її роботою. Повинен зазначити, що до цієї бесіди я заздалегідь належним чином підготувався: всю другу половину дня просидів у англійській бібліотеці Нікозії і прочитав про кіпрську старовину все, що знайшов.

І оскільки у мене завжди була чудова пам'ять, я почував себе цілком компетентним у цьому питанні.

— Я щиро здивований, — сказав через якийсь час Вальполь, — що ви, лейтенанте Андерсон, виявляєте цікавість до таких речей. — (Мені здалося, ніби в його голосі забриніла глузлива нотка). — В наш час люди майже не звертають уваги на це. Складається таке враження, що епоха сенсаційних розкопок минула назавжди. — Він осудливо зморщив свого орлиного носа і докінчив: — А тут на Кіпрі після Чесноли майже зовсім нічого не робилося в цій галузі.

— Це був італійський археолог, чи не так? — з пошаною зауважив я.

— Це — великий попередник містера Вальполя, — сказала міс Ругон.

— Луїджі Пальма ді-Чеснола, — пробурмотів Вальполь, безцеремонно потягаючись і заклавши руки за потилицю. Одверто кажучи, від такої поведінки та ще в такому місці мене покоробило. — Так, він народився в Туріні… Повернувшись з Кримської кампанії, пішов на службу до американців і під час війни з Південними штатами дослужився до бригадного генерала. Пізніше став консулом США на Кіпрі. Тоді це була завидна посада; вона надавала йому широких можливостей присвятити себе дослідницькій роботі.

Я звернув увагу на досить культурну мову Вальполя, яка приємно контрастувала з його недбалою, а за столом навіть вартою осуду поведінкою. Незважаючи на недбалість в одязі і жестах, яка звичайно властива багатьом науковцям, він справляв враження дуже вченої людини. І хоча я знав, що кваліфіковані агенти з метою маскування нерідко проходять ретельну підготовку в певній галузі знань, — та я й сам кілька годин тому начиняв свою голову відомостями з археології, — протягом того вечора мені не раз спадало на думку, що наша контррозвідка помилилася. Жодна шпигунська школа в світі не могла б зробити з Вальполя такого любителя старовини, яким він був.

— Оскільки ви, міс Ругон, і ви, містер Андерсон, виявили таку велику увагу до моєї роботи, я хотів би запропонувати вам поїхати зі мною на місце розкопок, — нарешті сказав він. — Післязавтра вранці я їду в Акротірі; в моїй машині вистачить місця на всіх, і я дуже хотів би показати вам воістину дивовижне місце моїх розкопок. А для вас, міс Ругон, я повинен ще додати: там поблизу є невеличке, але на диво чисте озеро — ви могли б поплавати, скільки вашій душі заманеться.

Я з радістю кивнув на знак згоди, і міс Ругон теж прийняла пропозицію.

Ми жили на різних поверхах і тому розпрощалися в ліфті. Добравшись до своєї кімнати, я приготував собі тепленьку ванну — і заслужено; я мав право пишатися успіхами першого дня: завоював прихильнісгь Вальполя та ще й познайомився з такою чарівною дівчиною. Правда, мені було ясно, що Вальполь запросив мене лише для того, щоб зручніше було заманити в свою машину міс Ругон. Однак від цього нічого не мінялося в головному: він давав мені нагоду пильно стежити за ним самим протягом цілого дня.

А може — це припущення прийшло мені в голову, коли я вже задоволений сам собою лежав у ванні, — може, у нього зародилася якась підозра? Тоді він, мабуть, запрошував мене лише для того, щоб показом своїх розкопок переконати у вірогідності свого маскараду…

Грунтовно розміркувавши, я відкинув таку можливість, прийняв холодний душ і ліг спати. Та одразу заснути мені не вдалося; я кілька разів ловив себе на тому, що намагався викликати в уяві ту біляву, карооку журналістку — її погляд, посмішку, звучання її голосу…

«Викривати шпигунів — не така вже й погана робота», подумав я, засинаючи.

Випуклий плексиглас і хромований радіатор поблискували, осяяні першими променями вранішнього кіпрського сонця. Натан Ф. Вальполь сів за кермо довжелезного фордівського «Лінкольна», випуску 1950 року, в якому ми утрьох зручно вмістилися на передньому сидінні; позаду сіли два турецьких землекопи, поклавши свій шанцевий інструмент у багажник.

— Незламна машина, — сказав Вальполь з дитячою гордістю американця, звертаючись до міс Ругон, яка сиділа поміж нами. — У неї під капотом сто п'ятдесят дві кінські сили. Неймовірно потужний мотор.

При цьому він так рвучко натиснув на педаль, що нас, як у реактивному літаку в момент старту по тривозі, з силою притиснуло до спинки сидіння. Один із турків боляче стукнувся головою і щось забелькотів своєю чудернацькою мовою.

Після такого різкого старту я вже приготувався до найгіршого; проте Вальполь, поки ми їхали плутаними вуличками столиці, виявив себе надзвичайно обережним, навіть боязким водієм. Він давав дорогу кожному ішакові, запряженому у візок, щосекунди сигналив своєю музикальною триголосною сиреною і кожен раз, коли потрапляв у вир вуличного руху, терпляче чекав, поки клубок розмотається без його участі.

Але тільки-но ми вибралися на шосе Нікозія — Фамагуста, як він уже не міг стриматися від того, щоб не показати своїй чарівній пасажирці, на що здатний його «неймовірно потужний мотор». Кілька разів стрілка спідометра переповзала через риску, що позначала дев'яносто миль, і тоді, крім свисту вітру, до моїх вух долинали з заднього сидіння невиразні заклинання й вигуки, серед яких час від часу можна було розібрати лише слово «аллах». Мабуть, то були магометанські молитви, а може, й прокляття.

Був чудовий сонячний ранок — принаймні коли дивитися перед собою чи вбік. Позаду нас ландшафт закривала хмара куряви з кілометр завдовжки, яку здіймали в своєму шаленому русі колеса нашого автомобіля. Через це машина містера Вальполя дещо нагадувала реактивний винищувач. Очевидно, й міс Ругон подумала про це, бо сказала:

— Я з нетерпінням чекаю, коли ви вже перекриєте звуковий бар'єр.

Після цього Вальполь погодився нарешті зменшити шалену швидкість.

Тоді мою увагу привернули численні позначки наших військових гарнізонів. На всіх перехрестях доріг стояли яскраво-жовті щити з стрілками й умовними назвами частин; з їх допомогою англійські шофери могли орієнтуватися на місцевості без карти і не звертаючись до місцевого населення, яке вперто продовжувало чинити пасивний опір; у деяких місцях щити були вирвані з землі або просто повалені.

Поряд з шосе тяглися польові кабелі; за містечком Мандіа загін телефоністів лагодив лінію зв'язку — очевидно, в тому місці проводи були перерізані. Мені пригадалися слова підполковника: «Становище на Кіпрі з точки зору безпеки далеко не блискуче…» То тут, то там можна було побачити обнесені колючим дротом табори з палаток чи бараків, перед якими стояли «джипи» і пересувні радіостанції з вигнутими антенами. По боках шосе на незораному полі я побачив сліди танків, а в одному місці ми зустріли цілу колону вантажних автомашин. Справді, англійська армія покрила Кіпр густою сіткою військових опорних пунктів, і я подумав про те, що Вальполь, де б він не копався, досить легко може викликати до себе підозру. На всьому острові навряд чи був клаптик землі, який би не перебував, за визначенням підполковника, «на підозріло близькій відстані від військових об’єктів».

Вальполь, здавалося, вгадав мої думки, бо раптом сказав:

— Окупація цього острова англійськими військами все ж має певне історичне виправдання, хоча Кіпр лише в 1878 році звільнився від турків і став англійським протекторатом, після чого в 1914 році був раптом анексований і тільки в 1925 році об'явлений колонією британської корони. Ще приблизно вісімсот років тому один з англійських королів — якщо не помиляюсь, Річард Львине Серце — під час Хрестового походу привласнив собі цей острів. Пізніше він подарував Кіпр своєму васалові— королю Єрусалиму, після чого англійці знову на цілих сім століть втратили цей ласий шматочок землі…

— Тим краще вони пильнують його тепер, — зауважила міс Ругон.

— Ви, на нашому місці, діяли б так само, — відповів я.

— Ми, американці, — сказав Вальполь, — не займаємось колонізаторською політикою.

— Бо значно простіше, — кинув я, — скупити всю економіку країни, а турботи про порядок і спокій у ній полишити на свого союзника.

Мені було цілком ясно, що в цій дискусії вони обоє були проти мене.

— Ви справді думаєте, — спитала міс Ругон, — що порядок і спокій були б у небезпеці, якби англійські війська покинули острів?

— Звичайно, — відповів я. — Місцеві греки одразу накинулися б на турецьке населення.

— Поки що, — сказав Вальполь, — вони лише закидають камінням наших британських друзів. З цієї причини я звелів прикріпити до своєї машини величезний щиток з написом «Сполучені Штати».

— Будемо сподіватися, що це вам допоможе, — роздратовано відповів я.

На щастя, в цю мить Вальполь завернув праворуч на погану польову дорогу, яка поглинула всю його увагу, ї наша неприємна розмова обірвалась. При цьому він зробив такий крутий поворот, що в багажнику заторохтів шанцевий інструмент, а міс Ругон притиснулась до Вальполя. Можливо, він зробив це навмисно: літні чоловіки, які вже не розраховують, що їм удасться обняти привабливу жінку з її дозволу, іноді вдаються до таких прийомів. В усякому разі я з роздратуванням сприйняв його нетактовний маневр.

Тепер праворуч від нас було південне пасмо кіпрських гір, найвищою точкою якого є двокілометрова вершина Троодоса. Воно поступово спадає на схід цілим рядом менших гір, як, наприклад, Махерас або Ставровуні, що була в давні часи свого роду Олімпом. Ці гори тягнуться аж до портового міста Ларнака, з якого йдуть підводні кабелі до Мальти й Александрії. Перед нашими очима відкривалася велична панорама.

Через півгодини їзди по хвилястій місцевості наш «Лінкольн» вибрався на високий горб, обрамлений стрункими кипарисами, вкритий колючим чагарником і всіяний диким каменем. Вальполь дав нам зрозуміти, що ми вже близько до мети.

Нарешті машина зупинилась, господар наш вистрибнув з кабіни, відбіг кілька кроків убік, і в ту ж мить я почув якийсь невиразний крик, — так кричить людина з переляку або від страшенної люті.

— Ви лиш погляньте, — гукав Вальполь, тремтячи від гніву, — підійдіть сюди, подивіться!

Він пополотнів від обурення. Ми спустились в улоговину й одразу ж збагнули, що його так хвилювало: досить довга траншея майже зовсім була засипана землею і галькою.

Вальполь сипав прокляття, губи його тремтіли; піднявши міцно стиснуті кулаки й випнувши свій орлиний ніс, він нагадував постать біблійного пророка, що в гніві застерігає чи проклинає грішний ізраїльський народ.

Побачивши Вальполя таким роздратованим, я ледве стримався від зауваження, що він необачно забув і над своєю траншеєю поставити великий щит з написом «Сполучені Штати Америки»; адже не було сумніву в тому, що це зробили місцеві повстанці, які, певно, подумали, що тут має бути закладений фундамент нового військового об'єкту. Між іншим, у мене в голові промайнула думка, що він і сам міг бути винуватцем цієї диверсії… Однак я одразу ж відкинув це припущення, бо його обурення, безсумнівно, було справжнім.

— Сподіваюсь, сер, — сказав я співчутливо, — що вони не пошкодили хоча б тих цінностей, які ще не розкопані.

— Звичайно, ні, — з досадою відповів він. — Але ж скільки часу мине, поки мої люди викидають усю цю нечисть. А ми тимчасом станемо схожі на замазур!

— Шкода, — сказала міс Ругон, — але о третій годині мені знову треба бути в Нікозії: верховний комісар влаштовує прес-конференцію.

— Мені дуже прикро, що так розчарував вас, — пробурчав Вальполь, до якого нарешті повернулося самовладання.

— Я хоч скупаюся тут, — вигукнула наша супутниця й побігла до машини, щоб переодягтися.

— Озеро на тому боці, — кинув їй Вальполь навздогін.

Коли ми вийшли на другий бік горба (обидва турки в цей час уже взялися за роботу), я побачив обрамлене карликовими кедрами чарівне блакитно-зелене озеро, а трохи далі на захід — англійський аеродром Акротірі. Добре було видно довжелезні жовто-сірі ангари, аеродромний флюгер метеорологічної станції у вигляді смугастого біло-червоного мішка й опуклу ґратчасту антену радара. З аеродрому долинав пронизливий рев моторів.

— Хочете глянути? — спитав Вальполь, послужливо подаючи мені сильний бінокль, що невідомо звідки взявся в його руках.

У бінокль я побачив на передньому плані цілу ескадрилью вишикуваних у строгому порядку легких реактивних бомбардувальників типу «Канберра В-2». За ними на паралельних злітних доріжках стартували три реактивні винищувачі «Джевелен», що можуть літати в будь-яку погоду; збоку, перед ангарами, стояло кілька чотиримоторних транспортних літаків «Беверлі». Низько над землею мерехтіло розжарене повітря, і через це картина дещо розпливалася; і все ж я легко зміг прочитати умовні літери й цифри на фюзеляжах машин…

У мене аж пересохло в роті. Справді — це ж був ідеальний пункт для спостереження за аеродромом; і ніби навмисне Вальполь якраз тут розшукував експонати кіпрської старовини — але чи знайшов він їх?

— Вам часом не заважає той шум? — спитав я його, аби чимсь порушити мовчанку.

— До цього звикнути не важко, — відповів він.

Перший винищувач з гуркотом пролетів над нами; я побачив на кінцях дельтоподібних крил розпізнавальні знаки — блакитно-біло-червоні кола, а ближче до фюзеляжу — умовні літери й цифри: Т 309… Для фахівця цього було досить, щоб визначити, до якої ескадрильї належить літак, його призначення й мету польоту. Я, між іншим, подумав про те, що, очевидно, хтось із пілотів помітив, як Вальполь стежив за аеродромом, і доповів контррозвідці штабу повітряних сил на Середньому Сході. Звичайно, не всі уявляють, які подробиці можна побачити з повітря. Але й за допомогою кількох звичайних учбових фотознімків з літака неважко було виявити спостережний пункт Вальполя.

Міс Ругон пробігла повз нас і зникла за кедрами; в ту ж мить ми почули, як вона стрибнула в воду.

Оскільки ці мої спогади стосуються досить серйозних речей і пишуться не для якогось пустого ілюстрованого журналу, я не буду змальовувати вам її вигляд у купальному костюмі. Але приклад її заохотив і мене — я обливався потом від немилосердної спеки, тому сказав Вальполю:

— Я теж захопив з собою труси і, якщо ви нічого не маєте проти, освіжуся трохи.

Я спитав його просто з ввічливості, бо Вальполь не був власником цього мальовничого озера та й не мав підстав ображатися, якби я лишив його на кілька хвилин з тими турками. Проте я помилився: Вальполе сприйняв це несхвально.

— Мабуть, уже не варто, містер Андерсон, — коротко заперечив він, прикусивши губу. — Я пропоную повертатися назад. Як тільки прийде міс Ругон, ми поїдемо звідси — сьогодні нам тут нема чого робити.

Повернувшись додому, я ліг на канапі й почав підводити підсумки дня. З певністю можна було сказати тільки одне: великих успіхів не було. Я все ще не знав, хто такий насправді Натан Ф. Вальполь; весь час вагався в своїх припущеннях, а про якісь там підстави для його арешту нічого було й говорити.

Чи займався він взагалі шпигунством? Деякі факти, як-от вибір місця для розкопок, його чудовий бінокль, говорили за, але більшість — проти. Там, на горбі, коли він побачив зруйновану траншею, його охопив справжній гнів. Якби він копався там лише для того, щоб замилити очі контррозвідці, то навряд чи розійшовся б так. Невже він сам зруйнував траншею?

Таке припущення могло б бути вірним, якщо він розгадав мою роль або принаймні підозрівав мене. В такому разі він, певно, використав день між запрошенням і нашою поїздкою в Акротірі для того, щоб засипати яму… Можливо, побоявся, що такий знавець, за якого він вважав мене, уважно оглядаючи зроблену ним про людське око «археологічну траншею», не визнає її за справжню? Адже тоді він мусив би подбати про те, щоб здобути справжні пам'ятки старовини й продемонструвати їх мені на місці розкопок іншим разом — бо яма була його алібі. Невже його сьогоднішня лють була нещирою? Невже можна так прикинутися? Ні, по-моєму, це неможливо.

І ще одне спостереження заперечувало всю цю надто вже складну і тому хибну концепцію злочину: Вальполь зовсім не намагався зацікавити мене своєю особою, приспати мою пильність люб'язною запобігливістю; навпаки, він не раз давав мені відчути свою антипатію до мене, причина якої, безсумнівно, крилася в особі міс Ругон. Наприкінці він досить грубо перешкодив мені скупатися разом з дівчиною. Отже, він ревнував, це було безперечно. Але ж агент ніколи не може дозволити собі таку розкіш, як піддаватися особистим почуттям, У боротьбі на цьому таємному фронті його життя висить на волоску, і хто забуває про це, той або дурень, або нікудишній агент.

Це сталося в п'ятницю, сімнадцятого серпня. Щоб надати своїм записам певної системи, я відтепер частіше позначатиму дату.

Кінець тижня я стежив за помічниками Вальполя. Робота ця була нелегка, і я пропущу окремі її фази, бо(зрештою, вона не дала ніяких істотних результатів. Обидва турки дуже погано володіли англійською мовою, а сам Вальполь теж майже не знав їхньої мови. Жили турки не в «Ледра Палас», а в дешевій нічліжці на околиці міста. Вальполь використовував їх — якщо не рахувати догляду за його автомашиною — лише для розкопок. У всякому разі, я мав можливість пересвідчитися в тому, що вони з своїм роботодавцем ніяких таємних зв'язків не підтримували. Хто ж тоді був помічником Вальполя, без якого він ніяк не міг обійтися, якщо справді займався шпигунством?

Наступного понеділка, близько десятої години ранку, пересвідчившись, що Вальполь знов кудись поїхав, я потай проник у його кімнату. У всякому порядному готелі це можна зробити відносно легко, — навіть без відома обслуговуючого персоналу. Як тільки покоївки кінчили прибирати, я вибрав зручний момент, непомітно зняв ключ з дошки, що висить біля портьє, і подався наверх. А через двадцять хвилин мені вже було відомо, що в розкішному номері Вальполя є все — від крему для гоління до портативної друкарської машинки, — крім радіопередавача.

Я знайшов там керамічні вази, на яких ще видно було сліди землі, лампу, вкриту окисом міді, очевидно античну, уламки якогось барельєфа і маленькі бронзові статуетки… За моїми припущеннями, Вальполь мусив десь купити ці речі і заховати їх у землю, щоб потім відкопати як знахідки. Невже він дійшов до такого безглуздя?

Оскільки я сам не міг визначити справжність цих предметів, то взяв малесенький шматочок барельєфа, щоб відіслати його на перевірку — навряд щоб Вальполь помітив відсутність такої дрібниці.

Наприкінці обшуку я натрапив на товстий зошит, захований Вальполем на дні замкненої шухляди поміж шовковими сорочками; йому, певно, і в голову не приходило, що хто-небудь може знайти зошит і прочитати записи. Сторінкам цього зошита він довірив таємницю свого кохання до міс Ругон. Між іншим, у своєму щоденнику він весь час називав її «Гелен».

Мене охопило почуття антипатії до Вальполя. Це були не мрійні визнання закоханого першокурсника, а досить тверезі записи, в яких автор коротко й послідовно змальовує різні стадії своєї, як він висловлюється, «фатальної пристрасті». Мені дуже неприємно було переглядати зошит, але ж я мусив виконати свій службовий обов'язок. Копирсання в особистих речах чужої людини було гидкою часткою моєї роботи, я сам собі здавався брудним і тому закінчив цю операцію якомога скоріше.

Боже мій, старий Вальполь закохався! Я це передчував.

Поклавши всі речі так, як вони й лежали, я замкнув кімнату, вистежив, коли в ложі портьє нікого не було, і повісив ключ на місце. Весь обшук тривав не більше як півгодини, що, звичайно, пояснюється моїм фаховим досвідом. Однак, незважаючи на свою спритність, я не знайшов нічого такого, що могло б стати обвинуваченням проти Вальполя або провідною ниткою для мене.

Після всього цього у мене аж сорочка прилипла до спини. Я скинув її мерщій і став під холодний душ. Чорт забери, що ж я мав робити далі?

Увечері другого дня — це було вже десь близько півночі — я зустрів Вальполя в барі готелю. Грав джаз. Американець сидів, підтягнувши ноги, як розгнівана горила, на високій табуретці і, здається, вже добре хильнув коктейлю. Скляна поверхня столика, на якому стояв його келих, відбивала зеленкувате світло, що робило його бридке широке обличчя блідим, як у мерця.

— Хелло, містер Вальполь, як поживаєте? — гукнув я йому і, скочивши на сусідню табуретку, замовив дві чарки коктейлю «Устриця прерій».

Кивнувши один одному, ми зразу ж почали бесіду, йому, видно, приємно було, попиваючи, перекинутися словом з ким-небудь — адже у нього була туга на серці, я знав про це.

— Я був би радий, якби ви ще раз наважились поїхати зі мною в Акротірі, — сказав він. — Мої землекопи будуть розширяти траншею… Вип'єте чарочку «Мартіні»?.. Бой, два «Мартіні»!.. У п'ятницю я знову виїжджаю туди.

— Якщо мені не перешкодять службові обов'язки, то я з великою охотою прийму ваше запрошення.

— Сподіваюсь, на цей раз я зможу показати вам дещо більше, ніж купу сміття. Ви нічого не матимете проти, якщо міс Ругон знову поїде з нами?

— О, ні, навпаки, — запевнив я його.

Я сказав це, мабуть, занадто жваво, бо Вальполь кинув на мене проникливий погляд з під своїх густих повік — важкий, допитливий погляд, у якому крилася погроза, його каламутно-сірі, затуманені коктейлем очі немовби попереджали: стережись, юначе, це не для тебе!

— Міс Ругон, — сказав він згодом, — незвичайна жінка. Я знав не одну журналістку, але ця — справжній талант.

— Я теж такої думки, — відповів я. — Вона проб'є собі дорогу і вже недовго буде писати для якоїсь там місцевої газетки, на зразок «Сан-Антоніо геральд».

— Знаєте, для неї немає в цьому необхідності, — пробурмотів він. — Вона займається репортажем лише заради спортивного інтересу, з нудьги або з честолюбства. В наш час дівчата прагнуть бути самостійними…

Я погодився з ним. Алкоголь робив Вальполя одвертішим, і мені, власне, лишалося тільки короткими зауваженнями заохочувати його говорити якомога більше. Проте він не був п'яний настільки, щоб не контролювати своїх слів.

— Вона далеко не з бідної сім'ї, містер Андерсон. Ви звернули увагу на її прізвище? Ругон… Це рід старих французьких плантаторів, що оселилися в нижній течії Міссісіпі ще за часів Людовика XIV, а потім, просунувшись на захід, придбали землі в Техасі.

— Якщо я не помиляюсь, Сан-Антоніо — це місто десь на західному узбережжі.

— Нічого подібного, — буркнув Вальполь. — У центральний частині Техасу, і саме в тій смузі, де земля варта значно більше ніж трава, на якій випасують худобу.

— Ще дві чарки віскі! — гукнув я до офіціанта. — Як це розуміти?

— Вона мені не говорила про це, — відповів Вальполь, глузливо поглянувши на мене. — Але я гадаю, що тут пахне невеличким нафтовим джерелом. Тепер вам ясно?

Я добре зрозумів його. Він, очевидно, натякав на те, що мені слід відмовитись від будь-якої надії на її прихильність. Адже вона походила з багатої родини і належала до тих самих кіл, що й Вальполь, заможний чоловік, який заради особистого задоволення шукав тут на Кіпрі античні пам'ятки. Мені, якомусь там лейтенантові, досить одверто вказували своє місце…

— То вип'ємо за це? — сказав я з відтінком гумору, хоч мені зовсім було не до жартів. — За нафтове джерело міс Ругон.

Ми чокнулись, і це прозвучало так, ніби ми схрестили мечі.

— Вона — чудова жінка, — бубонів старий собі під ніс; його очі затуманились. — Ще коктейлю, але без соди!.. І ви, лейтенанте, хоча й англієць, проте непоганий хлопець…

— Щиро дякую, містер Вальполь. Ну, мені пора спати.

— Так ви ж не забудьте — у п'ятницю! — кинув Вальполь мені услід.

Він усе ще сидів, мов горила, на високій табуретці, і від столика на його обличчя падало зелене світло.

Тієї ж ночі я написав для контррозвідки черговий звіт за тиждень; довелося визнати невдачу.

Звичайно, неуспіх військового розвідника не має такого морального значення, як невдача цивільного детектива, на якого напосідає і преса і громадськість. Військовій контррозвідці значно легше приховати свої помилки. Крім того, армія одержує великі асигнування на розвідку, і тому немає особливої потреби турбуватися про витрати.

Закінчивши звіт, я додав до нього уламок барельєфа, взятого з колекції Вальполя з проханням піддати його науковій експертизі.

Перед ранком мені приснилася міс Ругон. Тепер я вже не можу пригадати, в яких обставинах бачив я її уві сні, але добре пам'ятаю, що вперше це сталося в четвер, в ніч на двадцять друге серпня. Так само, як Натан Ф. Вальполь у своєму щоденнику наяву, я називав її уві сні просто «Гелен». Це було вже якесь безглуздя, просто — результат пустих думок, які мені слід було рішуче викинути з голови.

Наша друга прогулянка до Акротірі була драматичною. Очевидно для різноманітності, Вальполь обрав на цей раз зовсім інший шлях. Їхав досить упевнено, ні разу не завагавшись, куди йому слід завертати; з цього я зробив висновок, що він орієнтується на дорогах острова, як у власній кишені. Шосе Нікозія — Фамагуста, яке тиждень тому було для Вальполя гоночною трасою, тепер лишилося десь збоку. Він весь час прямував на південь, до гірського кряжу і, тільки проїхавши Атієну, звернув ліворуч.

Так ми доїхали до новоспорудженого військового табору, перед яким я несподівано побачив французькі легкі танки типу АМХ-13; ці машини французи успішно використовували в Алжірі. Очевидно, вони щойно прибули сюди, бо їх лише абияк устигли замаскувати сітками. Мене спантеличила також їх окраска: як відомо, французи, ведучи колоніальну війну в Північній Африці, відповідно до місцевих умов маскували свої військові машини, розмальовуючи їх плямами сірого, зеленого та коричньового кольору, а ці танки були пофарбовані в жовте.

Проте ні Вальполь, ні міс Ругон нічим не відгукнулися на це видовище, і я думав, що вони його й не помітили. Певно, вони взагалі мало розбиралися у військовому спорядженні, щоб збагнути незвичайність цієї картини. А я ще довго думав про ці танки, через що, мабуть, здавався своїм супутникам досить нудним компаньйоном.

— Де ви були минулої п'ятниці, під час прес-конференції, містер Андерсон? — раптом спитала міс Ругон.

Я мимоволі здригнувся. Лише тепер мені пригадалось, що вона тоді, біля засипаної траншеї, згадувала про намічену на три години зустріч журналістів — а я, прес-офіцер, не прийшов! От чорт, значить я допустився помилки. Це могло насторожити її, а ще більше — Вальполя, якщо він був не тим, за кого себе видавав.

— Я був зайнятий по службі, — нарешті відповів я. — А що там було?

Поглянувши на мене скоса, міс Ругон сказала:

— Нічого цікавого. Мова йшла про «Магічну операцію». Та верховний комісар, як і завжди, уникав конкретних відповідей. Він лише заявив, що стягування військ у район східного Середземномор'я може загрожувати Єгипту тільки в тому разі, якщо президент Насер закриє канал для англійських торгових кораблів, а той зовсім цього не збирається робити. Отже, цій концентрації військ дали поетичну назву «Магічна операція».

— «Магічна операція»? — буркнув з протилежного боку машини Вальполь. — Для неї більш підхожою шифрованою назвою було б слово «шахрайство», лейтенанте.

— Що ви цим хочете сказати?

— Що Іден дурить світом, — відповів Вальполь. — Ваш високошановний прем'єр, певно, засвоїв погляди нашого міністра закордонних справ, для якого мистецтво державної політики полягає в тому, щоб ходити на грані війни, але не далі.

— Я не певен того, що він тільки залякує, — роздратовано зауважив я.

— Війна проти Єгипту була б такою ж непопулярною з політичного погляду, як колись англо-бурська війна, а з воєнного — такою ж безуспішною, як Кримська війна. Це так же неминуче, як «амінь» у церкві.

— По-моєму, з юридичного боку ваші претензії до полковника Насера безгрунтовні, — пустила шпильку і міс Ругон. — Кожна суверенна держава має законне право націоналізувати великі приватні підприємства, звичайно, за відповідне відшкодування. Кілька років тому такий факт мав місце і в самій Англії — я маю на увазі націоналізацію вугільних шахт.

— Нехай з юридичного боку наша справа й недосить обгрунтована, — сказав я. — Але тут ідеться про інше: на карту поставлені могутність і стратегічні-позиції нашої держави, і ви це добре знаєте. Суецький канал — життєва артерія Британської Співдружності Націй. І ми, англійці, мусимо пильнувати, щоб ніхто її не перерізав. Ми повинні, за всяку ціну, зберегти свої позиції великої держави, і я гадаю, що на цей раз наш уряд не зупиниться ні перед якими заходами, щоб забезпечити наші життєві інтереси.

— Досить аморальний тезис, — зауважив Вальполь. — Але годі про це. Ніж даремно сваритися, давайте краще я розповім вам дещо з стародавньої історії Кіпру. Це полегшить вам розуміння того, що ви згодом побачите в моїй траншеї.

— Давайте, — сказала Гелен (у думці я вже давно називав її так).

— Найдавнішими мешканцями острова були семіти; потім сюди переселилися фінікійці. Вони заснували найзначніші міста — Саламіс, Пафос, Аматус, і ввели тут культ своїх богів. Пізніше прийшли грецькі поселенці з різних племен, переважно іонійці та дорійці, які утворили дев'ять невеличких царств. З восьмого століття до нашої ери Кіпр підлягав Ассірійському царству, проте, очевидно, грецькі та фінікійські князьки продовжували правити як васали ассірійських царів. Після падіння Ассірії Кіпром формально правила якась людина на ім'я Тірос, поки в п'ятсот шістдесятому році Амазіс Єгипетський не завоював острова. Це дуже цікавий історичний факт, якщо взяти до уваги, що нині, мабуть, навпаки — робиться спроба з Кіпру завоювати Єгипет. Історія хоч і не повторюється, проте іноді аж через дві з половиною тисячі років до попередніх подій додає нові, несподівані варіанти… © http://kompas.co.ua

На цьому й скінчилася розповідь Вальполя. Більше того, йому і на цей раз не судилося показати нам свої розкопки, хоч як ретельно він готував нас до цього. По капоту мотора раптом ударила каменюка, з кулак завбільшки, а за нею градом посипались інші. Брязнуло бокове скло, і великий його осколок врізався в мою праву руку; потекла кров.

— Давайте газ! — гукнув я до Вальполя, але він так розгубився, що нездатний був діяти рішуче.

Під час розповіді Вальполь зменшив швидкість, а тепер було вже пізно: юрба людей перегородила нам дорогу, і навіть мелодійна триголоса сирена фордівського «Лінкольна» не могла розігнати їх — на сигнали вони відповідали страшенним галасом. Сподіваючись, що Вальполь наважиться прорватися, я сховав голову за дошку приладів управління і потягнув за собою Гелен. Проте, коли машина зупинилась, ми знову випростались. Я машинально схопився за свій службовий пістолет, що був нашою єдиною зброєю.

— Бога ради, не виймайте свого револьвера, — прошепотіла Гелен. — Цим ви нічого не досягнете.

Люди, що перегородили нам шлях, мали жалюгідний вигляд, їх можна було прийняти за бандитів, але більшість з них не мали ніякої зброї. Керували цією дикою зграєю два чоловіки. На них були довгі, убогі сорочки з бавовняної тканини і взуття, яке навіть важко описати; холоші їхніх злиденних штанів були запхнуті в саморобні шкарпетки з грубої шерсті, що сягали їм аж до колін. А за поясами у них я побачив ножі…

— We are Americans! — кричав їм Вальполь. — We are no English! Ho інглізі! — він вжив навіть грецьке слово, щоб запевнити, що ми не англійці.

Та, на жаль, мій мундир заперечував вірогідність його запевнень. Нас оточили й почали погрожувати кулаками, деякі селяни розмахували палицями і навіть косами. На другий день мені стало відомо, що всього за кілька годин до нашої появи в цьому селі англійський танк через необережність повалив огорожу, розчавив дві чи три кози і тим викликав незвичайне обурення місцевих жителів. Для того, хто знає, що для бідного кіпрського селянина означає коза, неважко це зрозуміти.

Як і взагалі в таких випадках, партизани, що блукають у горах, скористалися цим нещастям, щоб підбурити людей, підігріти їх ненависть і підбити до антибританської демонстрації; безсумнівно, цей заколот був справою їхніх рук.

Оскільки нам не було ніякого сенсу зв'язуватися з розлюченою юрбою — особливо тому, що ми зовсім не знали мови цих людей, — я заклинав Вальполя ввімкнути задній хід і обережно пробиватися назад. Але він не слухав мене і продовжував запевняти їх, що ми не англійці. Таким чином, наша доля була в руках тих двох відчайдушних ватажків, якщо сільські жителі взагалі слухалися їх.

Я скинув свій офіцерський кашкет і опустився якомога нижче на сидіння, щоб не дратувати цих людей виглядом свого мундира. Я вже не міг перешкодити Гелен, яка вибралася через мене з машини, оббігла навкруги і, розмахуючи руками, почала щось кричати на ватажків тієї банди. Через шум, що зчинився. навколо «Лінкольна», я не міг будь-що зрозуміти з того, що вона кричала, тим більше, що Вальполь, мов папуга, повторяв своє «но інглізі». Я не можу навіть сказати, якою мовою вона говорила; її жести нагадували розмову південних французів або італійців. Лише пам'ятаю, що я був дуже стривожений і, тримаючи закривавленою рукою пістолет, уже пересунув назад запобіжник. Якби хтось зачепив дівчину, я б вискочив із машини і на перший раз попередив би бандитів пострілом в повітря… хоч стріляти в даній ситуації було й небезпечно.

Кілька хвилин усе висіло на волосинці. Потім Гелен, жива й неушкоджена, повернулася до машини, звеліла мені пересунутися на середину сидіння й мовчки заходилася перев'язувати мою руку. А юрба раптом розійшлася. Люди розсипалися на всі боки так само швидко, як спершу оточили нас, і більше не звертали на нас уваги.

— Годдем, — буркнув Вальполь, — нарешті вони мене зрозуміли. — На лобі у нього перлинами блищав піт.

Перед нами знову лежала осяяна сонцем безлюдна дорога; наших противників ніби поглинула порепана земля. Недалеко від нас я побачив зруйновану огорожу, а за нею убогу хатину з пошкодженим фасадом.

Що ж сталося? Невже репетування Вальполя або погрози Гелен примусили роздратованих греків відступити?.. Я довідався про це багато пізніше.

— Треба повертати назад, — сказала Гелен. — Лейтенант Андерсон поранений, боюсь, що у нього перерізана артерія.

І справді, крізь пов'язку сочилася кров, і з кожним ударом пульсу я відчував біль у передпліччі.

Не гаючи ні секунди, Вальполь повернув машину, його автомобіль мав жалюгідний вигляд, нараз він утратив весь свій блиск. Всередині валялося бите скло, дзеркало водія й спідометр були розбиті, капот мотора покоробився, переднє сидіння в кривавих плямах, а з моєї руки все ще сочилася тепла кров.

— Їдьте спокійно, але трохи швидше, — сказала Гелен Вальполю, — і зупиніть машину біля військового складу.

Вона звеліла дістати з багажника аптечку, швидко покопалася в ній і, вийнявши звідти бинти, наказала мені:

— Скидайте мундир… Почекайте, я допоможу вам… Треба спробувати перев'язати кровоносні судини на вашій руці.

Так закінчилася наша друга вилазка до Акротірі.

Після цієї пригоди я став частіше бачитися з Гелен. Вона була привітна зі мною, але при всій своїй люб'язності трималася на певній відстані, — здавалося, не забувала про своє походження з вищих верств суспільства, на що мені досить тактовно натякав Вальполь. Я сприйняв це як незалежний від мене факт. І все ж я спробував би зблизитися з нею, якби вона була не така гарна. Я ж не монах, а навпаки, дуже компанійська людина. Дома, в Ліверпулі, у мене були друзі, які регулярно приходили до мене. А тут таких не було, і, звичайно, я довго витримати не міг без товариства.

Мене тягнуло до неї тим більше, чим менше я був задоволений своєю діяльністю. В кінці серпня стало ясно, що в справі Вальполя я дійшов до мертвої точки. Йому абсолютно нічого не можна було закинути; і моє начальство, як видно, теж не вірило вже в його шпигунську діяльність. Зрозумівши це, я скористався часом, щоб відпочити і дати загоїтись рані. Мої щотижневі звіти ставали дедалі біднішими, і в відділі контррозвідки зовсім не критикували мене за таку роботу.

Лише через три тижні виявилися деякі обставини, що знову збудили в мені пристрасть до розслідування. Про це я хочу розповісти докладніше.

В понеділок, третього вересня, мене викликали в штаб військово-повітряних сил для особистого звіту. У вестибюлі я зустрів ізраїльського і турецького офіцерів зв'язку; останнього розпізнав по тому, що він, крім зірочок, носив на погонах ще й емблему півмісяця — в усьому іншому його уніформа майже нічим не відрізнялася від американської. Обидва офіцери зв'язку були в чині майора, і мене зацікавило, що вони тут роблять.

Підполковник Тінуел прийняв мене в тій самій кімнаті; на її дверях все ще висіла обманлива табличка з написом «Медичний відділ». Тінуел запросив мене сісти і знову запропонував мені холодний лимонад та сигарети.

— Так, кажете, ваша справа не посувається вперед? — спитав він. — Ну що ж — нічого не поробиш, лейтенанте, в нашому ділі треба бути дуже витриманим і наполегливим. Не опускайте рук. Рано чи пізно цей тип викаже себе. Кожен агент в один прекрасний день допускає якусь помилку, яка приводить його до провалу.

Це, звичайно, були пусті слова. Я відповів у тому ж дусі — мовляв, постараюсь. Але Тінуел, мабуть, відчув, що в мене на душі, бо на його довгастому обличчі промайнула посмішка.

— Можливо, тому, що вам досі не вдалося викрити цього Вальполя, ви думаєте, що ми ганяємось за привидами, — сказав він батьківським тоном. — Якщо це так, я повинен вам дещо розповісти. В кінці минулого місяця сюди, в порт Ларнака, прибув загін французьких танків типу АМХ-13; вони, як це запевняє армійське командування, були вивантажені в темряві, з додержанням усіх правил маскування, а потім разом з англійськими танковими підрозділами в нічному марші попрямували до підземного сховища на схід від Атієни…

— При цьому вони, наскільки мені відомо, переїхали дві чи три кози…

— Що? Послухайте, лейтенанте, я розповідаю вам про це не заради жартів! Танки вночі були відведені в сховище, а кілька днів тому наша служба підслухування перехопила в районі Фамагусти зашифровану радіограму невідомого агента, який сповіщав про цей факт. Нам удалося розшифрувати радіограму. В ній повідомлялося про французькі танки АМХ-13, і, — це найдивніше, — ті пройди знають, що танки пофарбовані в жовтий колір і, отже, призначені для воєнних дій в пустелі.

— Очевидно, сер, грецькі партизани бачили танки на марші.

— Припустімо: Але ж уночі не можна розпізнати, в який колір вони пофарбовані. Містер Андерсон, тут ідеться про цілу організацію, яка спирається не тільки на грецьких селян, а й на інших людей. Мені б не хотілося сьогодні більше говорити на цю тему. Тримати в таємниці передислокацію своїх військ — справа командування армії. Та я певен, що ви зробите з цього належні висновки для своєї роботи.

— Так точно, сер.

— Що ж до уламка того барельєфа, то ми змушені були передати його «Секрет Сервіс»[9]. На жаль, крім самого Вальполя, здається, тут немає жодного експерта старовинних речей, тому «Секрет Сервіс» послала ваш трофей повітряною поштою в Лондон. Але висновків експертизи ми ще не одержали.

Незважаючи на все сказане, у мене було відчуття, що підполковник не надає надто великої ваги справі Вальполя. Що б він мені не говорив, для нього це завдання не виходило за рамки інших звичайних службових справ. Напевно, Тінуел закріпив частину своїх інших підлеглих до десятка таких самих сумнівних іноземців, не розраховуючи на якісь сенсаційні результати. А щоб все ж таки спонукати кожного з своїх людей до активності, він час від часу викликав їх до своєї кімнати і, частуючи холодним лимонадом, пришпорював незвичайними історіями. Очевидно, це був його особливий, перевірений на практиці психологічний метод керівництва агентами. Для себе особисто я вирішив узяти за правило насамперед його останні слова: «Працюйте терпеливо, не поспішайте, завжди думайте про власне маскування і ніколи не робіть чогось необачного».

Повернувшись до готелю, я в товаристві Гелен пив каву і нараз вирішив поводитися з нею теж розсудливо, не поспішаючи, і не робити нічого необачного.

Днів через десять по тому в «Ледра Палас» поселився капітан Французької Республіки, на прізвище Жако. Це був стрункий красунь, середнього зросту, з сивуватим волоссям, що спадало на щоки бакенбардами у формі невеличких котлет. Ходив він у пілотці набакир і в гарненькому офіцерському мундирі французьких парашутистів, а груди його прикрашала мальовнича орденська стрічка. Все це пасувало йому якнайкраще.

Для свого військового звання Жако здавався дещо молодим — очевидно, був підвищений у званні позачергово; і навряд щоб причиною цього було щось інше, крім його незвичайної хоробрості. Це був на диво показний герой. Я ні на мить не сумнівався, що — заведи лише з ним розмову — і він одразу ж почне розповідати про свої пригоди у в'єтнамських джунглях, про оборону лісової фортеці Дьєн Б'єн Фу або про відважні дії десантників на вертольотах у розпечених тропічним сонцем горах Атласу.

Цей офіцер, незвичайний уже сам по собі, зразу привернув мою увагу тим, що, побачивши у вестибюлі готелю Гелен, з самовдоволеною посмішкою знавця жінок повернувся в її сторону й протягом кількох секунд з захопленням дивився їй услід. Між іншим, про цей дріб'язковий випадок я скоро зовсім забув. Навіть його ім'я почув лише згодом.

Приблизно в ті ж дні — це було, мабуть, тринадцятого чи чотирнадцятого вересня — Вальполь звернувся до нас утретє і востаннє з запрошенням поїхати з ним до Акротірі.

— Бог любить трійцю, міс Ругон, — сказав він якось за обідом. — А вас, лейтенанте, — звернувся він до мене, — я хотів би попросити на цей раз одягтися в цивільний костюм. Тоді ми уникнемо можливих неприємних інцидентів. На всякий випадок я озброїв своїх робітників сльозоточивими гранатами.

Гелен пирснула зо сміху. Незважаючи на свій гіркий досвід, ми знову погодились поїхати. Гелен — просто від нудьги, а я — тому, що не хотів відпускати її саму з Вальполем. На той час у неї було мало роботи, бо саме в ці дні здавалося, що суецький конфлікт удасться полюбовно уладнати з допомогою посередника — австралійського прем'єр-міністра Роберта Гордона Мензіса. Мензіс і Насер вели переговори в Каїрі, і якщо взагалі існувала якась можливість для іноземних кореспондентів перехопити ту чи іншу політичну новину з першоджерела, то тільки там. Гелен чекала від своєї редакції телеграми з наказом виїхати до Єгипту. Така перспектива засмучувала мене.

Контррозвідка штабу повітряних сил повідомила, що висновок лондонських експертів, нарешті, одержано. Фахівці визнали той уламок справжнім: це був так званий плоский барельєф ранньо-грецької епохи — приблизно сьомого століття до нашої ери. Експерти також допускали цілковиту можливість виявлення таких виробів на Кіпрі.

В понеділок, сімнадцятого вересня, після приємної автомобільної прогулянки, що тривала близько години, ми знову приїхали на той пагорб, біля підніжжя якого на цей раз була досить глибока, уміло розкопана й обшита дошками траншея. Вальполь негайно спустився на дно і покликав нас до себе.

В траншеї дихалося легше, бо тут була тінь і прохолода. Вальполь з любов'ю показав нам нашарування землі різних періодів та уламки керамічних виробів, які ще, напіврозкопані, лежать в грунті; потім довго говорив про відмінності корінфських і халкідських ваз, про кераміку з поливою і без неї, про чорні й червоні фігурки на вазах — про такі речі, які я вже давно встиг забути. Він захопився своєю розповіддю і затримав нас у своїй ямі значно довше, ніж ми того хотіли.

Нарешті, вказавши на кілька черепків, які він ніжно тримав у руках, я спитав:

— Містер Вальполь, до якої епохи вони можуть належати?

Трохи подумавши, він відповів:

— Якщо я не помиляюсь, ми маємо справу з пам'ятками середнього періоду грецької колонізації. Певно, це зразки сьомого століття до нашої ери.

В той час як турки заходилися обережно знімати новий шар землі, ми топталися навколо вершини горба. Гелен жадібно дивилася вниз на зеленкувату блакить озера, а Вальполь поглядав через озеро в бік аеродрому. На його широких грудях, як і минулого разу, висів бінокль. Раптом він примружив повіки, підніс бінокль до очей, швидко навів його на фокус і, здивовано скрикнувши, опустив його.

— Що там таке? — спитав я.

— Там? Нічого особливого, — відповів він. — Я маю на увазі не аеродром, містер Андерсон. Бачите — он там, на березі озера, старовинний римський замок? По-моєму, там гніздиться якийсь хижий птах — справжнє страховище.

При цих словах, сказаних хоча й жваво, а проте якось вимушено, у мене зародилася підозра: мабуть, він хотів обдурити мене й відвернути увагу від того, що насправді його так здивувало. Хоча руїни замка були в тому ж напрямі, що й аеродром, Вальполь тримав бінокль занадто високо, щоб побачити замок. Гніздо хижака я помітив і раніше — та й для нього воно, певно, не було чимсь новим.

— Дозвольте глянути, — попросив я, і він передав мені бінокль.

Від того, що я побачив крізь об'єктив, у мене прискорено забилося серце. На передньому плані, де п'ять тижнів тому стояли реактивні бомбардувальники «Канберра», тепер щільно один біля одного вишикувались літаки «Гантер». А за ними я розпізнав принаймні дві ескадрильї французьких штурмовиків типу «Барудер»!..

— Щось ніби схоже на беркута, правда? — озвався збоку Вальполь.

Не відповідаючи, я пильно вдивлявся в льотне поле Акротірі. Піт лився з мене струмками, лоскотав спину. Аеродром надзвичайно густо був уставлений літаками. Поряд з машинами марки «Барудер» стояли найновітніші бомбардувальники «Вотур»; я навіть не знав, що ця модель уже була на озброєнні. Біля них я розгледів французькі реактивні винищувачі «Містер-IV», а перед ангарами…

— Ви бачите його? — запитав Вальполь. — Здається, то орлиця. По-моєму, ви надто високо підняли бінокль.

— Ні, ні, я бачу його…

… А перед ангарами, де минулого разу стояли наші чотиримоторні «Беверлі», я розпізнав, наполовину закриті від мене англійськими винищувачами типу «Дельта», три… чотири… п'ять французьких транспортних літаків «Лангедок». У мене майнула думка, що той молодецький капітан-парашутист, який так нахабно розглядав Гелен, мабуть, прилетів сюди на одній з цих транспортних машин.

— Ну, хто зі мною купатися? — гукнула Гелен позаду нас, і я зрозумів, що вона мала на думці лише мене.

Я побіг переодягатися. Мені зовсім не хотілося в цю мить залишатися в Вальполем. За минулі тижні наші взаємовідносини дещо змінилися: тепер Гелен була більш моєю знайомою, ніж Вальполя, і він уже нічим не міг перешкодити мені поплавати з нею.

Ми побігли через кедрові зарості й разом стрибнули в воду. Вона була холодна й така чиста, що видно було дно. Галька на дні мала світло-блакитний відтінок, дерева на березі кидали в воду свою зеленкувату тінь. Ми плавали, пірнали, ловили одне одного, але я ніяк не міг викинути з голови думки про французькі літаки, що стояли на льотному полі в Акротірі і здивоване «О!» Вальполя, коли він побачив їх. «Яке йому діло до них, якщо він археолог? Невже він розбирається у типах літаків? Чи, може, вважає нас усіх за дурнів?»

Коли ми через якийсь час вигрівалися на сонці поблизу римського замка, я спитав Гелен:

— Як ви вважаєте, міс Ругон, містер Вальполь справді видатний учений?

— Вам не слід насміхатися з нього, — відповіла вона. — До речі, ви можете називати мене просто по імені. Мене звуть Гелен.

Я ледве стримався, щоб не сказати: «Я знаю…»

— А мене — Роджер.

— Так от, Роджер, я прошу вас ставитися до мого приятеля Вальполя з цілковитою повагою.

— До вашого приятеля? Але ж йому щонайменше п'ятдесят років.

— Сорок три, — сказала вона. — Він не винен у тому, що виглядає старішим. Так само як англійці не винні в тому, що вони недосить кмітливі.

Останнє зауваження прозвучало для мене загадково. Очевидно, їй, як і іншим жінкам, подобалося говорити колкості і розпалювати у чоловіків почуття ревності. Але що ж поробиш з такими жіночими примхами.

Коли ми, отак розмовляючи, лежали поряд, я помітив, що волосся у Гелен пофарбоване.

На скронях і на потилиці, тобто там, де берет не закривав його від сонця, воно мало не золотистий, а коричньовий відтінок, а мокре воно здавалося навіть чорним. І пушок під пахвами був темний. Але це відкриття не врятувало мого серця. Я лише дивувався, як раніше не помітив цього.

Сонце опустилося, і ми з Гелен, трохи відпочивши в тіні старовинного замка, повернулися до траншеї. Коли ми пробиралися крізь кедрові кущі, я вперше поцілував дівчину.

Через кілька днів мене викликали телефоном до штабу повітряних сил. Я їхав туди неохоче, бо ми з Гелен домовилися піти в театр… Там мали давати «Аїду», однак через неприязну позицію до Єгипту її замінили іншою п'єсою, що мене мало турбувало. Але нічого не поробиш; я надів портупею і вирушив У путь.

Правду кажучи, коли я згадував про Тінуела, мене трохи мучила совість: адже я приділяв Гелен більше уваги, ніж це дозволяли мої службові обов'язки. В результаті моєї двотижневої роботи я міг доповісти йому тільки те, що Натан Ф. Вальполь, побачивши французькі літаки, здивовано вигукнув «О!». Якщо вдуматися, в цьому нічого надто підозрілого не було.

На цей раз в коридорах штаб-квартири я зустрів незвичайно багато французьких, турецьких, іракських і особливо ізраїльських офіцерів. На моє запитання, звідки взялися ці люди, ординарець пояснив, що тут створюється об'єднане англо-французьке командування — тобто штаб «Експедиційного корпусу Суецького каналу», і що робота в цьому напрямі вже йде повним ходом.

Підполковник прийняв мене ввічливо, як і завжди, але був не дуже люб'язний у розмові. Очевидно, метушня в штабі впливала і на нього.

— Минулого разу я розповідав вам про танки АМХ-13, пофарбовані в жовтий колір, — сказав він. — То була армійська справа, і нехай хлопці там самі спокутують свої гріхи. А ось те, що я скажу вам сьогодні, торкається безпосередньо нас. Особливо вас, лейтенанте Андерсон!

Він зробив багатозначну паузу, якось підкреслено відкашлявся і втупився в мене допитливим поглядом. В його звучному голосі відчувалася непохитна рішучість докопатися суті справи.

— Тільки що «Секрет Сервіс» сповістила нас про такий факт… Я гадаю, що суть і методи роботи нашої політичної служби інформації вам відомі.

— Так, сер.

— Так от, мене повідомили, що один наш інформатор, який займає певну посаду в єгипетському військовому міністерстві, доповів, ніби генеральний штаб Насера уже знає про прибуття французьких ескадрилій на Кіпр. Яким шляхом ця інформація дійшла до Каїра, він не може сказати, але факт залишається фактом: у військовому міністерстві в Каїрі знають навіть номери ескадрилій. У повідомленні називаються такі типи літаків: штурмовик «Барудер», реактивний винищувач «Містер», бомбардувальник «Вотур» і, нарешті, транспортний літак «Лангедок». Все це до найменших подробиць відповідає дійсності. Для нас це — не кажучи вже про інші наслідки — дуже неприємно, просто ганьба перед французами, що ми не зуміли зберегти таємницю.

Підполковник перервав свою тираду, перевів дух і, певно, щоб пом'якшити різкість своїх слів, запропонував мені сигарету; однак на цей раз холодним лимонадом не почастував. Становище, безсумнівно, було серйозне.

— Слухайте далі. Перебазування французьких військово-повітряних сил на Кіпр, за винятком літаків «Лангедок», відбувалося вночі. В усьому районі навколо акротірської військово-повітряної бази, за межами забороненої зони, є лише один пункт, з якого можна спостерігати льотне поле. Це — той самий горб, на якому копається ваш містер Вальполь.

— Сер, від моїх очей, звичайно, не сховалося, що Вальполь помітив французькі літаки, — сказав я. — Але ж немає навіть найменшої тіні доказів того, що результати своїх спостережень він якимось шляхом передає далі — чи то по радіо, чи то через посередників. Можу поклястися, що у нього нема ніякого радіопередавача і що він не зустрічається з людьми, яких би я не знав і не перевірив.

— І все ж існує ще й третій спосіб передачі таємної інформації, — зауважив Тінуел. — Може, це моя вина, що я раніше не сказав вам про це. Ви, певно, не чули ще про «мертву поштову скриньку»? Виходить, контррозвідка це не зовсім те, що ваша митна служба розшуку.

Я не зрозумів його і тому промовчав.

— Слухайте уважно, юначе, — сказав підполковник. — Лишається єдина можливість: мабуть, Вальполь регулярно кладе свої листи з шпигунськими донесеннями в якесь умовне місце, звідки їх потім забирають його помічники; в такому випадку їм зовсім немає необхідності зустрічатися. Дізнайтесь, де те місце, а потім підстерігайте і, коли з'явиться посередник, схопіть його. Це не легка справа, і майте на увазі, що вам доведеться діяти самому, бо в мене абсолютно немає вільних людей, які б допомогли вам.

— Сподіваюсь, що справлюсь і сам, — відповів я, хоч і знав, що це важка, а можливо, навіть небезпечна робота; але це все ж таки був вихід із становища.

— Лейтенанте Андерсон, — сказав Тінуел, прощаючись зі мною, — недавно я бачив вас у театрі в товаристві якоїсь чарівної молодої дами. Не буду припускати, що в цьому криється головна причина недостатніх результатів ваших спостережень, але даю вам дванадцятиденний строк, за який ви повинні, нарешті, викрити Вальполя. Отже, якщо ви до другого жовтня не справитесь із цим завданням, нашій дружбі кінець. Ваше відрядження буде скасоване, і ви з доганою в персональній справі повернетеся до своєї частини. Це моє останнє слово.

Я вирішив зробити все можливе в наданий мені строк. Догана, звичайно, неприємна річ, вона може прилипнути до тебе на все життя; а проте я скоріше погодився б на догану, ніж на повернення до своєї частини, що означало б остаточну розлуку з Гелен. У ті дні вона була для мене дорожча над усе. До того ж наші відносини розвивалися так успішно, що я плекав уже найсміливіші надії. Іноді мені навіть приходила в голову божевільна думка просити її стати моєю дружиною; і якщо я все ж не з'їхав з глузду, то лише тому, що в критичну хвилину знову пригадав ту пам'ятну розмову з Вальполем у барі готелю.

Отже, я ретельно взявся за роботу: почав стежити за Вальполем навіть уночі і дивувався, як це мені раніше не спало на думку. Я тинявся по коридорах готелю, викликаючи незадоволення коридорних, пильно оглядав кожного відвідувача і годинами стовбичив у вестибюлі, через який мав пройти кожен, хто входив чи виходив з готелю. Але дарма: Вальполь нікого не приймав і навіть не мав звички виходити на прогулянку в місячну ніч. Коли він не копався в своїх руїнах на горбі, то цілими днями сидів у «Ледра Паласі», намагаючись залучити в своє товариство Гелен. На третю ніч я забрався в сусідню з його кімнатою комірчину для білизни і, приклавши вухо до стінки, довго підслухував, але там було тихо: Вальполь спав.

Кілька разів, коли Вальполь виїздив до Акротірі, я на значній відстані їхав за ним на «джипі». Все його, існування, як я встановив ще раніше, проходило в регулярних рейсах між готелем і тією траншеєю на горбі. Він ніде не зупинявся по дорозі. З цього я зробив висновок, що «поштова скринька», на яку натякав Тінуел, могла бути лише в одному з кінечних пунктів його мандрівок.

Переконавшись, що в готелі нічого вже не знайду, я на другий вечір, тільки-но Вальполь повернувся додому, вирушив до Акротірі. Поставивши свій автомобіль у кедрових заростях на березі озера, пішов на засідку. Я підкрався якомога ближче до траншеї, бо вважав, що «скринька» Вальполя повинна бути десь поряд, коли не в самій ямі.

Ніхто так і не прийшов. Ніч була ясна, місячна. Я лежав за кипарисом і дивився, як коливалася його темно-блакитна тінь. На аеродромі блимали різноколірні вогні; прожектори блідими пальцями обмацували небо; час від часу над моєю головою з посвистом проносились нічні винищувачі. Більш ніде ніщо навіть не поворухнулось. Десь опівночі стало незвичайно холодно, я почав мерзнути в своєму легенькому мундирі і взяв собі з машини ковдру. Якби не холод, мабуть, заснув би… Я прислухався до нічних звуків. Навколо вежі римського замка пурхали кажани; десь крикнув пугач, потім сова, скрипіло гілля, щось шаруділо в траві; сріблом поблискувала дзеркальна гладь озера. Але ніхто так і не прийшов.

На другу ніч, яку я провів там же, здійнявся вітер; хмари пливли по небу і кидали на землю велетенські рухливі тіні, які я досі бачив лише в Англії на березі моря. Цього разу я лежав на самій вершині горба, дивився то на хмари, то на їх тіні і думав про Гелен. І знову нічого не сталося. Я вже почав сумніватися в існуванні «поштової скриньки». Над ранок я, очевидно, заснув, бо прокинувся лише на світанку, почувши слабкий шум мотора, що вже віддалявся від мене. На північний захід від мене, на дорозі в Нікозію, в передранковій імлі маячив червоний вогник стоп-сигнала. Але це, мабуть, не мало нічого спільного з моїм завданням.

Наступного вечора небо посіріло. Місяць не світив, повітря було тепле, але через кілька годин почав іти дощ. Я не мав чим накритись і промок до нитки. На Кіпрі починалася багата на дощі осіння пора. Це було в середу, двадцять шостого вересня. Половина дванадцятиденного строку, наданого мені Тінуелом, уже минула. Проклинаючи все на світі, я тремтячими від холоду руками завів мотор і, промоклий наскрізь, десь запівніч повернувся назад. Добравшись до своєї кімнати, я витерся насухо, переодягнувся і потім піднявся в готельний бар, щоб з допомогою двох-трьох чарок віскі вигнати можливу простуду.

Але яким було моє здивування, коли я знайшов там Гелен та ще й у товаристві того красуня — капітана Орфея Жако… Довелося познайомитися з ним (цього я не міг уникнути тим більше, що ми обидва належали до одного роду військ). Він з запалом щось говорив Гелен і при цьому більш, ніж було потрібно, нахиляв до неї своє засмагле обличчя. Те, що поряд з ними, підкорчивши ноги, мов роздратована горила, сидів Натан Ф. Вальполь, мене мало втішало.

— Ми покладемо єгипетську армію на обидві лопатки так само елегантно, як це ми недавно зробили з алжірськими бандитами, — сказав капітан своєю жахливою англійською мовою саме тоді, коли я ввійшов. — Невеличке бомбардування, кілька повітряних десантів у тил… І все, мадмуазель Ругон. Побачите, як вони тікатимуть.

— Ви можете й помилитися, — відповіла Гелен.

З тону, яким були сказані ці слова, я відчув, що їй уже надокучили вихваляння француза.

— Безумовно тікатимуть, от побачите, — твердо стояв на своєму Жако, який, видно, випив більше, ніж треба. — Я на власні очі бачив список, е-е-як їх? — об'єктів для бомбардування. На аеродромах Гаміл, Кабріт, Ель-Гізех, Абу Сувар і Альмага стоять єгипетські військово-повітряні сили. По них буде наш перший удар. Потім приземляться вертольоти, висадимося ми, парашутисти, — маленька, але маневрена й добре забезпечена автоматичною зброєю армія…

— Добрий вечір, — озвався я у нього за спиною. — Та тут, здається, по-справжньому п'ють віскі!

— А, пан камарад! Тут мені не вірять, що ми, якщо до цього дійде, можемо за один день перемогти Єгипет.

— За один день? В цьому я, звичайно, теж сумніваюсь.

— За один день! Ось побачите!

На обличчі Гелен з'явилася глузлива посмішка.

— Здається, — сказала вона, — між союзниками спостерігається деяка розбіжність думок.

— Ви правильно підмітили, — відповів Жако. — Ми, французи, хочемо діяти блискавично. Наш віце-адмірал Баржо обстоює негайні, стрімкі операції. Але сер Чарльз Кейтлі, мадмуазель, — британський генерал — хотів би все робити дуже повільно. Він — учень маршала Монтгомері, який ще в другу світову війну багато чого зіпсував своєю надзвичайною обережністю… Цей Кейтлі зіпсує нам усю операцію «Гамількар».

— Гамількар? — перепитала Гелен.

— Це — назва оперативного плану.

— Гамількарами, — сказав Вальполь, — звали двох стародавніх африканських полководців. Старший — командував карфагенськими військами, які висадилися в Сіцілії; кінчив він тим, що був розбитий наголову поблизу Туніса. Та й молодший помер не в ліжку.

— Йому бракувало парашутно-десантних частин, — засміявся Жако. — Ми не підемо по його стопах.

— Якщо ми будемо діяти так нерозважно, як ви пропонуєте, то і з нами буде те саме, — сказав я.

Патякання Жако дратувало мене, і мною оволоділо бажання перечити йому. Розмова ставала неприємною, а тут ще втрутився й Вальполь.

— У нас у Штатах, — безцеремонно зауважив він, — існує безглуздий порядок, згідно з яким військовослужбовцям забороняється говорити про свої службові справи. По-моєму, це застарілий страх перед шпигунами. Доходить до того, що таким цивільним, як я, досить рідко трапляється нагода послухати кваліфіковану бесіду.

— От іще! — затявся капітан. — Ми не боїмося ніяких привидів. У наш час тямущий шпигун мусить читати газети: преса подає ґрунтовну інформацію. Нерідко кореспонденти знають більше, ніж розвідка. — При цьому він глянув на Гелен так, ніби сказав їй особливо приємний комплімент.

— Мені абсолютно однаково, — сказала вона тихо, не звертаючи уваги на його останнє зауваження, — як ви хочете завоювати Єгипет, чи швидко, як цього бажаєте ви, капітане, чи повільно, як пропонує лейтенант Андерсон. Це нічого не міняє в самій суті, панове… — Вона схопилася з місця й зробила крок від столика. — Це просто жахливо — нападати на малу країну, і я ненавиджу всіх, хто бере в цьому участь. На добраніч!

Я тривожно поглянув услід Гелен, потім скочив з табуретки й пішов за нею. Мені вже й раніше, коли ми дискутували про майбутній похід в Єгипет, впадало в очі її стримане хвилювання. Але вона ще ніколи так не гарячилась. Або й вона вже добре випила, або балаканина того Жако роздратувала її. Мабуть, їй добре надокучила ця бесіда.

Перед ліфтом я наздогнав її.

— Що з тобою, Гелен? Так набридли тобі оті двоє?.. Цей Жако просто неможливий хвалько.

— Не думай, що ти був кращий за нього, — пошепки відповіла вона. — Адже ви обидва прагнете одного: він швидко, ти — трохи повільніше, тверезіше… Але зрештою ви порозумієтесь. Спершу «Магічна операція», потім операція «Гамількар», машина крутиться, — так же? Падають бомби, гинуть люди, а вам ще й весело від цього!

— Ви, американці, звичайно, не хочете бруднити руки, — гнівно закинув я. — У всякому разі тепер — ні! Вам добре стояти осторонь і удавати з себе непорочних.

Я не тямив себе від гніву. Після всього, що було між нами, мене надзвичайно образило те, що вона порівнювала мене з отим вітрогоном Жако. І коли ми спустилися ліфтом, я підшукував слова, щоб так само дошкульно образити її.

Невідомо чому, вона раптом сказала:

— Та в тебе черевики мокрі, Роджер.

Я нічого не відповів. Лише біля її кімнати мене прорвало:

— Якщо справді бомби впадуть на канал, то дехто з твоїх земляків непогано заробить на цьому. Ціни підскочать, особливо на нафту. Ми з Жако, можливо, ляжемо тут кістьми… А люди там, у Штатах, що мають нафтові джерела, як твій батько, будуть посміхатися в кулак.

Гелен збентежено глянула на мене; у неї затремтіли губи.

— Тобі, мабуть, приснилося, що у нас є нафтові джерела, — відповіла вона. — Дай мені спокій! Я більше й дивитися не хочу на тебе! Боже, як це все підло!

Вона повернулась і, навіть не подавши мені руки, замкнула за собою двері; а я продовжував стояти, як пень.

В наступні дні йшли дощі, і Вальполь сидів дома — тому їздити до Акротірі було безцільно. Якщо та «поштова скринька» існувала не лише в уяві Тінуела, то її, звичайно, опорожняли тільки тоді, коли Вальполь щось клав туди. В похмурому настрої блукав я по готелю або сидів біля вікна, втупивши очі в шибки, по яких краплями стікала вода.

Наданий мені строк минав безрезультатно. Я сушив собі голову, проте не знаходив ніякого виходу. Іноді мене спокушала думка піти до Гелен, попросити пробачення за свою гарячковість і все пояснити їй: про скрутне становище, в якому я опинився, про це непевне завдання і про наслідки моєї можливої невдачі. Ми ось-ось мали розлучитися! Як і завжди, ми зустрічалися в ресторані, однак у наших відносинах уже не було щирості. Тепер вона навіть надавала переваги товариству Вальполя.

В останній день вересня трохи прояснилося, виглянуло сонце, запарувала земля. Була неділя, проте Вальполь їздив на розкопки, тому я ввечері знову вирушив на засідку. Було душно, як у теплиці. Помічники Вальполя нап'яли над траншеєю тент, щоб її не заливало дощовою водою. На вогкому грунті навколо горба я знайшов тільки сліди ніг Вальполя та його людей. Лише на березі озера, поблизу замка, були ще чиїсь сліди, однак при світлі кишенькового ліхтарика я не зміг простежити, куди вони вели. Як і звичайно, я чекав даремно.

Повернувшись пізно вночі, стомлений і в не зовсім чистому мундирі, я побачив у вестибюлі Гелен. Вона стояла з капітаном Жако, який тримав її під руку; здавалося, ця парочка щойно повернулася з нічної прогулянки по вулицях Нікозії. Вони стояли спинами до входу і не помітили мене. Обоє говорили французькою мовою, і я мало що зрозумів з їхньої розмови; проте з мене було досить і того, що почув.

— Тут нічого не зміниш, Орфей, — сказала Гелен. — Післязавтра я вилітаю в Єгипет. Сьогодні прийшла телеграма з редакції: я мушу їхати до Каїра. Ну, та ви швидко забудете мене.

— Ніколи! — запевняв Жако, стискаючи її руку. — Звичайно, ми могли б і там скоро побачитись!

— Можливо, — якось байдуже відповіла вона. — Все залежить від того, чи спуститеся ви живим і неушкодженим на своєму парашуті.

На мене дихнуло крижаним холодом від її слів, я весь аж заціпенів. Отже, всьому кінець. Не звертаючи уваги на них, я попрямував до ліфта, але він уже не працював. Тоді я пішов сходами нагору. Проте вони, певно, помітили мене, бо я почув, що хтось іде слідом за мною.

— Роджер, — покликав хтось позаду. Я не обернувся.

Та біля моєї кімнати мене наздогнала Гелен.

— Мені здається, що ми поводимось, як діти, — сказала вона. — До чого тут ці дурні ревнощі? Чи не пора нам облишити грати ображених?

— То що ж ми — будемо розмовляти тут, у коридорі? — спитав я.

Вона похитала головою, а коли я зачинив за нами двері, сказала:

— Роджер, це правда: післязавтра рано-вранці повинна їхати звідси… мені б не хотілося розстатися з тобою, не помирившись.

— Мені теж, Гелен, — відповів я.

— Твої руки пахнуть бензином, — сказала вона через якийсь час, — і мундир брудний. Де це ти був?.. Та годі, не хочу вже ні про що питати. Навіщо завжди слухати неправду…

Я не заперечував, лише погладив їй волосся. Гелен лишилась у мене до самого ранку.

І от на другий вечір — це був передостанній вечір наданого мені дванадцятиденного строку — сталося несподіване. Тільки-но я прийшов на свій пост — між іншим, досить байдужий і без особливих надій на успіх — як почувся шум мотора. Я негайно вибрався на вершину горба й почав видивлятися на всі боки. На заході ще видно було бліде світло минулого дня; в напівтемряві я помітив щось схоже на маленький, старомодний автомобіль «Морріс», який за невеликі гроші можна було взяти напрокат у Нікозії. Машина їхала без світла. Якщо вона справді йшла з столиці, то неодмінно мусила проїхати тією самою дорогою через Атієну, яку обрав Вальполь під час нашої невдалої прогулянки до Акротірі.

Машина зупинилася на значній відстані від горба. Мотор затих, однак там ніхто не ворушився. Стало вже так темно, що важко було розгледіти, чи виходив хто з неї; однак я був переконаний, що хтось таки вийшов. Від напруженого чекання у мене тривожно забилося серце. Я схопив маленький автомат системи Томпсона, що був у мене в машині, і, як мисливець, обережно почав скрадатися до автомобіля, назустріч невідомому.

Нарешті, нарешті! Все поверталось на краще! Хоч ледве було не запізно.

Через дві чи три хвилини до мене дрібними, чіткими кроками наблизилась ледве помітна у темряві людська постать. Я сховався за уламок скелі, пропустив її і пішов слідом, бо для мене важливо було застукати незнайомця, коли він вийматиме листа з «поштової скриньки». Невідомий, очевидно, добре орієнтувався на місцевості; він пішов прямо до руїн тієї вежі, під якою я ще напередодні помітив неясні сліди. Я обережно скрадався за ним, пильнуючи, щоб відстань між нами не збільшувалась; в сутінках досить легко можна було випустити з поля зору контури його фігури.

І тут мене спіткала невдача. Під моїм черевиком скрипнув камінець і, покотившись, лунко стукнувся об другий. Невідомий миттю обернувся і тихо скрикнув.

— Стій! — гукнув я. — Стій, а то стрілятиму!..

Кількома стрибками наздогнав незнайомця і… збентежений опустив автомат. Передо мною стояла Гелен. Якби не дошовик з капюшоном, я б давно впізнав її по волоссю. Вона… І в цьому місці? Я онімів. Раптом у мене зародилася страшна підозра: а може, вона спільниця Вальполя?.. Я стояв, як пень, неспроможний вимовити й слова.

Гелен важко зітхнула.

— Боже, як ти мене злякав, — нарешті сказала вона.

— Гелен, — видавив я з себе, — чого ти приїхала сюди?

— Гм, я могла б спитати в тебе те ж саме.

— Я виконую службове завдання.

— Як для прес-офіцера, ти досить добре озброївся.

— Облиш це! Я питаю тебе…

— Ти пам'ятаєш нашу першу розмову, Роджер? — сумно сказала вона. — Ти ж обіцяв інформувати мене, а тимчасом сам здобував інформацію… Ходімо, я щось покажу тобі.

Ми пішли з нею в кедрові зарості; моя розгубленість з кожним кроком зростала. Я несвідомо обдурив свого начальника, коли запевняв його, що перевірив кожну людину, яка стрічалася з Вальполем: Гелен-то я й не перевірив. Мені і в голову не приходило, що вона може «бути заплутана в цю темну гру. Все, що знав про неї, почув від Вальполя. Але до чого тут «мертва поштова скринька»? Адже Вальполь міг спокійно передавати їй інформацію в готелі!

І все ж те, що вона мені показала, справді було сховищем для шпигунської інформації, яке цілком відповідало передбаченням Тінуела. На моїх очах Гелен відвалила камінь з фундаменту зруйнованого замка і показала мені загорнутий у восковий папір шифрований лист, який я негайно сховав.

— Звідки ти знаєш це місце, Гелен, звідки тобі відомо…

Вона цілком спокійно розповіла, як недавно Вальполь брав її з собою на місце розкопок, і, гадаючи, що вона на другому березі озера, дуже старанно щось ховав тут. У неї прокинулась звичайна цікавість журналіста…

— Я ж знаю, що ти стежиш за ним, — пошепки сказала вона. — Я зрозуміла це ще тоді, коли ти не прийшов на прес-конференцію. Можливо, тепер ти зможеш заарештувати його.

— Мовчи, — відповів я.

У мене в голові все йшло обертом. Чи можна вірити в її пояснення? Невже вона на свій власний розсуд задумала грати роль детектива в такому страшному місці, серед темної ночі… Події тієї пам'ятної ночі заважали мені тверезо підійти до вчинку Гелен. У всякому разі, вирішив я, вона ніяк не може бути помічницею Вальполя.

Ми сіли в мій «джип» і під'їхали до того місця, де стояв її маленький автомобіль.

— Ми не можемо залишити його тут, — сказала вона, — треба повернути фірмі. Знаєш що? Сідай у мій візок, а я візьму твій.

У мене знову прокинулася недовіра до неї. Що мала означати ця пропозиція?.. У «джипа» сильний мотор, і він легко може обігнати «Морріса». Чи не хоче вона часом втекти?

— Я повинен сам вести його. Так велить інструкція. Це ж службова машина. Не бійся, я потихеньку поїду за тобою.

Вона пильно глянула на мене, знизала плечима й сіла в свій «Морріс». Заторохтів мотор. Машини тряслися на вибоїстій польовій дорозі, вищали ресори. Мені чути було, як поперед мене торохтів розхитаний візок Гелен. Червоний стоп-сигнал коливався то вверх, то вниз, і я несподівано пригадав, як це саме світло зникло тоді в досвітній імлі, коли я чатував на горбі… О боже!

Невдовзі після того, як ми виїхали на кращу дорогу, в машині Гелен зіпсувалося освітлення. Вона зупинилася й попросила мене їхати попереду, щоб їй легше було орієнтуватися в світлі моїх фар. Моє підозріння зростало. Я запропонував їй пересісти в мій «джип», запевняючи, що взяте напрокат авто можна буде забрати вдень. Гелен вперто відмовлялась: вона, мовляв, дала за нього заставу, яку повинна забрати ще сьогодні, бо завтра вдосвіта вилітає з Кіпру; до того ж машину можуть украсти…

Безпорадний, збитий з пантелику, я погодився, аби тільки швидше добратися до Нікозії. Однак її машину не випускав з очей — час від часу поглядав у дзеркало, вмикав і повертав назад верхній прожектор, і тоді в конусі його світла появлявся «Морріс». Лише пізніше я зрозумів, що така увага нервувала її, і вона могла здогадатися про мою підозру.

Ми наближалися до Атієни. Шосе звивалось вузькою стрічкою через відроги Троодоса; воно було дуже вибоїсте, і я змушений був усю свою увагу спрямувати на дорогу. Це була та сама місцевість, де в кінці серпня обурене населення зустріло нас камінням.

Раптом я помітив, що позад мене не чути мотора. Дивлюсь у дзеркало — машини Гелен не видно, вмикаю прожектор — дорога пуста. Я з'їхав на обочину і, зупинивши машину, обернувся… Автомобіль Гелен зник. Моє серце завмерло. Мене ніби оглушило ударом. Я розвернувся, втративши при цьому немало дорогоцінного часу, погнав свого «джипа» назад і натрапив на місце, де від шосе на південь відгалужувалась вузька камениста стежка в гори.

Кілометрів через три я наштовхнувся на «Морріса». Як видно, він не зміг вибратися на крутий підйом, і Гелен, певно витиснувши з мотора останні сили, навмисно поставила машину поперек дороги, щоб я не міг далі проїхати.

Вилаявшись, я вискочив з машини. Навкруги — глупа ніч, ніде ні звука; а Гелен — і слід прохолов. Я мерщій побіг нагору. Та через кілька хвилин, обливаючись потом, уповільнив ходу. Якщо дівчина бігала так само добре, як і плавала, то у мене не було ніякої надії наздогнати її.

Я ще раз прислухався в темряву ночі. Однак ніде ніщо навіть не зашаруділо. Тоді я повернув назад. Мусив вертатися, бо там уже починався партизанський край, і я не мав права лишати свій «джип» без догляду. Все втрачено! А може, воно й краще…

В цю мить я гостро відчув, що Гелен — чи яке там у неї було справжнє ім'я — я вже ніколи не побачу.

Добравшись до Нікозії, я повідомив про все контррозвідку. Приїхали два співробітники. Один з них став на варті біля дверей Вальполя. З другим я вдерся в кімнату Гелен. Там ми знайшли телеграму з редакції; вона була послана не з Сан-Антоніо, Техас, США, а з Порт-Саїда. Знайшли і квиток на літак. Гелен взяла собі місце на вівторок, друге жовтня, на літак італійського повітряного агентства «Аліталія», що мав летіти до Каїра. Хоч ми й не думали, що міс Ругон наважиться тепер на цю подорож, все ж попередили аеродромну поліцію. Почалися розшуки.

Арешт Вальполя мав драматичний характер.

— Ви ще пожалкуєте про це, — бурчав він, коли ми підняли його з ліжка.

Роздратований, він натягнув на себе одяг і, на наше здивування, розрізав лезом бритви підкладку свого піджака. Побоюючись, щоб він не вдався до самогубства, мій помічник відібрав у нього бритву.

— Містер Вальполь, я — співробітник британської контррозвідки, — сказав я, показуючи свою посвідку, І, доторкнувшись до його руки, хотів пояснити йому причину арешту, як це робилося в моїй цивільній практиці; такі формальності з часом входять у кров і плоть агента.

Проте Вальполь теж витяг з-за підкладки надруковану на шовковому клапті посвідку й спокійно відповів:

— А я, містер Андерсон, співробітник американської контррозвідки.

— Різниця лише в тому, містер Вальполь, — суворо зауважив я, перевіривши його посвідку, — що ми зараз перебуваємо на англійській території, а не на американській. І тут ви звернете собі в'язи.

— Скоріше, здається, цей випадок пошкодить вашій кар'єрі, Андерсон, — огризнувся він. — Як старший колега, мушу вам сказати одверто: ви поводились дуже невміло й нерозумно. Вас до останнього дня водила за ніс ота бісова баба.

— Вальполь! — уже не стримуючи себе, крикнув я. — Якщо ви маєте на увазі міс Ругон, то мушу признатися, що читав ваш щоденник і знаю, що ви по самі вуха закохалися в неї.

— В цьому я не був винятком; адже ви навіть спали з нею. Ну, та ваше начальство належним чином оцінить цей факт.

— Ви краще прикусіть свого язика!

— Ну, гаразд, юначе. Все, що я тут говорю, може обернутися проти мене самого, правда ж? Говоріть уже свою формулу; колеги теж повинні коректно поводитися один з одним.

І він з готовністю підставив свої руки; наручники клацнули й замкнулися.

В тому, що стосувалося моєї особистої долі, Вальполь, здається, мав рацію. Дальше вивчення цієї справи негайно відібрали від мене і передали іншому агентові. Я був посаджений під домашній арешт, тобто позбавлений права виходити з приміщення штабу військово-повітряних сил і примушений виконувати незначні обов'язки внутрішнього порядку. Мене, певно, посадили б до камери, якби не відчувалася надзвичайна нестача в кадрах напередодні вторгнення в Єгипет.

На замовлення командування армії були надруковані банкноти єгипетського фунта стерлінгів, і я деякий час сидів над списками, за якими мали розподіляти окупаційні гроші серед англійських військових частин «Експедиційного корпусу зони Суецького каналу». Потім я збирав окремі частини таємної радіостанції, які мали бути скинуті на парашутах в Аравійській пустелі на схід від Нілу. Агенти «Секрет Сервіс» змонтували з них радіопередавач, який через кілька днів почав працювати в тому ж діапазоні, що й радіостанція Каїра, перебиваючи єгипетські програми своїми пропагандистськими передачами. Всі такі речі входили до компетенції «Медичного відділу» штабу повітряних сил на Середньому Сході.

Потім мені доручили складати тексти листівок, які перекладалися на арабську мову й друкувалися мільйонними тиражами. Командування сподівалося, що такого роду листівки справлять великий психологічний вплив: біженці, мовляв, потоками ринуться в глиб країни і викличуть паніку в тилу ворога. Зважаючи на те, що мислення у єгиптян примітивне, дитяче, текст мав бути написаний дохідливою мовою. Ми підготували кілька проектів, серед яких, між іншим, був схвалений і такий:

«Єгиптяни! Ми закидаємо вас бомбами, де б ви не були. Ваші села будуть стерті з лиця землі. Вашим жінкам і дітям, батькам і матерям, дідам і бабам доведеться тікати світ за очі, лишивши все своє майно. Якщо ви не покинете своїх сіл, вони будуть зруйновані, а ваші будинки знищені. Ви согрішили тим, що повірили Насеру. Ми все зруйнуємо!»

Час від часу мене допитували в справі Вальполя, не дозволяючи при цьому ознайомитися з справжнім станом речей. Нарешті, через три тижні, в середу — двадцять четвертого жовтня, підполковник викликав мене в свій кабінет. Як і тоді, коли я був у нього вперше, він стояв за своїм столом, елегантний і холодний, однак не запрошував ні сісти, ні закурити, не кажучи вже про лимонад. У нього над головою дзижчав вентилятор. Двері в сусідню кімнату були прочинені, і я почув звідти таку розмову:

— Панове, тільки що надійшла звістка з Тель-Авіва: Ізраїль готовий.

— І все ж Ради можуть організувати повітряний міст. Від Азербайджану до Дамаска вісімсот миль, а від Дамаска до Каїра — всього чотириста. Для їхніх реактивних літаків це — як рукою подати.

— Полковнику, з учорашнього вечора надходить інформація про заворушення в Будапешті. Для росіян буде досить діла в Угорщині.

Підполковник зачинив двері.

— Лейтенанте, — сказав він, — сьогодні ми можемо підвести рису в справі Вальполя. Для вас не буде зайвим дізнатися, що Вальполь досить швидко розгадав вашу роль, у всякому разі швидше, ніж роль міс Ругон, в той час як ви до останнього моменту не зуміли розкусити їх обох.

Він зневажливо посміхнувся, глянувши скоса вгору, де вітер від вентилятора зрізав кільця сигаретного диму.

— Вальполь працює від американської розвідки в Анкарі, — вів далі Тінуел. — Його завданням було контролювати готовність англо-французьких військ на Кіпрі; обидва турки були приставлені до нього як персональна охорона. Він вдало маскувався під дослідника старовини, бо археологія — його улюблене заняття в приватному житті. Вальполь стежив головним чином за аеродромом в Акротірі і повідомлення про результати своїх спостережень залишав у схованці, яка спочатку містилася в самій траншеї, за дерев'яною обшивкою, а пізніше, після того як кіпріоти засипали його яму, — під знайомим вам каменем. З тієї «поштової скриньки» листи забирав один грек — співробітник американського консульства. На жаль, ви не спіймали його. Інформація ішла дипломатичною кур'єрською поштою до Анкари. Іноді вона навіть проходила через штаб НАТО в Північному Середземномор'ї, який міститься там, в Анкарі.

Слухаючи підполковника Тінуела, я пригадав, як розлютився Вальполь, побачивши зруйновану траншею. Тепер мені було ясно: те, що я сприйняв за чисту монету й оцінив як ознаку його непричетності до шпигунства, було просто реакцією на втрату зручної схованки, роздратуванням з приводу тих труднощів, які поставали перед ним.

— Але іноді пошту забирав звідти не службовець консульства, а та чарівна дівчина, в товаристві якої я мав задоволення бачити вас. Тепер, здається доведено, що вона єгиптянка, хоч її батько був француз, як видно з її прізвища. Вона таки була журналісткою, тільки гонорар виплачувала їй не «Сан-Антоніо геральд», а єгипетське інформаційне агентство. Можете собі уявити, куди йшли її шпигунські звіти.

Не дивлячись на мене, Тінуел перегортав папери в якійсь папці. При цьому він так скривився, ніби йому була гидка вся ця історія.

— А втім, Ругон експлуатувала не лише Вальполя, — продовжував підполковник. — Вона спокушала до порушення військової таємниці також союзницьких офіцерів. Справу капітана Жако ми передали французькій службі безпеки; цей «бель амі»[10] ще пожалкує за свою легковажність. Дані про танки АМХ-13 і їх маскувальний жовтий колір теж відносяться на її рахунок. А в тому, що ця Ругон була тісно зв'язана з місцевими бандитами, ви, лейтенанте, мали можливість переконатися двічі: вперше — двадцять четвертого серпня, коли вона біля Атієни перешкодила тій черні лінчувати всю вашу веселу компанію, і вдруге — в ніч на друге жовтня, коли вона безслідно зникла в тій самій місцевості.

Тільки тепер мені, нарешті, спала полуда з очей. Виявляється, на протязі кількох тижнів я стикався з двома шпигунськими організаціями, майже зовсім не підозріваючи цього. Якщо зашифровані листи з тієї схованки, забирав співробітник консульства, то вони йшли на північ, в Анкару, а звідти до Вашінгтона, в Пентагон або в «Центральний штаб американської розвідки. Якщо ж до «скриньки» приходила раніше Гелен, та сама інформація йшла через ворожі передавачі на південь і потрапляла в Каїр, а може і в Кремль. Все це відбувалося на очах англійської контррозвідки, яка в усій цій справі виявилася досить таки неспритною. Нас перехитрила жінка, і, мабуть, Тінуелу нелегко було примиритися з цим.

— Її вже схопили, сер? — спитав я, плекаючи надію на те, що підполковник скаже «ні».

— Вона й досі сидить десь там у горах, — неприязно відповів Тінуел. — Зараз у нас надто багато справ, щоб розшукувати якусь там агентку. Рано чи пізно її вистежать і приставлять до стінки; її прикмети розіслані усім поліційним участкам. Це просто неймовірно, що у вас так притупилася пильність у відношенні до цієї особи.

Я засмучено втупився в підлогу.

— Принаймні хоч паралізували діяльність Вальполя, — наважився сказати я.

— Ви помиляєтесь, — відповів Тінуел. — Той суб'єкт ні в чому не признався. Його навіть не можна притягти до судової відповідальності. Ваші свідчення досить непереконливі, в тому числі і твердження міс Ругон про те, ніби вона бачила, як він щось робив біля тієї «поштової скриньки». Британський військовий суд на основі цих свідчень не може засудити Вальполя. Коротше кажучи, учора вранці ми відіслали його з дружнім привітом до Анкари, в філіал CIA[11] — разом з його «Лінкольном» та експонатами старовини.

Тут я відразу подумав про свою майбутню долю. Якщо підполковник відпустив Вальполя, то, звичайно, не тему, що вважав недостатніми мої свідчення. Скоріше всього контррозвідка боялася розпочати судову справу, що виявила б її власну неспроможність. У практиці таємних служб здавна заведено ховати свої промахи — для цього у них більше можливостей, ніж у будь-якої іншої установи.

— Ви повинні зрозуміти, лейтенанте, — додав Тінуел на закінчення, — що ми не порушуємо проти вас обвинувачення лише тому, що враховуємо ваше бездоганне минуле. Та й критична ситуація тут, на Близькому Сході, не могла не вплинути на наше рішення. Вам буде надана можливість виправдати свою репутацію на фронті. Ви мене зрозуміли?

— Так, сер, — відповів я, — дякую, сер.

— Ваше відрядження негайно скасовується. Сьогодні ж ви маєте повернутися до своєї військової частини. Можете йти.

— Алло, Роджер, — гукнув Білл Шотовер, ударивши, мене своєю важкою лапою по плечу. — От добре, що ти знову тут. Тепер нашому тиловому життю прийшов кінець! Ходімо зі мною, старина.

Він завів мене до свого приміщення, де висіла карта Сінайського півострова. Це було у вівторок, тридцятого жовтня; майже цілий тиждень минув, поки армійські бюрократи знову приписали мене до моєї частини.

— Вчора, — сказав Білл, — південне крило ізраїльських військ з прикордонного району Ель-Кунтілла-Ейлат клином врізалося на захід, щоб з'єднатися з загоном парашутистів, який приземлився за п'ятдесят кілометрів на схід від Суеца. Сьогодні перейшов у наступ центральний ударний клин — через нейтральну зону Ель-Ауджа. А на півночі вже відрізають район Гази. Тобі ясно, що там діється?

Він начиняв мене оперативними подробицями, поки десь близько шостої години вечора радіо повідомило про втручання в цей конфлікт англо-французьких збройних сил. Білл звелів вишикувати роту й виголосив перед нею енергійну промову. А на другий день о сімнадцятій годині сорок хвилин за середньоєвропейським часом наші бомбардувальники зробили перший бойовий виліт з Кіпру.

— Спершу ми розіб'ємо їх ущент, — пояснив мені Білл, — а потім спустимося на парашутах і зметемо докупи черепки.

Через п'ять днів дійшла черга і до нас. На світанку п'ятого листопада з кіпрських аеродромів один за одним піднялися в повітря важкі транспортні літаки, а на них — ми, парашутисти, як віслюки навантажені зброєю і боєприпасами. Глухо ревіли мотори. Ми вилітали з Акротірі, і мені хотілося востаннє поглянути на той фатальний горб; однак це виявилося неможливим, бо сидів я біля протилежного вікна. Видно було тільки гірський кряж Троодос, і я довго вдивлявся туди, де в якій-небудь повитій туманом ущелині ховалася Гелен Ругон, найнезвичайніша з жінок, яких я зустрічав у своєму житті.

Нас супроводжували реактивні винищувачі. Ми сиділи впритул один до одного, зі зброєю на ременях і з парашутними мішками за плечима; пахло мастилом, штучним волокном і потом. Наш двохсотп'ятдесятимильний політ до дельти Нілу тривав рівно годину, йому передувало безперервне стогодинне бомбардування з повітря, і ми сподівалися, що розбита на Сінайському півострові єгипетська армія не може чинити серйозного опору. 1 все ж у мене стислося серце, коли я побачив пінистий прибій внизу, численні рукави Нілу, мулисте мілководдя і по обидва боки каналу — великі соляні болота… Один за одним вистрибнули ми з люка, і одразу ж назустріч нам побігла земля. Раптом вона почала плюватися вогнем.

Ми були передовим загоном, який мав завдання. — захопити аеродром Гаміл, розташований на північний захід від Порт-Саїда. Будівлі навколо льотного поля були здебільшого розбиті бомбами: англійські штурмовики прикривали нашу висадку з повітря. Однак ми потрапили в саме пекло. Командування єгипетської армії роздало зброю населенню, і нам назустріч кинулися чоловіки й жінки. Вони стріляли в нас, поки ми висіли на парашутах, поки приземлялися й поки шукали собі укриття, а потім пішли в атаку.

Ми косили їх ряд за рядом. У нас була краща зброя, ми були добре натренованим, добірним військом і знали, як оборонятися і як найефективніше вбивати.

— Вогонь! — кричав капітан Шотовер, і автомат трясся в моїх руках.

Я бачив, як вони підскакували, падали, перекидалися в пилюці. Я жбурляв гранати. Грязюка бризками злітала вгору. Я чув передсмертні крики. Та вони все сунули й сунули на нас.

За двадцять кроків од мене, на моїх очах, бородатий єгиптянин зарубав сокирою одного з моїх товаришів. Я порішив того бородатого на місці. По нас почали стріляти двоє молодих дівчат — я послав їм довгу автоматну чергу, і там усе стихло. Та раптом із-за руїн вискочили єгипетські танки; вони розчавили кількох парашутистів, і змусили нас відступити. Мене зачепила куля, я загубив свій сталевий шолом. Але тут налетіли наші штурмовики, засвистіли їхні реактивні снаряди, і передній танк злетів у повітря. Над льотним полем стояв густий дим. Якийсь поранений кричав:

— О моя нога! О-о-ой! Моя нога!

— Ану, хлопці, вище голови! — гукнув десь поряд Білл Шотовер хрипким голосом. — Вперед! Змикайтесь докупи!

Та слова його потонули в гуркоті бою. Десь загримів єгипетський гучномовець, і на нас посунули нові лави з ножами, з палицями й лопатами; солдати, цивільні, жінки — все населення йшло проти нас, било, кололо й топтало. Я сам бачив, як командира роти, мого старого приятеля Білла, проткнули якимсь довжелезним багнетом і затоптали на землі. Потім передо мною з'явилося перекошене від люті, запотіле обличчя єгипетського матроса, з витріщеними очима. І після цього я більш нічого не пам'ятаю.

Опритомнів я лише в цьому злиденному плавучому лазареті, де з нудьги почав огризком олівця дряпати свої спогади. Рана моя боліла не дуже, а коли біль посилювався, мені давали уколи. Я був єдиним, у кого знайшли ознаки життя, коли пізніше морська піхота захопила аеродром і почала прибирати трупи. То, напевно, було досить страшне видовище. Перша і друга хвиля «Червоних дияволів» була стерта на порох. І мій старий приятель Білл, який живим і неушкодженим пройшов війну в джунглях Малакки й побоїща в Кенії та ще й дослужився до капітана, лежав серед тих трупів.

У перші дні мені все здавалося, що ось він підійде до мене, сяде на край ліжка й почне пояснювати стратегічне становище. Але й тут для нього було б тепер небагато радості. Як розповів мені санітар, уже на другий день наші остаточно застряли перед Ель-Кантара, за тридцять кілометрів на південь від Порт-Саїда. А ввечері того ж дня Ради своєю категоричною загрозою втрутитися в Суецький конфлікт примусили нас до перемир'я; у нас не було іншого виходу, бо Америка покинула нас напризволяще. Нам навіть не вдалося вийти за соляні болота. А втім, як кажуть наші солдати, нам пощастило, бо єгиптяни збиралися з допомогою важкої артилерії розпочати контрнаступ в районі Ісмаїлії і знову скинути нас у море. Як би там не було, але в наших руках лише п'ята частина каналу. Ех — чорти б його забрали!

Про моє поранення багато говорити нічого. Вони; штрикнули мене багнетом у легені і трохи потоптали ногами. Дісталося і спинному хребтові: мабуть, я вже ніколи не зможу ходити прямо. Штабс-лікар вважає, що мені забезпечена невеличка пенсія, а митна служба розшуку, можливо, знову візьме мене в свою контору на: канцелярську роботу. От так.

Тепер я вже не той Роджер Андерсон, яким був раніше. Якщо і вийду колись звідси, то все ж я вже пропаща людина. І все це сталося, власне, через те, що п'ять-років тому я дав себе умовити в разі «національної небезпеки» добровільно повернутися до армії. Неважко зрозуміти, що то була найбільша дурниця у моєму житті. І я писав цей звіт не тільки, щоб скоротати час та змалювати свої пригоди на Кіпрі, а — головне — щоб застерегти всіх англійських солдатів від добровільних дурниць. Хлопці, не записуйтесь у добровольці, подумайте над тим, що я написав, і тримайтеся осторонь авантюр, сидіть дома, бо ніде в світі не буває краще, ніж у рідному краю.

Примітки

1

Очевидно, приятелі говорять словами відомої англійської військової пісні. (Прим. пер.).

2

Антоні Іден — колишній прем'єр-міністр Великобританії. (Прим. пер.).

3

Грюнтер — американський генерал, колишній командуючий військами НАТО в Європі. (Прим. пер.).

4

Чорт забери (англ.).

5

До скорого побачення, старина! (англ.).

6

Скотленд-Ярд — резиденція лондонської кримінальної поліції. (Прим. пер.)

7

Томас Едуард Лоуренс — спритний розвідник, диверсант і закулісний дипломат, слуга англійських імперіалістів на Близькому і Середньому Сході; загинув у 1935 р. (Прим. пер.).

8

Латинське слово cuprum (мідь) запозичене з старогрецької мови. (Прим. пер.)

9

Таємна служба — англійська розвідка. (Прим. пер.).

10

Любий друг (фр.).

11

Central Intelligence Agency (англ.) — Центральне розвідувальне бюро США. (Прим. пер.).

Content

Шрайєр Вольфганг Акротірський шпигун

Вольфганг Шрайєр АКРОТІРСЬКИЙ ШПИГУН

Примітки