Стаут Рекс

Шаша Леонардо

Крісті Агата

Зарубіжний детектив

ЗАРУБІЖНИЙ ДЕТЕКТИВ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Рекс Стаут

ДЗВІНОК У ДВЕРІ

Роман

З англійської переклав Олекса Логвиненко

Перекладено за виданням: The First Rex Stout Omnibus, Penguin Books, Harmonsworth, 1976

1

Свою розповідь я почну з опису того, що, безперечно, відіграло в нашій історії вирішальну роль. Це був рожевий аркушик паперу завдовжки сім і завширшки три дюйми, де зазначалося, що Перший міський національний банк повинен виплатити Hipo Вулфу сто тисяч доларів нуль-нуль центів. Підпис: Речел Бранер. Аркушик лежав на письмовому столі Вулфа, куди його поклала місіс Бранер. Зробивши це, вона знову сіла в червоне шкіряне крісло.

Місіс Бранер приїхала до нас одразу по шостій і сиділа вже з півгодини. Її секретарка попросила по телефону прийняти свою пані всього три години тому, і хоч для наведення довідок часу залишалося обмаль, проте цілком досить, аби дещо з'ясувати про вдову, якій перейшла у спадщину вся маєтність Ллойда Бранера. Щонайменше вісім будинків з кількох десятків, що дісталися місіс Бранер, мали понад тринадцять поверхів, а одного з них навіть було видно з усіх кінців міста — з півночі, півдня, заходу і сходу. Звичайно, про все це можна було довідатись і в Лона Коуена, зателефонувавши до «Газетт» і спитавши, чи є в редакції які-небудь матеріали про таких собі Бранерів. Однак я подзвонив іншим людям — віце-президентові нашого банку та адвокатові Натаніелу Паркеру. Але не дізнався нічого, хіба що віце-президент почав був:

— О, була одна потішна історія… — І затнувся.

Я перепитав, що ж то за історія. Віце-президент помовчав.

— Та так, нічого особливого, — нарешті озвався він. — Просто містер Ебернеті, наш президент, одержав від тієї жінки книжку…

— Яку книжку?

— Та… Я забув. Даруйте мені, містере Гудвін, але зараз я дуже заклопотаний.

Отож коли місіс Бранер подзвонила у двері нашого старого, потемнілого цегляного будинку на Тридцять п'ятій західній вулиці, а я відчинив і провів її до кабінету, мені було відомо тільки те, що вона надіслала президентові банку якусь книжку. Місіс Бранер сіла в червоне шкіряне крісло, а я поклав на кушетку її соболине хутро, — воно коштувало не дешевше від того, за яке один мій приятель віддав вісімнадцять тисяч доларів, — і, сівши до свого письмового столу, почав розглядати гостю. Вона була надто низенька, надто повна й надто кругловида, щоб називатися елегантною, навіть коли її теракотова вовняна сукня була від самого Діора. Зате про темно-карі очі місіс Бранер, які вона не зводила з Вулфа, коли запитувала, чи треба їй розповідати про себе, нічого поганого сказати по можна було.

Вулф розглядав її без особливого захвату. Річ у тім, що новий рік тільки-тільки почавсь, а тут начебто вже доводилось братися до роботи. У листопаді — грудні він звичайно підмовлявся від справ, бо на той час набігав такий податок, що на його оплату йшло мало не три чверті прибутків. Та на початку року все було інакше, а сьогодні лише п'яте січня, і в цієї жінки грошей хоч греблю гати. Саме це Вулфові й не подобалось.

— Містер Гудвін вас назвав, — холодно відповів він. — А газети, я читаю.

Місіс Бранер кивнула головою.

— Знаю. Я теж про вас багато знаю, того й прийшла сюди. Я хочу, щоб ви зробили те, що, мабуть, несила зробити нікому іншому. Ви, звісно, читаєте не тільки газети. Нам доводилось читати книжку під назвою «ФБР, якого не знає ніхто»?

— Так.

— Тоді вам зайве розповідати про неї. Книжка справила на вас враження?

— Так.

— Вигідне?

— Так.

— О господи, а ви не дуже балакучий!

— Я відповідаю на ваші запитання, мадам.

— Та бачу. Я теж умію бути небалакучою. На мене книжка справила глибоке враження. Таке глибоке, що я придбала десять тисяч примірників і розіслала їх по всій країні.

— Он як?! — Вулф ледь помітно звів брову.

— Атож. Я послала книжку міністрам, членам Верховного суду, губернаторам усіх штатів, усім сенаторам і членам палати представників, депутатам законодавчих зборів, видавцям, редакторам газет і журналів, власникам фірм і банків, президентам радіомовних компаній, теле- і радіокоментаторам, районним прокурорам, діячам освіти й іншим людям… О, навіть поліційному начальству! Пояснити, навіщо я де зробила?

— Мені не треба.

Темно-карі очі зблиснули.

— Мені не подобається ваш тон. Я прийшла просити вас про послугу і ладна заплатити стільки, скільки ви скажете, навіть більше — скільки завгодно. Та немає рації розмовляти далі, коли… Ви сказали, що книжка справила на вас вигідне враження. Чи означає це, що ви поділяєте думку автора про ФБР?

— З певними застереженнями — так.

— І про Едгара Гувера?

— Так.

— Тоді ви не здивуєтесь, коли я скажу, що за мною день і ніч стежать. Я скрізь помічаю за собою «хвоста» — здається, це так називається? Те саме і з моїм сином, дочкою, секретаркою та братом. Всі мої телефонні розмови підслуховуються, такої самої думки про свій телефон і син — він одружений і живе окремо. Кількох службовців «Корпорації Бранера» викликали на допит. Корпорація займає два поверхи «Будинку Бранера», і в ній працює понад сто чоловік. Це вас дивує?

— Ні, — буркнув Вулф. — Книжку ви розсилали з листами?

— Без листів, але зі своїми візитками, на яких я писала кілька слів.

— Тоді вам якраз і не варто дивуватись.

— А я здивована. Була здивована. Адже я не конгресмен і не якийсь там видавець, радіокоментатор чи університетський професор, що потерпає за своє місце. Невже той психопат, що страждає манією величі, гадає, нібито може завдати мені шкоди?

— Пхе! Він уже завдає вам шкоди!

— Анітрохи. Він просто мене дратує. А тепер заповзялися допитувати ще й моїх компаньйонів та особистих друзів — певна річ, не відверто, а під усякими пристойними приводами. Це почалося тижнів зо два тому. А телефон підслуховують уже днів десять. Мої адвокати кажуть, що тут, мабуть, нічим не зарадиш, проте вони все ж таки взялися до цієї справи. І хоч їхня юридична контора одна з найбільших і найкращих у Нью-Йорку, але й вони бояться ФБР! Вони не схвалюють мого вчинку. Кажуть, розсилати книжки було з мого боку нерозважливо — це, мовляв, донкіхотство. Та мені байдуже, що вони кажуть. Прочитавши книжку, я страшенно розлютилася. Подзвонила у видавництво, і звідти прислали до мене чоловіка. Він розповів, що вони не продали й двадцяти тисяч примірників. І це в країні, де майже двісті мільйонів населення, а з них двадцять шість мільйонів голосували за Голдуотера! Спершу я вирішила оплатити кілька рекламних оголошень у газетах, але потім подумала, що краще буде розіслати книжки самій, і закупила їх зі сорокапроцентною знижкою. — Місіс Бранер уп'ялася пальцями в бильця крісла. — А тепер ось він дратує мене, і я хочу, щоб він облишив за мною стежити. Я хочу, щоб ви примусили його це зробити. Вулф похитав головою:

— Безглуздя.

Місіс Бранер узяла зі столика поруч свою коричневу шкіряну сумочку, відкрила її, дістала чекову книжку та ручку, неквапом розгорнула на столику книжку і так само не поспішаючи, методично заповнила спершу корінець, а тоді бланк чека. Потім вирвала чек, підвелася, поклала його на стіл перед Вулфом і повернулась до крісла.

— Тут п'ятдесят тисяч доларів, — промовила вона. — Це тільки аванс. Я вже сказала, що не спинюся ні перед якою сумою.

Вулф на чек навіть не глянув.

— Мадам, — озвався він, — я не чудодій і не кретин. Якщо за вами стежать, то тепер уже відомо, що ви прийшли сюди, і ясно, що прийшли ви найняти мене. Мабуть, вони вже прислали шпига взяти під нагляд і цей будинок. А коли й ні, то вони почнуть стежити відразу, як тільки зрозуміють, що я виявивсь віслюком і взявся за цю справу. — Вулф повернув до мене голову: — Арчі, скільки агентів має ФБР у Нью-Йорку?

— О-о… — Я підібгав губи. — Не знаю напевно, але мабуть, сотні дві. Їх то більше, то менше.

Вулф повернувся знов до місіс Бранер.

— А в мене один — містер Гудвін. Сам я у справах з дому ніколи не виходжу. Це було б…

— У вас є ще Саул Пензер, Фред Деркін, Оррі Кетер…

Іншим разом перелік цих імен дійняв би Вулфа до живого, але не тепер.

— Я не маю права просити цих людей іти на такий ризик, — відказав він. — Не думаю, що й містер Гудвін стане ризикувати. Так чи так, все це безглузда і марна затія. Ось ви кажете: «Примусити його»… Отже, ви хочете, щоб я примусив ФБР перестати за вами стежити?

— Так.

— Яким чином?

— Не знаю.

— І я не знаю. — Вулф похитав головою. — Ні, мадам. Ви самі накликали на себе лихо, от його й маєте. Я не хочу сказати, що не схвалюю вашої акції з книжкою, однак поділяю думку адвокатів: це донкіхотство. Дон Кіхот мужньо терпів свої злигодні, тепер це судилося вам. Вони не стежитимуть за вами довіку, адже ви самі сказали, що ви — не конгресмен і не якийсь там дрібний службовець, який боїться втратити роботу. Але книжок більше не розсилайте.

Місіс Бранер сиділа, покусуючи губи.

— А я думала, що ви нікого й нічого не боїтесь.

— Боюсь? Я намагаюся не робити дурниць, а це ще не означає, що я боюся.

— Я вже сказала, що цього доручення не виконає ніхто, крім вас.

— Тоді ваше становище складне.

Гостя знову відкрила сумочку, дістала чекову книжку та ручку й, заповнивши другий бланк — і цього разу спочатку корінець, — підійшла до столу Вулфа. Потім узяла перший чек, поклала замість нього новий і вернулася до крісла.

— Ці сто тисяч доларів, — промовила вона, — тільки аванс. Усі витрати я оплачуватиму окремо. Якщо вам пощастить виконати моє доручення, то, крім авансу, одержите гонорар, і його розмір ви назвете самі. А не пощастить — ці сто тисяч однаково залишаться вам.

Вулф потягся рукою по чек, уважно його розглянув, тоді поклав назад і, відкинувшись на спинку крісла, заплющив очі. Знаючи його, я здогадувався, про що він міркує. Ні, не про доручення цієї жінки — адже він уже сказав, що воно безглузде. Вулф думав про ту привабливу обставину, що, маючи п'ятого січня ці сто тисяч доларів у кишені, йому не доведеться брати роботу не тільки до кінця зими, а й навесні і навіть улітку. Можна буде перечитати сотні книжок і розвести тисячі орхідей! Не життя, а рай. Кутики рота в нього скривилися — як на Вулфа, то це означало широку усмішку. Він розкошував. Що ж, півхвилини на такі розкоші можна згаяти, зрештою, чоловік має право помріяти; та коли минула ціла хвилина, я гучно кахикнув.

Вулф розплющив очі й випростався в кріслі:

— Ви маєте пропозиції, Арчі?

Отже, його вже спокусив обіцяний гонорар! Може, навіть усупереч здоровому глузду він вплутається в таку ризиковану справу. Щоб цього не сталося, треба насамперед позбутись нашої гості — і якнайшвидше.

— Не так зопалу, — озвався я. — Пропозицій нема, але є зауваження. Ви сказали: якщо за місіс Бранер стежать, то «хвіст» прийшов і сюди. Але ж коли вже вони підслуховують її телефонні розмови, то навіщо їм завдавати собі клопоту й вистежувати місіс Бранер тут? Адже вони чули, як її секретарка домовлялася про цю зустріч.

Вулф насупив брови:

— Отже, за моїм будинком уже стежать.

— Не виключено. Однак може бути, що справа стоїть не так уже й погано, як гадає місіс Бранер. Звісно, місіс Бранер ні до чого перебільшувати зумисне, проте…

— Я нічого не перебільшую! — урвала мене гостя.

— Звичайно, ні, — кивнув я головою в її бік і знову звернувся до Вулфа: — Проте люди, які не звикли, щоб їх дратували, легко піддаються роздратуванню. А чи вони справді стежать, ми можемо перевірити зараз же. — Я повернувся до гості: — Ви приїхали в таксі, місіс Бранер?

— Ні, власною машиною. Шофер чекає мене перед будинком.

— Чудово. Я проведу вас до машини і, коли ви поїдете, подивлюся, що буде. — Я підвівся. — Містер Вулф повідомить вас про своє рішення завтра.

І я рушив до кушетки по її соболі.

Мої хитрощі вдалися. Щоправда, нашій гості вони не сподобались — адже місіс Бранер приїхала найняти Hipo Вулфа. Вона просиділа ще хвилин п'ять, намагаючись умовити детектива, та скоро зрозуміла, що тільки дратує його, і підвівшись, дозволила себе вдягти. Місіс Бранер була дуже невдоволена Вулфом. Знаючи, що господар не любить ручкатися, вона не стала прощатися з ним за руку, але коли я провів її на ґанок, міцно потисла мені долоню, гадаючи, мабуть, що я можу вплинути на рішення Вулфа, З семи східців ґанку кілька обмерзли кригою, і я, підтримуючи гостю за лікоть, допоміг їй зійти на тротуар. Там, біля відчинених дверцят машини, її вже чекав шофер. Перше ніж сісти в машину, місіс Бранер глянула на мене своїми темно-карими очима іі сказала:

— Дякую, містере Гудвін. Певна річ, ви теж одержите чек.

Шофер навіть не намагався допомогти їй — видно, місіс Бранер воліла сідати в машину сама. Отже, вона не була однією з тих удовиць у літах, які люблять, коли їх підхоплюють під руки кремезні чоловіки. Тільки-но місіс Бранер вмостилася, шофер причинив дверцята, сів за кермо й рушив. Не проїхали вони й тридцяти ярдів у бік Дев'ятої авеню, як машина, що стояла поблизу з погашеними фарами, враз захурчала й ковзнула з уже ввімкнутим світлом повз мене. Спереду сиділо двоє. Я стояв на холодному січневому вітрі доти, доки машини завернули на Десяту авеню. В цьому було навіть щось комічне, і я, ступаючи східцями нагору, стиха посміювався. Однак, перше ніж зайти до кабінету, я прибрав серйозного вигляду.

Вулф сидів із заплющеними очима, відкинувшись назад, але губи його були міцно стулені — ані тобі натяку на усмішку. Коли я підійшов до його столу, він ледь-ледь розплющив очі. Я взяв чек і почав його розглядати. В житті я бачив чеки на різні суми, але на таку кругленьку зі стількома нулями — сто тисяч! — ніколи. Я випустив чек на стіл, підійшов до свого столу, сів, нашкрябав у записнику номер машини шпигів, присунув до себе телефон і набрав номер одного службовця муніципалітету, якому колись неабияк прислужився. Занотувавши номер машини, той сказав, що доведеться почекати з півгодини, а я відповів, що чекатиму затамувавши дух.

Коли я поклав трубку, Вулф промовив:

— Жіночі теревені?

Я скоса глянув на нього:

— Ні, сер. Їй справді загрожує небезпека. Біля будинку її ждали в машині два шпиги. Як тільки вона сіла у свій «роллс-ройс», вони ввімкнули фари, а коли її машина завертала на Десяту авеню, вони мало не дістали її переднім бампером. Стежать неприховано, але шпиги аж надто стараються. Якщо «роллс-ройс» раптово загальмує, вони вженуться в нього. Так, місіс Бранер загрожує небезпека.

— Гм, — гмукнув Вулф.

— Так, сер. Я згоден. Вся річ тільки в тому, хто вони. Якщо це приватні особи, то можна буде підлататися на ці сто тисяч. Ну, а якщо це справді люди Гувера, тоді їй доведеться, як ви й сказали, терпіти свої злигодні далі. Десь за годину ми знатимемо це напевне.

Вулф кинув погляд на годинник. За дванадцять сьома. Він подивився на мене.

— Містер Коуен у себе?

— Мабуть. Звичайно він іде з роботи близько сьомої.

— Запросіть його повечеряти з нами.

Це був хитрий хід. Якби я сказав йому, що в цьому запрошенні нема ніякого сенсу, оскільки саме доручення місіс Бранер безглузде, Вулф відповів би, що я, звичайно, розумію, як важливо нам підтримувати добрі взаємини з містером Коуеном, — а це було справді так, — і що він, Вулф, не бачився з чоловіком уже понад рік, і це теж була правда.

Я крутнув крісло, взяв трубку й набрав номер.

2

О дев'ятій ми повернулися до кабінету. Лон умостився в червоному шкіряному кріслі, а ми з Вулфом кожен за своїм столом. Фріц подавав каву й коньяк. Півтори години в їдальні за креветками в підливі з червоного перцю, яловичиною, тушкованою в червоному вині, кабачками у сметані з дрібно шаткованим кропом та авокадо з настурціями й чорними волоськими горіхами — і до всього цього келих доброго «лідеркранца», — минули досить приємно. Розмова точилася про становище в країні, особливості жіночого мислення, про те, як готувати устриці, про структурну лінгвістику й ціни на книжки. Пожвавішала розмова аж тоді, коли ми заговорили про склад жіночого розуму, Лон завів цю балачку зумисне, щоб трохи подражнити Вулфа. Лон надпив коньяк і глянув на свій годинник.

— Якщо ви не проти, — сказав він, — то перейдімо до справи. О десятій я маю бути в одному місці. Я знаю, що ви не сподіваєтесь від мене плати за вечерю. Але знаю і те, що в звичайних випадках, коли вам щось від мене потрібно, Арчі просто питає по телефону чи приходить сам. Отже, цього разу йдеться про щось особливе. Бо коли частують таким коньяком, сталося, мабуть, щось просто неймовірне.

Вулф узяв зі столу вузенький аркушик паперу, похмуро перебіг його очима й кинув назад. Той аркушик я поклав йому на стіл півгодини тому. Коли ми вечеряли, подзвонив службовець муніципалітету й повідомив потрібні мені дані. Перше ніж повернутися до їдальні, я вирвав аркушик із записника, вивів на ньому «ФБР» і поклав на стіл Вулфа. Це повідомлення мені зовсім не додало апетиту. Якби виявилось, що місіс Бранер щодо «хвоста» помилилася, то наші шанси, — зокрема й на ласий шматочок у вигляді чека на моє ім'я, неймовірно зросли б.

Вулф сьорбнув кави, поставив чашку й сказав до Лона:

— У мене є ще чотирнадцять пляшок.

— Боже мій! — вигукнув Лон і понюхав коньяк.

Коуен був чоловік досить дивний. Гладенько зачесане назад волосся, невеличке, туго обтягнене шкірою личко, — його вигляд особливої уваги не привертав. І все ж таки скрізь, хоч би що він робив, Лон здавався на місці — чи то в своєму кабінеті на двадцять першому поверсі будинку «Газетт», через двоє дверей від кабінету видавця в самому кутку, чи на танцях у «Фламінго» з якоюсь дівулею, чи за столом у квартирі Саула Пензера, де ми грали в покер. Або в кабінеті Вулфа, коли він утішався ароматом коньяку п'ятдесятирічної витримки.

Лон пригубив коньяк.

— Просіть усе що завгодно, — промовив він, — Я цілком до ваших послуг.

— Власне кажучи, — промовив Вулф, — не сталося нічого особливого. І тим більше, певна річ, неймовірного. По-перше, запитання: чи вам відомо про якийсь зв'язок, хан навіть далекий, між місіс Бранер і Федеральним бюро розслідувань?

— Ну звісно, відомо. Та й кому про це невідомо! Вона розіслала сотням людей книжку Фреда Кука, серед них і нашому видавцеві та редакторові. Така увага з її боку — доказ того, що людина посідає в суспільстві високе становище. Хай йому грець, мені книжки вона не надіслала! А вам?

— Мені теж. Я сам купив. А ви не знаєте, чи вжило Федеральне бюро якихось заходів, щоб помститися місіс Бранер? Наша розмова суто приватна і конфіденційна.

Лон усміхнувся:

— Всі заходи ФБР, певно, теж мають суто приватний і конфіденційний характер. Вам слід поцікавитись про них у самого Дж. Едгара Гувера. Чи, може, ви вже щось знаєте?

— Знаємо.

Підборіддя в Лона рвучко скинулося вгору.

— Дідька лисого ви знаєте! Одначе в такому разі про це мають знати й люди, які платять Гуверові гроші.

Вулф кивнув головою:

— Ви, звісно, виступатимете саме з таких позицій. Ви збираєте інформацію для того, щоб її опублікувати, а я — у своїх особистих інтересах. А зараз я роблю це з тим, щоб вирішити, у чому ж, власне, полягають мої інтереси. Клієнта я поки що не маю, зобов'язань на себе не брав, але відразу хочу внести ясність: навіть якщо я зв'яжу себе зобов'язаннями й візьмуся за справу, то, незалежно від наслідків, мені, очевидно, не пощастить дати вам якоїсь інформації для статті. Звичайно, якщо я матиму можливість, то дам вам відомості, але навряд. Ми перед вами в боргу?

— Ні. Швидше я перед вами в боргу.

— Гаразд. Тоді я цим скористаюся. Чому місіс Бранер вирішила розіслати цю книжку?

— Не знаю. — Лон знову відсьорбнув з чарки і, перше ніж проковтнути коньяк, з насолодою почав перекочувати його в роті. — Либонь, з почуття громадянського обов'язку. Я сам купив п'ять примірників і розіслав людям, які мають її прочитати, хоча, певно, й не мають бажання цього робити. А один мій знайомий розіслав тридцять примірників замість різдвяного подарунка.

— Вам відомі які-небудь особисті причини, з яких місіс Бранер може ставитися вороже до ФБР?

— Ні.

— Може, вам доводилося чути якісь натяки чи здогади?

— Мені не доводилось. Але вам, очевидно, доводилось. Послухайте, містере Вулф, між нами кажучи, хто хоче вас найняти? Коли б я це знав, то, мабуть, зміг би повідомити вам якийсь факт чи два.

Вулф знов наповнив свою чашку й поставив кавник на місце.

— Може, мене ніхто й не найме, — промовив він. — А якщо хтось і найме, то, найпевніше, ви ніколи не довідаєтесь, хто саме. Що ж до фактів, то я сам знаю, що мені треба. Мені потрібен список усіх справ, над якими останнім часом працювали й досі працюють агенти ФБР у Нью-Йорку та в околицях міста. Ви можете дістати мені такий список?

— Чорта з два! — усміхнувся Лон. — Я саме подумав… Ні, хай йому біс, це неймовірно! Знаєте, я подумав чи, швидше, запитав себе: чи не хоче, бува, Гувер, щоб ви попрацювали на нього в зв'язку з місіс Бранер? Оце б вийшла статейка! Та якщо ви… Хай йому біс! — Він примружив очі. — А може, вам теж кортить виконати громадянський обов'язок?

— Ні. Може, я не візьмуся за це навіть приватно. Я ще думаю, що робити. Ви знаєте, де я можу дістати такий список?

. — Ви його не дістанете. Звичайно, дещо з діяльності ФБР зрештою стає відоме широкій громадськості — як, скажімо, історія з викраденням цінних експонатів у Природничому музеї чи випадок зі зникненням банківської вантажної машини з півмільйоном доларів дрібними купюрами біля церкви на острові Джерсі. Але багато чого для широкої публіки залишається таємницею. Адже ви самі читали ту книжку. Чутки, звісно, всякі ходять, чутки ходять завжди, але публікувати їх не можна. Вони вас цікавлять?

— А чого ж. Особливо, коли йдеться про щось підозріле чи навіть не передбачене законом. Є щось таке?

— Звичайно. А то яка ж рація говорити про те, що не викликає підозри? — Коуен глянув на годинник. — У мене ще двадцять хвилин. Якщо ви наллєте мені ще трішечки коньяку і ми вмовимось, що ця розмова залишиться між нами, і якщо ви справді прагнете того, про що говорите, то я залюбки допоможу. — Він подивився на мене. — Тобі буде потрібен записник, Арчі.

Хвилин через двадцять його чарка була знов порожня, я заповнив п'ять сторінок у записнику, і Лон пішов. Не можу розповідати про все, що було на тих п'ятьох сторінках, бо використали ми з того вельми небагато, до того ж дехто зі згаданих там людей навряд чи належно оцінить мої старання.

Коли я провів Лона й пішов до кабінету, думки мої були заполонені Вулфом, а не тим, що було в записнику. Невже він справді серйозно подумає взятися за цю справу? Ні. Це неможливо. Він просто зволікає час і, звичайно ж, намагається мене подражнити. Вся річ у тім, як я до цього поставлюсь. Він, певно, тільки й жде, щоб я скипів. Отож, переступивши поріг, я рушив до свого столу, вишкірив до Вулфа зуби й зі словами: «Позабавлялися, що й казати!» — вихопив із записника ті п'ять сторінок, розірвав їх навпіл, склав і вже хотів був розірвати ще раз, на четверо, коли Вулф гримнув:

— Стійте!

Я здивовано повів бровою. На Вулфа це було не схоже.

— Даруйте, — мовив я цілком щиро. — Залишите на згадку?

— Та ні. Сідайте. Я сів.

— Може, я чогось не зрозумів?

— Не думаю. З вами таке рідко буває. Гіпотетичне запитання: коли я признаюся, що вирішив прийняти ці сто тисяч доларів, що ви на це скажете?

— Те, що ви вже сказали: безглуздя.

— Це зрозуміло. А ще що?

— Все, що я думаю?

— Так.

— Я б вам порадив продати будинок з усією мізерією і піти до якої-небудь приватної божевільні, оскільки ви явно вижили з розуму. Якщо ви, певна річ, не надумали її обдурити і просто прибрати до кишені ті гроші.

— Ні.

— Тоді ви таки з'їхали з глузду. Ви ж бо самі читали ту книжку. Нам не дадуть навіть підступитися до цієї справи. Адже треба зробити надто багато, щоб нарешті дістати змогу заявити ФБР: «Припиніть!» — і таки добитися цього. А таке понад нашу спромогу. Бо тільки наробити галасу — це нічого не дасть. Ту кляту ватагу треба загнати в глухий кут! Вивести її на чисту воду! Ну гаразд, припустімо, ми візьмемося за справу. Виберемо одну з цих історій, — я постукав пальцем по розірваних аркушах із записника, — і спробуємо щось зробити. І з того самого дня, хоч би коли я вийшов з дому, мені доведеться гаяти весь свій час на те, щоб позбутися «хвостів», до того ж вельми досвідчених. Кожен, хто буде хоч якось причетний до цієї історії, не оббереться лиха. Наш телефон підслуховуватимуть. Як, зрештою, й інші телефони, наприклад, міс Роуен, Саулів, Фредів, Оррі, — байдуже, помагатимуть вони нам чи пі. І, звісно ж, Паркерів. ФБР, мабуть, зробить спробу підтасувати проти нас факти, а може, обійдеться і без цього. Та коли вже вони сфабрикують фальшиве звинувачення — о, воно вийде в них на славу! — мені доведеться ночувати тут. Вікна та двері, навіть якщо їх узяти на ланцюжки, — для тих людей суща дрібниця. Вони читатимуть усю нашу пошту. Я не перебільшую. До чого саме вдатися з усього цього, для них залежатиме від обставин. Але вони здатні на все. У них такі можливості, така техніка, про яку я навіть ніколи не чув.

Я закинув ногу на ногу й провадив далі:

— Власне, нам не дадуть як слід і почати. Та, скажімо, ми все ж таки почали, намацали ниточку, тягнучи за яку можна розмотати клубочок. О, тут уже ФБР покаже, на що воно здатне! Адже в них шість тисяч добре вимуштруваних агентів, багато з них у своєму ділі вовка з'їли. І триста мільйонів доларів на рік! Мені, либонь, доведеться зазирнути до словника, щоб знайти краще слово, ніж «безглуздя».

Я опустив ногу.

— А окрім того, що ми знаємо про місіс Бранер? Мені не віриться, що її просто «дратують». Б'юсь об заклад, ця жінка на смерть перелякана. Певно, вона має якісь матеріали, які можуть завдати шкоди її імені або імені її сина, чи дочки, чи брата, чи навіть покійного чоловіка, і боїться, що ФБР ці матеріали знайде. Вона добре знає, що так просто ФБР до неї не чіплятиметься, воно шукає чогось такого, що завдасть їй великих прикрощів і цим значно послабить вплив тієї книжки. А щодо ста тисяч доларів, то це для неї так, суща дрібничка.

Я знову закинув ногу на ногу.

— Ось що я вам сказав би.

— Останнє ваше зауваження недоречне, — пробурмотів Вулф.

— А я часто кажу щось недоречне. Це збиває людей з пантелику.

— Ви весь час гойдаєте ногою!

— Це теж збиває з пантелику.

— Пхе! Просто ви ніяк не вгамуєтесь, і це дивно. Я гадав, що добре вас знаю, Арчі, але ця ваша поведінка для мене щось нове.

— Нічого тут нового немає, Просто я маю нюх.

— Це не просто нюх. Це собачий нюх. Ви гойдаєте ногою через те, що підібгали хвоста. По суті, вас треба розуміти так: мені пропонують справу, яка обіцяє найбільший за всю мою практику гонорар, і не обмежують мене у витратах. Проте я змушений відмовитись. Я змушений відмовитись не тому, що справа важка чи, може, навіть безнадійна — мені не раз доводилось братися і за безнадійніші на перший погляд справи, — а тому, що це завдасть кривди одному чоловікові й очолюваному ним закладу і той чоловік помститься. Я відмовляюсь через те, що не смію братися за цю роботу, і радше відступлю перед погрозою, ніж…

— Я цього не казав!

— Але мали на увазі саме це. Ви налякані. Збентежені. І, скажу щиро, не без підстав. Руки і голос багатьох високопоставлених людей тремтять з тих самих причин. Може, цей трепет пойняв би й мене, якби йшлося про те, братися за справу чи відмовитись від неї. Проте я не поверну чека на сто тисяч доларів, бо це б означало, що я злякався того мерзотника. Вчинити так мені не дає почуття власної гідності. Я пропоную вам узяти на невизначений термін відпустку. Оплачувану. Такі витрати я можу собі дозволити.

Я зняв ногу з коліна:

— З сьогоднішнього дня?

— З сьогоднішнього, — різко кинув Вулф.

— Ці записи я зробив своїм власним шифром. Їх передрукувати?

— Не треба. Це вплутає вас у халепу. Я побачуся з містером Коуеном ще раз.

Я заклав руки за голову й подивився на Вулфа:

— А я ще раз кажу: ви з'їхали з глузду. І заперечую, нібито підібгав хвоста. Мені нічого не варто вмити зараз руки й подивитися збоку, як ви візьметеся за справу без мене. Але після того, як ми стільки років проплавали разом, просто гріх кинути вас потопати самого. Якщо я злякаюся вже під час роботи, то скажу вам про це. — Я зібрав пошматовані аркуші. — То їх передрукувати?

— Не треба. Розшифровуватимете лише те, що нам буде потрібно.

— Гаразд. Я маю одну пропозицію. Ви зараз у такому настрої, що, може, схочете розпочати воєнні дії розмовою з клієнткою? Вона залишила нам номер свого телефону, який, звичайно ж, підслуховується. Подзвонити їй? — Подзвоніть.

Я підійшов до телефону й набрав номер.

3

Близько півночі перед сном я зайшов на кухню поглянути, чи не забув Фріц замкнути на засув двері чорного ходу. На плиті я із задоволенням побачив макітерку з тістом для замішаних на кислому молоці гречаників. Так, за наших обставин навіть добре підсмаженої грінки чи листкової булочки на сніданок було б уже мало. Тож у середу вранці я, спускаючись невдовзі по дев'ятій сходами в кухню, знав, що сьогодні мене нагодують як слід. Тільки-но я з'явився на кухні, Фріц підкрутив у плиті газ, я побажав йому доброго ранку й дістав з холодильника склянку апельсинового соку. Вулф, якому Фріц звичайно приносив сніданок до кімнати, вже був в оранжереї під дахом (я чув, як підіймався ліфт), де він щоранку чаклував дві години над своїми орхідеями.

Я підійшов до невеличкого столика під стіною, де я завжди снідав, і спитав Фріца, чи є новини.

— Є, — відповів він. — І ви маєте пояснити мені, що це означає.

— О, невже він не дав тобі ніяких пояснень?

— Ні. Сказав тільки, щоб вікна й двері весь час були зачинені й щоб сам я — і як це розуміти? — «мався на бачності».

— Це означає, що ти повинен бути обережний. Не кажи по телефону нікому нічого такого, чого б ти не хотів прочитати в газетах. А як виходиш із дому, не роби нічого такого, чого б ти не хотів побачити на екрані телевізора. Наприклад, не навідуйся до своїх дівчаток. Тримайся від усього осторонь. Відмовся від усього. Підозрюй усіх незнайомих.

Фріц мовчав, бо, підрум'янюючи на сковороді гречаники, взагалі ніколи не розмовляв. Аж після того, як перші два млинці разом з ковбасою лежали в мене на тарілці і Фріц полив їх зверху маслом, він озвався:

— А я хочу знати, Арчі, й маю на це право! Він сказав, що ви мені все поясните. Bien[1], я вимагаю!

Я взяв виделку.

— Ти ж бо знаєш, що таке ФБР.

— Ще б пак! Містер Гувер!

— От-от, саме це Вулф і має на увазі. За дорученням одного клієнта ми маємо намір дати йому щигля по носі. Справа загалом дрібна, але той містер — людина уразлива і спробує стати нам на заваді. Оце така в загальних рисах суть справи.

— Але ж він… Він — великий чоловік. Хіба ні?

— Ну звісно. Адже ти, гадаю, бачив його на знімках?

— Бачив.

— І якої ти думки про його ніс?

— Негарний. Хоч і не дратує зір, однак широкуватий. Одне слово, не bien fait[2].

— Тоді по ньому таки треба дати щигля. — І я підхопив на виделку шматок ковбаси.

Коли я поснідав і рушив до кабінету, Фріц уже заспокоївся. Отже, з меню все буде гаразд, принаймні сьогодні. Витираючи з столів пилюку, відриваючи з календарів учорашні аркуші, проглядаючи пошту — здебільшого нічого цікавого, — я міркував про те, як здійснити один експеримент. Набравши номер якогось телефону — скажімо, квартири Паркера, — я спробував би взнати, чи підслуховують наш телефон. Цікаво, чи ФБР уже відреагувало на наш дзвінок місіс Бранер? Однак від свого наміру я все ж таки відмовився. Я вирішив суворо додержуватись інструкцій. Виконуючи їх, я дістав із шухляди свого столу записник та ще дещо, відчинив сейф і взяв чек, потім зазирнув на кухню і попередив Фріца, щоб не ждав мене на ленч, зняв у коридорі з вішалки пальто й капелюх і вийшов на вулицю.

Не поспішаючи, я рушив у бік східної частини міста. Помітити за собою «хвоста», навіть досить досвідченого, зовсім не важко, особливо зимового дня, коли дме холодний, поривчастий вітер і перехожих на вулиці зовсім мало. Але тепер ФБР, видно, знало, куди я йду, отож нащо завдавати собі зайвого клопоту?! В банку на Лексінгтон-авеню я із задоволенням помітив, як трохи розширились очі в касира, коли той глянув на мій чек. Це було задоволення, яке відчуває багатій. Вийшовши з банку, я попростував до житлових кварталів міста. Йти треба було милі зо дві, проте годинник показував усього двадцять хвилин на одинадцяту, гуляти я люблю, а якщо за мною і вчепився «хвіст», — що ж, пройтися, подихати свіжим повітрям не завадить і йому.

П'ятиповерховий кам'яний будинок на Сімдесят четвертій вулиці між Медісон-авеню та Парк-авеню був щонайменш удвічі більший за будинок Hipo Вулфа, однак не такий темний. Три східці вели до солідних парадних дверей, але за ними були ще одні, зроблені у вигляді засклених залізних граток. Одягнений у чорне, вузькогубий чоловік відчинив їх тільки після того, як я назвав своє ім'я. Він провів мене через вестибюль до прочинених дверей ліворуч і знаком запросив увійти.

Це був невеликий кабінет — шафи з картотеками, сейф, два письмових столи, полиці, столик із безладно розкиданими паперами. Над столиком на стіні висіла збільшена фотографій «Будинку Бранера». Я швидко окинув очима кімнату і спинив погляд на жіночому обличчі — обличчі, справді вартому уваги. Молода жінка сиділа за одним із письмових столів. Погляд її карих очей зустрівся з моїм.

— Я Арчі Гудвін, — відрекомендувався я.

Вона кивнула головою.

— А я Сара Дакос. Сідайте, містере Гудвін. — Вона взяла трубку, натисла кнопку і сказала комусь по телефону, що я прийшов, тоді поклала трубку й промовила: — Місіс Бранер скоро зійде сюди.

— Ви давно служите в місіс Бранер? — поцікавився я, сідаючи.

Вона всміхнулась і промовчала.

— У мене така робота, — пояснив я і також усміхнувся. Дивлячись на неї, всміхатися було не важко. — То все ж таки, давно?

— Майже три роки. Хочете знати точніше?

— Можливо, потім. Я маю зачекати місіс Бранер?

— Не конче. Вона попередила, що ви будете мене розпитувати.

— Тоді я так і вчиню. Що ви робили раніше?

— Була стенографісткою в «Корпорації Бранера», а потім секретаркою містера Томпсона, віце-президента.

— Ви працювали коли-небудь у державних закладах? Скажімо, у ФБР?

Вона знов усміхнулась:

— Ні. Ніколи. Коли я прийшла в «Корпорацію Бранера», мені було двадцять два роки. Тепер мені двадцять вісім. А ви що — нічого не записуєте?

— У мене все отут. — Я постукав себе пальцем по лобі. — Чому ви гадаєте, що ФБР стежить за вами?

— Я не знаю — ФБР це чи ні. Та, мабуть, таки воно, бо більше нема кому.

— Ви певні, що за вами стежать?

— О, безперечно! Я, правда, не маю звички весь час озиратися чи там що, але роботу я закінчую тут у різний час, виходжу коли раніше, коли пізніше, і по дорозі до автобусної зупинки за мною щодня слідкує якийсь чоловік, сідає в той самий автобус і виходить там, де й я. Щодня той самий чоловік.

— Це той автобус, що йде по Медісон-авеню?

— Ні, по П'ятій авеню. Я живу у Вілліджі.

— І коли це почалося?

— Напевно не скажу. Вперше я помітила того чоловіка в понеділок після різдва. Він никає тут і вранці, я бачу його й вечорами, коли виходжу на вулицю. Я не знала, що це робиться саме так. Я думала, коли вже за людиною стежать, то намагаються робити це непомітно.

— Це коли як. Іноді навпаки — зумисне роблять так, щоб людина помічала. Це називається «відкрите стеження». Ви можете описати мені того чоловіка?

— Звичайно. Дюймів на шість-вісім вищий від мене, на вигляд йому років тридцять чи трохи більше, вузьке обличчя з квадратним підборіддям, тонкий довгий ніс і вузькі рівні губи. Очі зеленувато-сірі. Він завжди в капелюсі, отож який у нього чуб, я не бачила.

— Ви коли-небудь з ним розмовляли?

— Ні, звичайно.

— Ви зверталися до поліції?

— Ні, адвокат не радить. Адвокат місіс Бранер. Він сказав, що коли це ФБР, то вони завжди можуть прикритися перевіркою на благонадійність.

— Можуть. І так і роблять. До речі, це не ви порадили місіс Бранер розіслати книжку?

Міс Дакос здивовано звела брови. Вони були в неї рівні, як шнурки.

— Ні, звичайно. Я тоді її навіть іще й не читала. Книжку я прочитала потім…

— Після того, як за вами почали стежити?

— Ні, після того, як місіс Бранер вирішила її розіслати.

— Ви не знаєте, хто порадив місіс Бранер це зробити?

— Я не певна, чи їй узагалі це хтось порадив. — Вона всміхнулася. — Я гадаю, в тому, що ви ставите мені такі запитання, немає нічого дивного — адже ви детектив. Але мені здається, про це краще запитати в самої місіс Бранер. Навіть якби я знала, що це їй хтось порадив, то не думаю…

У передпокої почулися кроки, і нарешті з'явилася місіс Бранер. Коли вона ввійшла, я підвівся, те саме зробила й Сара Дакос. Потім я ступив назустріч господині, потис простягнену руку, а коли вона сіла за другий стіл, я поміняв крісло. Вона глянула мимохідь на купу паперів, прикладених прес-пап'є, відсунула їх набік і промовила до мене:

— Я, мабуть, повинна вам подякувати, містере Гудвін. І не просто подякувати.

Я похитав головою:

— Ні, ви нічого не повинні. Однак тепер це не має значення — чек уже оплачено. Хоч я й був проти цього. Але тепер ми взялися за справу, і я вже працюю. — Я дістав з кишені те, що прихопив з шухляди свого столу, й передав місіс Бранер. Це був аркуш паперу, де я надрукував:

«М-ру Hipo Вулфу, 35-та вулиця, Зах., 914, Нью-Йорк, 1.

6 січня 1965 р.

Шановний сер!

На завершення нашої розмови цим листом я уповноважую мас діяти в моїх інтересах у справі, яку ми вчора обговорювали. Я вважаю, що Федеральне бюро розслідувань несе відповідальність за шпигування за мною, моєю сім'єю та моїми знайомими. Причини цього я вам пояснила. Та незалежно від того, хто несе за це відповідальність, я доручаю вам провести розслідування і докласти всіх зусиль, щоб припинити стеження. Незалежно від наслідків вашої роботи, я зобов'язуюсь не вимагати назад виплачених вам як аванс 100 000 доларів. Всі витрати, пов'язані з моєю справою, я оплачуватиму окремо, і якщо ви досягнете бажаних для мене наслідків, я виплачу гонорар, суму якого ви назвете самі.

Речел Бранер».

Вона перечитала листа двічі, спершу нашвидку, потім неквапно й уважно. Нарешті підвела голову.

— Я маю це підписати?

— Так.

— Я не можу. Я ніколи не підписую того, чого не читав мій адвокат.

— Подзвоніть йому і прочитайте по телефону.

— Але ж мій телефон підслуховують!

— Я знаю. Проте коли ФБР стане відомо, що ви дали повну свободу дій Hipo Вулфу, то воно, можливо, трохи вгамується. Так і поясніть своєму адвокатові. Я не кажу, що у ФБР усі ставляться до Вулфа святобливо — для тієї контори взагалі немає нічого святого, однак вони знають про нього чималенько. Кінець кінцем гонорар має визначити він, і ця умова все виправдує. Адже в листі стоїть: «… якщо ви досягнете бажаних для мене наслідків…» Отже, ви самі вирішите, чи досягне Вулф того, що ви хочете. Виходить, зараз ви не підписуєте чека, у якому не проставлено цифри. Адвокат не може не погодитися з цим листом.

Місіс Бранер прочитала листа втретє, потім утупилася своїми темно-карими очима в мене.

— Ні, я не можу цього зробити. Мої адвокати не знають, що я була в Hipo Вулфа. Мого вчинку вони не схвалять. Про це не знає ніхто, крім міс Дакос.

— У такім разі, ми не знаємо, як діяти далі. — Я звів руку. — Послухайте, місіс Бранер. Містер Вулф навряд чи візьметься виконувати ваше доручення, не маючи на руках такого паперу. А що, коли обставини зміняться і вам забагнеться кинути все й залишити його виплутуватись самого? Що, коли ви спробуєте ухилитися від справи, для якої його найняли, і зажадаєте повернути аванс?

— Я цього не зроблю, містере Гудвін. Я не з полохливих.

— Гаразд. Тоді підпишіть.

Місіс Бранер подивилася на листа, потім на мене, тоді знов на листа і нарешті на міс Дакос.

— Ось що, Capo, — промовила вона, — зніміть копію.

— Копія в мене є, — сказав я і подав їй ще один аркуш.

Господи, вона заходилася читати ще й другий примірник! Видно, добре ж її вимуштрував чоловік чи адвокати після його смерті. Нарешті місіс Бранер узяла зі столу ручку, підписала перший примірник, і я забрав його собі.

— То містер Вулф тому й хотів, щоб ви зайшли до мене сьогодні вранці? — запитала вона.

— Почасти, — кивнув я головою. — Він хотів також, щоб міс Дакос мені розповіла, як за нею стежать, і я про все в неї розпитав. А вчора я бачив за вами «хвоста». Коли ви сіли в свою машину й поїхали, за вами рушила ще одна машина, майже впритул, номер я записав. У машині сиділо двоє чоловіків, з ФБР. Вони намагаються дати вам зрозуміти, що за вами стежать. Тепер ми, певно, не матимемо чого ні запитати у вас, ні сказати вам, доки чогось не станеться. Але все може скоїтися, і нам треба про дещо домовитись. Адже ви читали ту книжку і розумієте, що означає ставити «жучка». Ви не знаєте, чи є в цій кімнаті «жучок»?

— Не знаю. Я, звичайно, думала про це, і ми кілька разів оглянули кімнату. Але я не певна. Адже для цього вони мали б сюди проникнути, правда? Проникнути і щось тут умонтувати?

— Звичайно, якщо електрониики не вигадали чогось нового. Але навряд. Не хочу надавати цьому особливого значення, місіс Бранер, і все ж не думаю, що в цьому будинку можна скрізь розмовляти спокійно, не боячись, що вас підслуховують. Надворі холодно, але трохи подихати свіжим повітрям вам не завадить. Як ви — не проти?

Вона похитала головою.

— Ох, містере Гудвін! І це в моєму власному домі! Гаразд. — Вона підвелася. — Зачекайте на мене тут. Місіс Бранер вийшла. Сара Дакос усміхнулася до мене.

— Але ж вам можна було б зійти нагору, — зауважила вона. — Крізь стіни чи навіть крізь замкову щілину я нічого не почую.

— Невже? — Я оглянув її з голови до п'ят, радий, що для цього випала слушна нагода. Дивитись на неї було вельми приємно. — А може, ви маєте при собі апарати для підслуховування? Є, правда, один спосіб це перевірити. Та він, боюсь, вам не сподобається.

— А звідки ви знаєте, що не сподобається? — знов усміхнулась вона своїми карими очима.

— Я добре знаю людську натуру. Ви належите до людей делікатних. Адже не підійшли ж ви до того чоловіка, що стежить за вами, і не спитали, як його звати й що йому треба.

— Гадаєте, я повинна була це зробити?

— Я так не гадаю. Але ж ви цього й не зробили. Дозвольте поцікавитись: ви танцюєте?

— Іноді.

— Якщо ви потанцюєте зі мною, я знатиму про вас більше. Не хочу цим сказати, що дізнаюся, чи працюєте ви на ФБР. Бо якби воно мало в цьому домі свого агента, йому не треба було б ходити назирці за місіс Бранер та її сім'єю. Єдина причина, чому я…

У дверях з'явилася наша клієнтка. А я навіть не почув її кроків! Це погано. Міс Дакос, певна річ, дівчина приваблива, але ж не настільки, щоб, захопившись розмовою з нею, стати глухим. Отже, висновок напрошується тільки один: я ще не поринув у роботу весь, із головою, а це нікуди не годиться.

Коли я рушив слідом за місіс Бранер через передпокій, зуби в мене були міцно стиснуті. Чоловік у чорному відчинив перед нами ґратчасті двері, вхідні я штовхнув сам, і ми опинилися на колючому січневому вітрі. Ми пішли у східному напрямку, в бік Парк-авеню, і на розі зупинилися.

— Краще поговоримо стоячи, — запропонував я. — По-перше, умовимося про термінову зустріч, якщо буде потреба. Передбачити все наперед годі й думати. Може, нам з містером Вулфом навіть доведеться вибратись із його будинку і десь переховуватись. Коли вам по телефону чи ще якось — байдуже як — повідомлять, що «тарталетки скисли», відразу йдіть до «Черчілль-отелю» і знайдіть чоловіка на ім'я Вільям Коффі. Він там у них домашній детектив, — одне слово, заступає офіцера служби безпеки. Можете робити це відкрито. Він вам або щось перекаже, або передасть. Отже, «тарталетки скисли», «Черчілль-отель», Вільям Коффі. Запам'ятайте. Нічого не записуйте.

— Гаразд. — Місіс Бранер насупилась. — Гадаю, ви маєте підстави довіряти тому чоловікові?

— Так. Якби ви краще знали містера Вулфа й мене, то про це не питали б. Ви все запам'ятали?

— Так. — Місіс Бранер підняла комір і щільніше загорнулася в хутро — цього разу не соболине, а якесь інше.

— Гаразд. А тепер — як знайти нас, якщо буде потреба повідомити нам щось віч-на-віч. Зайдете в телефонну будку, наберете номер містера Вулфа й, хоч би хто відповів, скажете: «Фідо занедужав». Більш нічого. І повісьте трубку. Зачекайте дві години, а тоді йдіть до Вільяма Коффі. Це, звичайно, на випадок розмови, якої ФБР чути не повинне. Про те, що воно вже зробило чи знає, можна говорити по телефону. Отже, «Фідо занедужав».

Місіс Бранер все ще стояла насуплена.

— Але ж вони знатимуть про Вільяма Коффі після першого ж мого візиту до нього!

— Його послугами ми скористаємося, певно, тільки один раз. Полиште це на мене. По суті, місіс Бранер, тепер ви стоятимете від усього цього осторонь. Ми працюватимемо на вас, а не проти вас чи разом з вами. Може, нам навіть узагалі не треба буде бачитися з вами. Все, про що ми умовились, — тільки про всяк випадок. Але є таке, про що нам треба знати вже тепер. Ви сказали, нібито прийшли до містера Вулфа і дали йому чек на шестизначну суму тільки через те, що вас дратують. Звісно, ви жінка дуже багата, і все ж повірити вашим словам нелегко. Певно, є щось таке — це неважко припустити, — що стосується вас чи когось із вашої сім'ї, і вам не хотілося б, аби воно випливло на поверхню, і ви боїтеся, що ФБР це розкопає. Якщо так, ми повинні знати — не саму суть справи, а наскільки вона серйозна. Вони що, підкопуються?

Налетів порив вітру, місіс Бранер нахилила голову і згорбилась.

— Ні, — нарешті озвалась жінка, але вітер відніс її голос, і вона повторила гучніше: — Ні.

— Але від них можна, звичайно, сподіватися чого завгодно.

Місіс Бранер пильно подивилася на мене, але колючий вітер змусив її примружитись.

— Не варто говорити про це, містере Гудвін, — мовила вона. — Мабуть, у кожної сім'ї є свої… є щось своє. Я, звісно, не усвідомлювала всього ризику, коли розсилала ту книжку, однак розіслала, і не шкодую про це. Наскільки я знаю, вони ні до чого не докопуються. Поки що ні.

— І це все, що ви хочете сказати?

— Все.

— Гаразд. Якщо захочете розповісти більше, ви знаєте, що треба зробити. То що там скисло?

— Тарталетки.

— Хто занедужав?

— Фідо.

— Як звати того чоловіка?

— Вільям Коффі. «Черчілль-отель».

— Непогано. А тепер вам пора додому, у вас уже почервоніли вуха. Ми з вами, мабуть, іще побачимось, тільки сам бог знає коли.

Місіс Бранер торкнула мене за руку:

— Що ви збираєтесь робити?

— Придивлятися. Ходити. Вивідувати.

Вона хотіла була сказати ще щось, але, видно, передумала, повернулась і попростувала до будинку. Я зачекав, поки вона зникла у дверях, і рушив у західному напрямку. Йдучи вулицею, я не мав особливої потреби роззиратися навкруги, отож поглядав тільки на авто, що стояли край тротуару. Неподалік від Медісон-авеню я побачив машину з двома типами на передніх сидіннях. Я став. Вони, як їх і вчать у Вашінгтоні, вдали, ніби навіть не дивляться на мене. Я ступив кілька кроків назад, дістав записник і занотував номер машини. Коли вони діють відкрито, то чом би й мені не зробити так само? Ті двоє все ще не повертали в мій бік голів, і пішов далі.

Завертаючи на Медісон-авеню, я не завдав собі клопоту перевірити, чи йде за мною «хвіст», бо напередодні ввечері умовився по телефону-автомату з одним знайомим таксистом на ім'я Ел Голлер. Мій годинник показував одинадцяту годину тридцять п'ять хвилин, отож часу я мав удосталь і дорогою частенько спинявся позазирати у вітрини магазинів.

На розі Шістдесят п'ятої вулиці я зайшов до аптеки-закусочної, сів біля входу й замовив сандвіч із солониною та житнім хлібом і склянку молока. У Вулфа солонини з житнім хлібом ніколи не подають. Впоравшись із цим, я ще попросив шматок яблучного пирога й кави. О дванадцятій двадцять сім, допивши другу чашку кави, я повернувся на обертовому стільчику і став дивитись у вікно. О дванадцятій тридцять одна перед аптекою зупинилося коричнево-жовте таксі, і я рішуче — хоч і не так швидко, як хотілося, бо до дверей поперед мене саме йшла якась жінка, — рушив до виходу. Я випередив жінку, вийшов і сів у машину. Ел виставив знак «зайнято», почепив прапорець, і ми поїхали.

— Сподіваюся, не «фараони»? — спитав через плече Ел.

— Та ні, — відповів я. — Бедуїни на верблюдах. Покрутись трохи по вулицях. Потерпати особливо нема чого, але сьогодні я хочу мати розв'язані руки. — Вибачай, що сяду до тебе спиною.

Я обернувся всім тілом назад і почав стежити за вулицею. Через десять хвилин і шість поворотів я переконався, що «хвоста» нема, отож звелів Елові їхати на ріг Першої авеню і Тридцять шостої вулиці. Там я заплатив йому десятку і сказав, щоб через двадцять хвилин, якщо я не повернуся, він їхав собі геть. Звичайно, йому вистачило б і п'ятірки, але наша клієнтка від цього не збідніє, а нам Ел іще, мабуть, стане в пригоді. І не раз! Я пройшов півтора квартали і завернув до будинку, якого три роки тому тут іще не було, поглянув на покажчик у вестибюлі й, вичитавши, що фірма «Еверс Електронік Інкорпорейтід» міститься на дев'ятому поверсі, ввійшов до ліфта.

Фірма займала цілий поверх. У приймальні одразу ж біля ліфта стояв стіл секретаря, а за ним замість дівчини, як звичайно, сидів широкоплечий здоровило з квадратним підборіддям і непривітним поглядом. Я підійшов до нього й сказав:

— Будь ласка, повідомте про мене містерові Андріану Еверсу. Мене звуть Арчі Гудвін.

Здоровило цьому не повірив. Та він, мабуть, не повірив би навіть тоді, якби я був сказав, що сьогодні шосте січня.

— Ви з ним умовлялися? — спитав секретар.

— Ні. Я працюю в Hipo Вулфа, приватного детектива. У мене є деяка інформація, що може зацікавити містера Еверса.

Здоровило знов не повірив.

— Ви сказали, у Hipo Вулфа?

— Саме так. Заприсягтися на біблії?

Не виказуючи ніяких емоцій, здоровило взяв трубку, сказав по телефону кілька слів, вислухав відповідь і, поклавши трубку, промовив:

— Заждіть тут.

Після цього він підвів голову і втупився в мене поглядом — видно, прикидав, чи важко буде зі мною впоратись. Щоб показати свою байдужість, я відвернувся і став розглядати фотографію на стіні — незграбна триповерхова будівля з написом: «Електронний завод Еверса в Дейтоні». Я вже майже закінчив лічити вікна заводу, коли двері відчинились і з'явилася жінка. Вона назвала моє ім'я і сказала йти за нею. Ми перетнули вестибюль, завернули в коридор і підійшли до дверей з табличкою: «Містер Еверс». Жінка розчинила переді мною двері, і я ввійшов, а вона залишилася за порогом.

Еверс сидів за письмовим столом, що стояв між двома вікнами, і жував сандвіч. Я ступив два кроки, зупинився її вигукнув:

— О, даруйте, але я зовсім не хотів перебити вам ленч!

Не перестаючи жувати, вік почав розглядати мене крізь окуляри без оправи. Еверс мав невеличке пещене лице — з тих, що й не запам'ятаєш, поки не докладеш зусиль. Проковтнувши, він надпив каву з паперової склянки і сказав:

— Мені завжди хто-небудь перебиває. Що ви там сказали про Hipo Вулфа та інформацію? Яку інформацію ви маєте на увазі? — Він знов відкусив сандвіч з білим хлібом.

Я підійшов до крісла біля столу й сів.

— Може, ви вже її й маєте. Це пов'язано з урядовим замовленням…

Еверс пережував, проковтнув і спитав:

— A Hipo Вулф що — виконує замовлення уряду?

— Ні, він виконує замовлення однієї приватної особи. Його клієнта цікавить той факт, що після перевірки політичної благонадійності одного з ваших службовців уряд анулював чи незабаром анулює замовлення вашій фірмі. Певна річ, таким фактом може зацікавитися й громадськість, і…

— Хто цей клієнт?

— Я не можу його назвати. Справа конфіденційна, і…

— Це людина, зв'язана з нашою фірмою?

— Ні. В жодному разі. Як я вже сказав, містере Еверс, справа тут стосується громадських інтересів, і ви розумієте чому. Коли під приводом перевірки громадян на політичну благонадійність порушуються їхні особисті й майнові права, то справа перестав бути приватною. Клієнта містера Вулфа турбує саме цей бік питання. Все, що ви мені повідомите, матиме суто конфіденційний характер і буде використано лише з вашої згоди. Звичайно, ви не бажаєте втрачати контракту — як ми знаємо, досить солідного, — однак як громадянин не станете миритися з таким беззаконням. На думку клієнта містера Вулфа, в цьому й полягає суть питання..

Еверс відклав сандвіч і втупився в мене очима.

— Ви сказали, що маєте якусь інформацію. Що це за інформація?

— Бачте, ми гадали, що ви, можливо, ще не знаєте про анулювання контракту.

— Про це знають сотні людей. Що ще?

— Очевидно, причиною анулювання було те, що під час перевірки політичної благонадійності віце-президента вашої фірми стали відомі деякі факти з його особистого життя. У зв'язку з цим постає двоє запитань: наскільки вірогідні ці так звані «факти» і як вони впливають на благонадійність віце-президента й вашої фірми? Може, з ним чи з вами вчинили несправедливо?

— Що ще?

— Все. Гадаю, досить і цього, містере Еверс. Якщо ви не бажаєте розмовляти про це зі мною, поговоріть з самим містером Вулфом. А якщо ви нічого не знаєте про його становище і репутацію, довідайтесь. Він доручив мені дати вам ясно зрозуміти, що коли ви дістанете вигоду з того, що він робить, то він не має наміру вимагати від вас компенсації. Клієнта містер Вулф не шукає, клієнта він має.

Містер Еверс похмуро дивився на мене.

— Я нічого не розумію. Той клієнт — газета?

— Ні.

— Журнал? «Тайм».

— Ні. — Тут я вирішив трохи перевищити надані мені повноваження. — Я можу тільки сказати, що це приватна особа, яка вважає, що ФБР зловживає своїми правами.

— Я вам не вірю. І взагалі все це мені аж ніяк не до вподоби! — Він натис кнопку на столі. — Ви що — з ФБР?

Я відповів «ні» і хотів був додати ще щось, але цієї миті двері відчинились, з'явилася жінка, яка привела мене сюди, і Еверс різко їй наказав:

— Міс Бейлі, проведіть цього добродія! До ліфта.

Я спробував заперечити і сказав, що якби він обговорив справу з Hipo Вулфом, то найгірше, що могло б статися, — це втрата урядового замовлення, а воно, видно, вже й так утрачене, і якщо, мовляв, і є шанси його зберегти…

Але Еверс простяг руку до ще однієї кнопки на столі, і з виразу його обличчя я зрозумів, що розмовляти далі нема рації. Ні, тут мені робити більше нічого. Я підвівся і в супроводі жінки вийшов з кабінету. Але в приймальні мені довелося ще раз переконатись, який нещасливий був для мене цей день. Тільки-но я рушив з кімнати, як двері ліфта розчинились і назустріч мені ступив чоловік, незнайомцем якого аж ніяк не назвеш. Десь рік тому, працюючи над однією справою, я мав до діла з агентом ФБР на ім'я Моррісон. Це й був він. Наші погляди зустрілися. Подаючи руку, Моррісон вигукнув:

— Отакої! Хіба Ніpo Вулф уже застосовує електроніку?

Я по-дружньому потис йому руку й вискалив зуби:

— О, ми теж намагаємось не відставати від людей. Маємо намір поставити «жучки» в одному будинку на Шістдесят дев'ятій вулиці[3]. — Я підступив до ліфта й натис кнопку. — Ось я й ознайомився тут з останніми новинками.

Ввічливо усміхнувшись, Моррісон відповів, що тепер їм, певно, доведеться перемовлятись на службі кодом. Цієї миті двері ліфта розсунулись, я ввійшов у кабіну, і двері зачинилися. Так, день видався справді нещасливий. Особливого значення це, звичайно, не мало — адже з Еверсом у мене однаково нічого не вийшло. Проте невдача нікого не тішить, а як нам зараз потрібна була вдача, знав тільки господь бог.

Я вийшов на вулицю і попростував до житлових кварталів. Я важко ступав по твердому тротуару, а не летів на крилах успіху.

Минуло більше двадцяти хвилин, і Ел, звісно, поїхав. Проте о тій порі таксі на Першій авеню було скільки завгодно. Я підкликав одне з них і назвав водієві адресу.

4

Увечері тієї середи, за чверть до одинадцятої, виснажений і зневірений, я піднявся сходами на ґанок нашого старого цегляного будинку і натис кнопку. Зсередини двері були на ланцюжку, тож відімкнути їх я не міг. Мені відчинив Фріц. Він спитав, чи не підігріти качку, але я буркнув, що не треба. Скинувши пальто й капелюха, я рушив до кабінету, де за письмовим столом сидів отой розгодований геній, зручно вмостившись у кріслі, спеціально зробленому для його туші вагою в одну сьому тонни; в руках його знову була книжка Лінкольна Барнета «Скарби нашої мови», поруч на таці стояла пляшка пива й склянка. Я підійшов до свого столу, крутнув крісло й сів. Я знав: поки Вулф не дочитає абзаца, він на мене й не гляне.

Так воно й сталося. Вулф навіть стромив у книжку закладку — тоненьку золоту стрічечку, подаровану йому кілька років тому одним клієнтом, який не міг дозволити собі розкоші користуватися нею, — і нарешті відклав книжку.

— Ви, звичайно, вечеряли? — промовив він.

— Ні, не вечеряв. — Я закинув ногу на ногу. — Даруйте, що погойдую ногою. Я з'їв щось жирне, забув навіть що, в якійсь забігайлівці у Бронксі. Це було…

— Фріц розігріє качку, і…

— Ні, не треба. Я вже йому сказав. Сьогодні був найпаскудніший день у моєму житті, отож я хочу бодай дожити його по-людському. Спершу я про все вам розкажу, а тоді вже піду спати й перетравлювати оту жирну гидоту. По-перше…

– К бісу, спочатку ви повинні попоїсти!

— А я кажу — ні. По-перше, щодо нашої клієнтки…

І я до слова розповів Вулфові про свою розмову з місіс Бранер, а також про все інше, не забувши згадати й про двох типів у машині, номер якої я записав. Насамкінець я висловив кілька власних міркувань, а саме: 1. Нема рації марнувати час, з'ясовуючи, кому належить та машина. 2. Сару Дакос слід, мабуть, викреслити зі списку підозрілих чи принаймні залишити на потім. 3. Хай навіть за сім'єю Бракерів і водяться якісь брудні справи, — поки що наша клієнтка ніякого розголосу не боїться. Після цього я встав і простяг Вулфові підписаного місіс Бранер листа. Але він лише мимохідь глянув на нього і звелів сховати в сейф.

Потім я докладно розповів про свій візит до Еверса і, звичайно ж, про зустріч із Моррісоном. Я висловив глибоке переконання, що вчинив неправильно, мені слід було заявити Еверсові, нібито ми маємо секретну інформацію, якої він не має і ніде не дістане, і, коли він заплатить, ми докладемо зусиль, щоб те замовлення не анулювали. Певна річ, це було б досить ризиковано, однак, може, викликало б Еверса на відвертість.

Вулф похитав головою і сказав, що це зробило б нас занадто вразливими. Я підвівся, обійшов його стіл, узяв з полиці словник, розгорнув і, знайшовши потрібну сторінку, вернувся до свого крісла.

— Перше значення: «Сприйнятливий, чутливий до подразнення», — прочитав я. — Друге: «Який має здатність нервово збуджуватись…» Ось що означає слово «вразливий». Це правда, знайти кого-небудь вразливішого від нас із вами нараз нелегко. Але дозвольте мені завершити свій звіт за донь. Усю другу половину дня я згаяв на пошуки Ернста Мюллера — його звинуватили у використанні державного транспорту для перевезення краденого майна, а тепер випустили на поруки. І знаєте, цей поводився ще гірше за Еверса! Йому спало на думку вдарити мене, кулаком, до того ж він був не сам, отож мені довелось відреагувати. Може, я навіть переламав йому руку. Далі…

— Ви не постраждали?

— Ні, постраждали тільки мої почуття. Далі, з'ївши тієї жирної гидоти, я вирушив на пошуки Джулії Фенстер, яку нібито заарештували за сфабрикованим звинуваченням у шпигунстві, засудили, а тоді виправдали. Я згаяв на неї цілий вечір, але знайшов кінець кінцем тільки її брата. А цей — о, цей виявився хіба ж такою птицею! Ніхто ще не марнував так дня. Сьогодні я поставив рекорд. А ці ж три справи ми вибрали як найпевніші. Я просто-таки згораю від нетерплячки дістати від вас програму на завтра. Я покладу її собі під подушку.

— Тут трохи винен і ваш шлунок, — кинув Вулф. — Ну, коли не качку, то, може, хоч яєчню?

— Ні.

— Тоді ікру. У нас є фунт свіженької.

— Слухайте, Вулфе, ви ж бо збіса добре знаєте, як я люблю ікру! Але сьогодні я не допущу такої наруги над нею.

Вулф налив пива, зачекав, поки трохи осіла піна, випив, облизав губи і втупився в мене поглядом.

— Арчі, — промовив він нарешті, — ви хочете примусити мене повернути аванс?

— Ні. Я розумію, що з цього в мене нічого не вийде.

— Тоді ви даремно гаєте час на балачки. Ви добре знаєте: ми взялися до роботи, яка, логічно міркуючи, безглузда. Такого висновку ми дійшли обидва. Дуже малоймовірно, щоб котресь із повідомлень містера Коуена стало нам у пригоді, однак надія все ж таки є. Випадок може відіграти роль у будь-якій справі, а цього разу ми повністю залежимо від випадку. Ми залежимо від ласки долі. Ми можемо тільки викликати події, але не керувати ними. На завтра я не маю ніякої програми, все залежить від наслідків сьогоднішніх заходів. Ви ще самі напевно не знаєте — марно минув цей день чи ні. Можливо, дещо з того, що сьогодні зроблено, примусить кого-небудь діяти. Це може статися завтра, а може, й наступного тижня. Зараз ви стомлені голодні. Сто чортів, та повечеряйте ж нарешті! Я похитав головою.

— То все ж таки, що там у нас на завтра?

— Поговоримо про це вранці, не зараз. — І Вулф розгорнув книжку.

Я встав, штурхонув ногою крісло, узяв зі столу листа й сховав у сейф, потім пішов на кухню і налив собі склянку; молока. Фріц уже ліг спати. Збагнувши, що випити молоко було б не меншою наругою над ним, ніж над ікрою, якби її з'їсти, я вилив його назад у пакет, дістав чисту склянку та пляшку віскі «Рудий дід», налив з півсклянки і зробив чималий ковток. Присмак жиру в роті зник. Після цього я перевірив, чи замкнено чорний хід, допив віскі, сполоснув обидві склянки і, піднявшись до своєї кімнати, перевдягнувся в піжаму та пантофлі.

Спершу я вирішив узяти ковдру з електрогрілкою, але потім передумав. Зрештою, не завжди ж чоловікові спати в тепленькій постелі! Зі свого ліжка я взяв тільки подушку, а простирадла й ковдру дістав із стінної шафи у передпокої. Згрібши все в оберемок, я спустився вниз, ввійшов до кабінету, познімав валики з кушетки й заходився стелити. Коли я вже розгортав ковдру, почувся Вулфів голос:

— Сумніваюся, чи це потрібно.

— А я ні. — Я розіслав ковдру, зверху ще одну і обернувся до Вулфа. — Адже ви самі читали ту книжку. Коли фебеерівцям щось треба, вони не зволікають. Шафа з матеріалами — це для них завиграшки. Та, зрештою, і сейф…

— Ще чого! Ви перебільшуєте. Зламати сейф у будинку, де живуть люди?!

— Вони такого й не подумають робити, це для них далеке минуле. Вам слід прочитати деякі книжки з електроніки. — Я підібгав під ноги ковдру.

Вулф відсунув крісло, підвівся, сказав мені «добраніч», і пішов, прихопивши з собою «Скарби нашої мови».

У четвер уранці я сподівався, що Вулф перекаже мені через Фріца, який носив йому сніданок нагору, зайти до нього й дістати вказівки. Але Вулф мене не покликав. Отже, до одинадцятої він з оранжереї не вийде, і я вирішив поки що поробити свої справи. До десятої я впорався з ними — відніс до передпокою постільну білизну, поснідав, переглянув «Таймс», розпечатав пошту й склав її під прес-пап'є на столі Вулфа, а також пояснив дещо Фріцові. Однак Фріца мої пояснення аж ніяк не вдовольнили. Він ще добре пам'ятав — як, зрештою, і ми з Вулфом, — ту ніч, коли з кулеметів, поставлених на даху через дорогу, були розбиті сотні шибок в оранжереї і загинули тисячі орхідей. І коли Фріц почув, що я ночував не в своїй кімнаті, вікна якої виходять на Тридцять п'яту вулицю, а в кабінеті, він вирішив, що та ніч може повторитись. Я спробував переконати його, що в кабінеті я сторожував, а не ховався, однак Фріц мені не повірив і так про це й сказав.

Коли я покінчив з поштою, у мене ще лишалося трохи часу, і його треба було якось згаяти. Фріцові подзвонив власник рибної крамниці, і я став прислухатися до їхньої розмови, проте ніяких підозрілих звуків у трубці не почув, хоч телефон, звичайно, й підслуховували. Молодці техніки! Так, сучасна наука досягла високого рівня — кожен може робити що завгодно, і ніхто до пуття не знає, що за чортівня діється довкола.

Я дістав із шухляди записник і почав ще раз переглядати інформацію Лона Коуена, продумуючи можливі варіанти. Всього я занотував чотирнадцять пунктів, але принаймні п'ять із них були цілком безнадійні. З решти дев'яти ми вчора випробували три, однак нічого не вийшло. Залишалося, отже, шість, і я ретельно, один по одному їх обмірковував. Я вже спинився на думці, що найповніший чи принаймні найменш неповний той, котрий стосується однієї співробітниці державного департаменту, спочатку звільненої, а потім поновленої на роботі, і вже простяг був руку по вашінгтонський довідник, щоб знайти номер її телефону, коли пролунав дзвінок у двері.

Простуючи передпокоєм до вхідних дверей поглянути крізь шибки, хто там, — скло було поляроїдне, — я сподівався побачити чужого чоловіка чи й двох. Сказати б, лобова атака. Міг прийти й Моррісон. Але на ганку я угледів добре знайому постать лікаря Волмера, який жив і приймав в одному з сусідніх будинків. Я відчинив і, простягуючи руку, щоб узяти лікарів капелюх, пожартував:

— Якщо ви шукаєте пацієнтів, містере Волмер, то дзвоніть в інші двері!

Однак лікар капелюха не скинув.

— Пацієнтів у мене й так надто багато, Арчі. Тепер усі хворіють. Але кілька хвилин тому мені подзвонили по телефону й попросили дещо вам переказати. Дзвонив чоловік, він себе не назвав. Просив переказати вам особисто. О пів на дванадцяту, а як зможете, то й раніше, ви повинні бути в двісті чотирнадцятій кімнаті «Вестсайд-отелю» на Двадцять третій вулиці. І подбайте, щоб не привести за собою «хвоста».

Я здивовано звів брови;

— Оце-то новина!

— Я теж так думаю. А ще він сказав, що ви попросите мене тримати язика за зубами.

— Це правда. Тому ж ви, бачу, й говорите якось наче крізь зуби. — Я глянув на годинник: без тринадцяти хвилин одинадцята. — Що він іще сказав?

— Нічого. Попросив переказати тільки це. Але спершу запитав, чи зможу я сам зайти до вас і побачитися з вами особисто.

— «Вестсайд-отель», кімната номер двісті чотирнадцять?

— Саме так.

— Який у нього був голос?

— Не дуже привітний, не високий і не низький. Одне слово, нічого особливого. Звичайний чоловічий голос.

— Гаразд, лікарю, велике спасибі. Якщо вам не важко, зробіть нам іще одну ласку. Ми саме ведемо одну дуже хитромудру справу, а вас, мабуть, бачили, коли ви сюди йшли. Може, комусь закортить знати, чого ви сюди приходили. То якщо вас хто-небудь спитає…

— Я скажу, нібито ви подзвонили мені й попросили прийти подивитися, що у вас із горлом.

— Ні, так ми з вами припустилися б двох помилок. По-перше, той чоловік однаково довідався б, що з моїм горлом нічого не сталося, а по-друге, — що я вам не дзвонив. Наш телефон підслуховують. І коли вони дізнаються, що ми одержуємо через вас повідомлення, ваш телефон теж підслуховуватимуть.

— Господи! Але ж це незаконно!

— Тим більш цікаво. Отож коли вас запитають, чого ви сюди приходили, можете обуритись і заявити, що це не їхнє собаче діло, або виявіть люб'язність і скажіть, що приходили поміряти кров'яний тиск у Фріца… Хоча ні, адже ви не прихопили з собою ніяких приладів. Ви приходили…

— Я приходив до Фріца взяти рецепт приготування креветок по-бургундському. Це мені більш до вподоби і до моєї роботи не має стосунку. — Волмер рушив до дверей. — Їй-богу, Арчі, справа у вас, бачу, таки хитромудра!

Заперечувати я не став, ще раз подякував лікареві, а він попросив переказати вітання Вулфу. Я причинив за ним двері, однак ланцюжка не накинув, бо збирався скоро йти з дому. Потім зайшов на кухню і сказав Фріцові, що хвилину тому він дав лікареві Волмеру рецепт приготування креветок по-бургундському. Після цього я подзвонив з кабінету по внутрішньому телефону до оранжереї — в те, що можна підслуховувати й внутрішній телефон, я не вірю. Вулф узяв трубку, і я доповів йому про візит лікаря Волмера. Він щось буркнув, а тоді спитав:

— Що ви про все це думаєте?

— Анічогісінько. Але це не ФБР. Нащо це їм здалося? А може, після вчорашніх наших заходів хтось уже заворушився?.. Скажімо, Еверс, або міс Фенстер, чи навіть Мюллер. Які будуть розпорядження?

Вулф тільки пхекнув і поклав трубку, і я, щиро кажучи, сам на це напросився.

Дорогою до готелю мені ще належало виявити «хвоста» й позбутися його, а на все це потрібен час, і я, щоб не спізнитися, мав поспішати. Крім того, не слід забувати й про те, що Ернст Мюллер — хоч у це й не дуже вірилось, — можливо, образився за свою переламану руку й вирішить зі мною поквитатися. Отож я дістав з шухляди кобуру, пістолет «морлі» калібру 0,38[4], зарядив його, вклав у кобуру й почепив її на плече під піджак. Проте могла виникнути потреба і в іншій зброї. Я відімкнув сейф і взяв з нашого резерву тисячу доларів потертими десятками й двадцятками. Звичайно, можна було сподіватися всього — наприклад, появи фотографії, де я красуюсь у товаристві голої жінки чи й біля трупа або ще бозна-чого, але з такого становища я виплутуватимусь уже після того, як у нього потраплю.

Коли я вийшов з дому, була за хвилину одинадцята. Не озираючись, я попростував до аптекарського магазину на розі Дев'ятої авеню. В телефонній будці я набрав номер гаража на Десятій авеню, де стояв наш «герон». Машина, власне, належала Вулфу, але користувався нею я. Том Хеллоран, який працював у гаражі вже десять років, довго не брав трубки, однак я все-таки його дочекався і пояснив, що мені треба. Том пообіцяв бути готовим через п'ять хвилин. Та я вирішив, що краще дати йому десять, і ще трохи затримався в магазині біля прилавка з дешевими книжками. Потім вернувся на Тридцять п'яту вулицю, поминув наш цегляний будинок, завернув на Десяту авеню, ввійшов до гаража й рушив до «герона», що стояв із запущеним двигуном. Том уже сидів за кермом. Я забрався на заднє сидіння, скинув капелюх, згорнувся калачиком на самій підлозі, і машина поїхала.

Ногам у цій фордівській моделі досить просторо, однак для цілого чоловіка шести футів на зріст, якого досвідченим акробатом аж ніяк не назвеш, місця внизу, звичайно, замало. Тож мені довелося досить скрутно. Хвилин через п'ять мені закралася підозра, що Том так різко гальмує і кидає машину на поворотах тільки для того, аби випробувати мої кості. Але я поклав собі триматися до останку, У мене вже геть потерпли ноги, а ребра, здавалося, ось-ось не витримають, коли Том ушосте різко загальмував і нарешті сказав:

— Усе гаразд, старий! Ми самі.

— Тепер виколупуй мене звідси ломом, сто чортів!

Том засміявся.

Я ледве вивільнив голову й плечі, схопився за спинку сидіння, якось сів і надів капелюх. Ми стояли на розі Двадцять Третьої вулиці й Дев'ятої авеню.

— Ти певен? — спитав я.

— Цілком. На всі сто процентів.

— Чудово. Тільки іншим разом бери санітарну машину. На підлозі знайдеш у кутку шматок мого вуха. Візьмеш на згадку про мене.

Я вийшов з машини. Том запитав, чи потрібен буде сьогодні мені ще, а я відповів, що ні й що я віддячу йому пізніше, і він поїхав.

«Вестсайд-отель» гадючником не був, хоч багато хто називав його саме так. Очевидно, він мав погану славу, бо його фасад і вестибюль не бачили ремонту вже кілька років. Ввійшовши до готелю і ні на що й ні на кого не звертаючи уваги, зокрема й на лисого коридорного, я ступив до ліфта і натис кнопку. Коли ліфт зупинивсь, я прочитав на ближніх дверях номер кімнати і зауважив, що моя рука мимоволі ковзнула під піджак і торкнулась пістолета. Я всміхнувся. Якщо мене жде Дж. Едгар Гувер, йому, певно, доведеться шануватися, а то дістане кулю.

Кімната номер двісті чотирнадцять містилася посередині коридора, ліворуч, і була замкнена. Мій годинник показував одинадцяту годину тридцять три хвилини. Я постукав. Почулися кроки, двері відчинились, і я від подиву аж очі витріщив. Переді мною було червоне кругле обличчя і дебела постать інспектора Кремера з відділу вбивств поліції південної частини міста!

— Ви досить пунктуальні, — буркнув він. — Заходьте.

Кремер відійшов убік, і я переступив поріг.

У мене такий натренований зір, що, не отямившись іще від подиву, я вже машинально окинув поглядом кімнату: двоспальне ліжко, комод із дзеркалом, двоє крісел, стіл із бюваром, який давно пора замінити, відчинені двері до ванної. Та ледве встиг покласти пальто й капелюх на ліжко, як знову вражено застиг: одне з крісел без билець було підсунуте до столу, а. на столі лежав… пакет молока і стояла склянка! Боже мій, таж Кремер купив це молоко для мене! Я не ображусь, якщо ви не повірите мені. Я й сам не повірив своїм очам, але це було так.

Кремер підійшов до другого крісла — того, що з бильцями, — сів і запитав:

— Ви прийшли без «хвоста»?

— Звичайно. Вказівки я виконую завжди!

— Сідайте.

Я сів у крісло біля столу. Кремер не спускав з мене своїх сірих очей.

— Вулфів телефон прослуховується?

Я звів на нього очі, і наші погляди зустрілися.

— Слухайте, Кремере, — сказав я, — ви самі збіса добре це знаєте. Якби мені сказали назвати сотню людей, які могли б мене тут чекати, вас би серед них я не згадав. Це для мене молоко?

— Для вас.

— Тоді ви з глузду з'їхали. Ви не той інспектор Кремер, якого я добре знаю, і тепер я не уявляю, що мені робити. Чого це вас так цікавить, чи прослуховується наш телефон?

— Бо я не люблю ускладнювати вже й так досить складних речей. Я люблю простоту. Мені кортить знати, чи міг би я подзвонити вам додому й запросити вас сюди.

— О, подзвонити ви, звичайно, могли б, але тоді я б запропонував краще пройтися.

Він кивнув головою.

— Гаразд. Я маю намір дещо у вас спитати, Гудвіне. Мені відомо, що Вулф зчепився з ФБР, і я хочу знати, в чім річ. Я хочу знати геть усе. Навіть якщо розповідати доведеться цілий день.

Я похитав головою:

— Це табу, і ви добре це знаєте.

— Табу, дідько б його вхопив?! — вибухнув Кремер. — А те, що я прийшов сюди? А що я тут правлю з вами теревені?! Я гадав, у вас є трохи смальцю в голові! Невже ви не розумієте, що я роблю?

— Не розумію. Я не маю ні найменшого уявлення про те, що ви робите.

— Тоді я вам скажу. Я все добре знаю, Гудвіне. Знаю — мені це належить знати, — що ви з Вулфом іноді стинаєте кути, і я знаю також, що за певні рамки ви не виходите. Так ось, зараз ми тут із вами самі, і я дещо вам скажу. Години дві тому мене викликав до себе комісар поліції. Йому подзвонив Джім Пераццо. Знаєте, хто це такий?

— Звичайно, я маю честь його знати. Директор державної ліцензійної служби штату Нью-Йорк. Бродвей, будинок номер двісті сімдесят.

— Атож, ви не помилились. Але я не хочу тягти сірка за хвіст. ФБР вимагає, щоб Пераццо забрав у вас із Вулфом ліцензії приватних детективів. Пераццо зажадав від комісара всі відомості, які має про вас поліція. А комісар знає, що я вже років зо два підтримую… гм… з вами контакти, і наказав мені подати докладний рапорт. Письмово. Адже вам відомо, що таке рапорт, — усе залежить від того, хто його пише. І перше ніж сісти за рапорт, я хочу знати: що такого зробив чи робить Вулф, чого ФБР не може йому пробачити? Я хочу мати про це повне уявлення.

Якщо вам треба виграти час і зосередитись, дуже добре дати роботу рукам — скажімо, струснути попіл з сигарети чи висякатись. Але я не курю, отож довелося взяти зі столу пакет з молоком, надірвати ріжок і обережно наповнити склянку. Очевидне було одне. Кремер міг подзвонити й викликати мене до себе в кабінет або прийти до Вулфа додому. Проте ні того, ні того він не зробив, маючи підозру, що наш телефон підслуховують, а за будинком стежать. Виходить, Кремер не бажає, щоб ФБР знало про його контакти зі мною, і доклав чимало зусиль, аби влаштувати цю зустріч. Він розповів мені про ФБР, про Пераццо і комісара, а для поліцейського інспектора розмовляти з приватним детективом — це просто ганьба. Отже, Кремер не хоче, щоб у нас забрали ліцензії, а це означає: йому щось гризе душу, і непогано було б довідатись, що саме. За таких обставин, перше ніж розповідати, та ще кому — поліцейському! — слід було б зателефонувати Вулфові й дістати відповідні вказівки. А дана мені Вулфом інструкція на такий непередбачений випадок полягала в тому, що я повинен покладатися на здоровий глузд та власний досвід.

І я вирішив так і зробити. Я відпив трохи молока, поставив склянку на стіл і сказав:

— Ну, коли вже ви дозволяєте собі порушувати інструкції, то я можу зробити це тим більше. Річ у тім…

І я розповів йому всю історію — про візит місіс Бранер, сто тисяч доларів авансу, вечір із Лоном Коуеном, мою розмову з місіс Бранер та Сарою Дакос, про день, згаяний на «Еверс Електронік», Ернста Мюллера й Джулію Фенстер, і про те, як я ночував на кушетці в кабінеті. У подробиці я не вдававсь, але в загальних рисах розказав усе, ще й відповідав раз у раз на запитання Кремера. Коли я закінчив, моя склянка була порожня, а Кремер уже тримав у зубах сигару. Взагалі він сигар не курить, а тільки жує їх — переводить, та й годі.

Нарешті Кремер вийняв з рота сигару й промовив:

— Виходить, ті сто тисяч доларів залишаться, хоч би там що, йому?

Я кивнув головою.

— І чек на моє ім'я. Я про нього згадував?

— Згадували. Вулф мене не дивує. З його шанолюбством… На світі немає нікого й нічого такого, за кого й за що він не взявся б, коли йому заплатять. А ось ви мене здивували. Ви ж бо збіса добре знаєте, що з ФБР не повоюєш. Цього не дозволяє собі навіть Білий дім. Це однаково що тільки ятрити болячку, а не лікувати її. Ви лізете на рожен і своє дістанете. Це ви з'їхали з глузду!

Я знов налив собі молока й відповів:

— Ви маєте рацію. Хоч так подивись, хоч так, а ви маєте цілковиту рацію. Ще годину тому я просто сказав би: «Амінь!» Але, знаєте, тепер я дивлюсь на це діло інакше. Я згадував про те, що сказав учора ввечері містер Вулф? Він сказав, що наші заходи примусять діяти й інших людей. Ось бачите, ФБР уже турбує Пераццо, Пераццо дзвонить комісарові, той дзвонить вам, а ви кличете на конфіденційну розмову мене і пригощаєте молоком, що здається абсолютно неймовірним. А коли могла статися одна неймовірна подія, то може статися й друга. Ви дозволите поставити вам одне запитання?

— Ставте.

— Ви не дуже полюбляєте Hipo Вулфа і, звісно, не любите мене. Чому ж вам хочеться подати комісарові такий рапорт, після якого позбавити нас ліцензій буде нелегко?

— Я цього не казав!

— Пусте! — Я постукав пальцем по пакету з-під молока. — Ось цьому підтвердження! То все ж таки — чому?

Кремер підвівся — мовчки, спокійно, як і годилося в його літах і при його статурі, — підійшов навшпиньки до дверей, різко їх відчинив і вистромив голову в коридор. Очевидно, інспектор, на відміну від мене, не був такий певний, що не привів за собою «хвоста». Потім він причинив двері, зайшов до ванної, і звідти в кімнату долинув шум води. За хвилину Кремер повернувся з повною склянкою в руці. Він неквапом випив воду, поставив склянку на стіл, сів і, примружившись, глянув на мене.

— Уже тридцять шість років я служу в поліції, — промовив нарешті вія, — і оце вперше мені захотілося перекласти свої обов'язки на когось іншого.

Я всміхнувся самими очима.

— О, ви мені лестите! Тобто містеру Вулфу.

— Дурниці! Ні він, ні ви, мабуть, не знаєте, що таке лестощі, коли вони обліплені гарними ярликами. Слухайте, Гудвіне, я хочу вас із Вулфом про щось повідомити. Тільки вас. Ні Лона Коуена, ні Саула Пензера, ні Лілі Роуен — нікого. Ясно?

— Ясно. Не розумію тільки, нащо ви приплутуєте сюди міс Роуен, адже вона лише моя подруга. До того ж немає рації розповідати нам те, чим ми не зможемо скористатися.

— Ще й як зможете! Але я нічого вам не казав. Про це нікому й ніколи ні слова!

— Гаразд. Тут, правда, немає зараз містера Вулфа, щоб і він дав слово честі. Але я зроблю це й за нього. За нас обох. Даємо вам слово честі.

— Досить і цього. Записувати нічого не треба — у вас і так не пам'ять, а магнітофон. Вам що-небудь каже ім'я Морріс Елтхауз? — І Кремер повторив прізвище по складах.

— Газети я читаю, — кивнув я головою. — Один із злочинів, який вам не вдалося розкрити. Вбитий пострілом у груди. Наприкінці листопада. Зброї не знайдено.

— У п'ятницю двадцятого листопада ввечері. Труп знайшла другого дня вранці прибиральниця. Смерть настала між восьмою вечора в п'ятницю і третьою ночі в суботу. Куля поцілила в груди, пройшла крізь серце й, зачепивши ребро, вийшла навиліт через спину. Потім ударилася в стіну на висоті сорока дев'яти дюймів над підлогою, але вже втратила силу і тільки колупнула штукатурку. Елтхауз лежав горілиць, випроставши ноги. Ліва рука вздовж тіла, права на грудях. Одягнений, але без піджака, в самій сорочці. У кімнаті порядок, ніяких слідів боротьби. Як ви й сказали, зброї не знайдено. Я розповідаю не дуже швидко?

— Ні.

— Якщо у вас виникнуть запитання, перебийте мене. Це сталося у вітальні його квартири на третьому поверсі — Арбор-стріт, будинок номер шістдесят три. У квартирі дві кімнати, кухня і ванна. Елтхауз мав тридцять шість років, він жив там три роки, самотою і досить просто. Журналіст, за останні чотири роки написав сім статей для журналу «Тік-Ток». У березні цього року збирався одружитись із двадцятирічною дівчиною на ім'я Меріан Хінклі з редакції «Тік-Ток». Я міг би, звичайно, розповідати далі. Міг би навіть принести сюди досьє. Але там немає нічого про те, що він робив, де бував, з ким бачився і товаришував. У всякім разі, нам його досьє не допомогло.

— Ви забули згадати про одну невеличку деталь — калібр кулі.

— Нічого я не забув. Кулі не було. Там її не було.

Я витріщив очі:

— Оце-то так! Збіса охайний вбивця!

— Та вже ж. Охайний і розсудливий. Він, схоже, стріляв з револьвера калібру 0,38 чи й більшого. Тепер іще дві деталі. Перша: останні три тижні Елтхауз збирав матеріали про ФБР для статті в журналі «Тік-Ток». Але в квартирі не виявлено ніякого сліду тих матеріалів, анічогісінько. Друга: у п'ятницю близько одинадцятої вечора троє агентів ФБР вийшли з будинку номер шістдесят три на Арбор-стріт, завернули за ріг, сіли в машину й поїхали.

Я сидів і мовчки дивився на Кремера. Є багато причин мовчати, але головна полягає в тому, що людині просто нічого сказати.

— Отже, виходить, що Елтхауза вбили ті троє, — провадив далі Кремер. — Але чого вони приходили до нього — щоб убити? Звичайно, ні. Тут можливі кілька версій. Найвірогідніше, на мою думку, така: вони подзвонили до нього по телефону, Елтхауз трубки не взяв, і вони вирішили, що його немає вдома. Тоді вони приїхали на квартиру, подзвонили в двері, але господар знов не відповів. І вони самі відімкнули двері і ввійшли зробити таємний обшук. Елтхауз схопився за револьвер, але один із тих трьох вистрілив перший. У Вашінгтоні їх там добре вчать цього діла. Потім вони взяли те, по що прийшли, і вшилися, а кулю прихопили з собою — адже вона була з їхнього револьвера.

Я слухав. Зроду я ще не слухав так уважно. Потім спитав:

— Він мав револьвер?

— Так. «Сміт і Вессоп», калібру 0,38. Елтхауз мав дозвіл. Але в квартирі револьвера не знайдено, фебеерівці забрали його з собою — бозна тільки навіщо. В шухляді лежала лише майже повна коробка патронів.

Я мовчки дивився на Кремера й нарешті озвався:

— Отже, ви таки розкрили цю справу. Вітаю вас!

— Посмієтесь на шибениці, Гудвіне! Вам розказати, як це виглядає?

— Не треба. Але хто їх усе ж таки бачив?

Кремер похитав головою.

— Я скажу вам усе, що завгодно, тільки не це. Та й нічим вам той чоловік не допоможе. Він бачив, як ті троє вийшли з будинку, сіли в, машину й поїхали. Він також записав номер машини. Ось що і звідки ми знаємо. Але в нас зв'язані руки. Навіть коли ми тих трьох назвемо, що де нам дасть? Я знаю десятки вбивць і можу назвати їхні імена, та що з того, коли я не маю змоги довести їхньої вини?! Але цього разу, коли йдеться про ту кляту зграю, я ладен віддати свою річну платню, аби лиш піймати їх на гачок і посадити. Бо це не їхнє місто, а моє. Наше. Поліції Нью-Йорка. А ми, з їхньої ласки, вже кілька років змушені тільки стояти осторонь та скреготати зубами. А тепер, сто чортів, вони вже вдираються в домівки громадян у моєму районі, вбивають людей і сміються наді мною!

— Сміються? Невже таки сміються?

— Авжеж. Я поїхав на Шістдесят дев'яту вулицю і розмовляв з Реггом. Я сказав: ви, певна річ, знали про те, що Елтхауз збирає матеріали для статті, і за ним, мабуть, стежили й того вечора, коли сталося вбивство. Коли так, кажу, то я буду вельми вдячний за допомогу. А Регг мені й відповідає: він, мовляв, залюбки допоміг би, якби його спромога, тільки ж у них, бачте, надто багато важливіших справ, щоб морочити собі голову ще й убивством якогось нікчемного писаки. Я, звісно, йому не сказав, що тих трьох бачили. Він би просто зареготав мені в очі!

Жовна в Кремера напружено працювали.

— Звичайно, все це обговорювалося в комісара поліції. І не раз. Але руки в мене зв'язані. Ох, з яким задоволенням ми притисли б до стіни ту ватагу вбивць! Але з чим ми підемо в суд і чого доб'ємось? Отож ми вирішили цю справу закрити. А я собі сказав: «Я не тільки напишу комісарові рапорт про Вулфа та про вас, а й побачуся з вами і побалакаю». Не думаю, що у вас заберуть ліцензії. Але про те, що ми з вами зустрічались, я йому не скажу.

Кремер устав і взяв з ліжка своє пальто й капелюх.

— Можете спокійно допивати молоко. Сподіваюся, місіс Бранер не викинула грошей на вітер. — Він простяг мені руку. — Що ж, щасливого вам нового року!

— Вам теж. — Я підвівся й потис йому руку. — А той чоловік їх упізнає, якщо буде треба?

— Боронь боже, Гудвіне! Один проти трьох?

— Я розумію. Та хоч би для того, щоб збити декому пиху, він зможе їх упізнати?

— Можливо. Сам він каже, що зможе. Ну, ось я й розповів вам усе, що знаю. Не приходьте до мене і не дзвоніть. Дайте мені кілька хвилин, щоб я міг піти звідси. — У дверях він обернувся і додав: — Вітайте від мене Вул фа! — І пішов.

Я навстоячки допив молоко.

5

Коли я вийшов з вестибюля «Вестсайд-готелю», було двадцять хвилин на першу. Мені захотілося пройтись. По-перше, «хвоста» я за собою і досі не помічав, а прогулюватись і раз по раз не озиратися, чи не набивається тобі хтось у товариство, — просто розкіш. По-друге, не хотілося морочити собі голову похмурими думками, а коли я гуляю, такі думки якщо й зринають, то не встигають вилитись у слова. А по-третє, мені забаглося оглянути деякі варті уваги місця.

Видався погожий, майже безвітряний зимовий день. Я дійшов до Шостої авеню і повернув у південному напрямку. Ви краще зрозумієте, які гадки самі собою зринають у мене на прогулянці, коли я скажу, що, переходячи Вашінгтон-сквер, я подумав про одну дивну обставину, а саме: що Арбор-стріт лежить у Вілліджі. Цю думку не можна назвати похмурою — адже у Вілліджі живе близько чверті мільйона людей, і мені відомі куди дивніші обставини. Однак цей приклад дає чудове уявлення про те, які роздуми навіює на мене прогулянка.

На Арбор-стріт я бував і раніше, але з моєю розповіддю ті візити ніяк не пов'язані. Це така собі вузенька вуличка завдовжки всього три квартали з двома рядами старих цегляних будинків. Будинок номер шістдесят три стояв приблизно посередині вулиці і нічим особливим не вирізнявся. Я став на протилежному тротуарі й почав розглядати будинок. Вікна третього поверху, де жив і вмер Морріс Елтхауз, були завішені жовто-коричневими шторами. Я пройшов за ріг, де того вечора стояла машина ФБР. Пройшов, як я вже сказав, просто так, прогулюючись, без «хвоста». Але заразом я, звичайно, оглядав професійним оком і місце злочину, до розслідування якого мені, можливо, доведеться приступити. Іноді така прогулянка допомагає. Щоправда, тільки мені, а не Вулфу — той нізащо не підійде навіть до вікна подивитися на місце злочину. Звісно, непогано було б піднятися на третій поверх і оглянути квартиру Елтхауза. Але мені хотілося встигнути додому на ленч, отож я вернувся на Крістофер-стріт і спинив таксі.

Так, мені хотілося встигнути додому до ленчу, і причиною цього було наше домашнє правило: про справи за столом не розмовляти. Та коли Фріц відчинив мені двері і я почепив пальто й капелюх на вішалку, було вже двадцять хвилин на другу. Отже, Вулф уже за столом. Входячи до їдальні й сідаючи на своє місце напроти нього, я сказав кілька слів про погоду. Вулф, пережовуючи смажену телятину, щось буркнув у відповідь.

Прийшов Фріц із тарелем, і я також поклав собі шматок м'яса. Зрештою, я не якийсь там пішак і спробував натякнути Вулфові, що правила часом бувають збіса безглузді; додержуючись одних, поїсти можна із задоволенням, а додержуючись інших, можна просто зіпсувати собі апетит. Правило Вулфа апетиту мені не зіпсувало, зате й розмова у нас не вийшла.

Щоправда, апетиту мені додала інша обставина. Коли ми повставали з-за столу, я сказав Вулфові, що хочу дещо показати йому в підвалі. Я рушив попереду через передпокій, потім ми повернули праворуч і спустилися сходами вниз. У підвалі була кімната Фріца, ванна, комірчина й велика зала з більярдом. Тут стояла не тільки звичайна висока лавка, а й велике зручне крісло на підвищенні для Вулфа. У цьому кріслі Вулф умощувався, коли в нього з'являлося бажання подивитись, як ми з Саулом Пензером орудуємо киями, а це відбувалося десь раз на рік.

Отож я привів Вулфа до більярдної, клацнув вимикачем і, коли в залі спалахнуло світло, промовив:

— Це ваш новий кабінет. Сподіваюсь, він вам сподобається. Навряд чи фебеерівці можуть поставити в будинку потайні мікрофони, не побувавши в ньому. Тут у них з мільйона тільки один шанс. Ба ще менше. Сідайте. — Я примостився скраю на більярдному столі, обличчям до крісла.

Вулф сердито глипнув на мене:

— Ви що, серйозно чи хочете мене подражнити?

— Про це не слід забувати. Я не хочу, аби стало відомо, що інспектор Кремер переказав вам вітання, купив мені пакет молока, потис руку й побажав щасливого нового року.

— Дурниці!

— Ні, сер. То був Кремер.

— У номері готелю?

— Атож.

Вулф вийшов на підвищення і сів у крісло.

— Доповідайте! — буркнув він.

Я неквапом, намагаючись не пропустити жодного слова, почав переказувати свою розмову з Кремером. Якби ми сиділи в кабінеті Вулфа, він би відкинувся на спинку крісла й заплющив очі. Але крісло в більярдній було для цього незручне, і він мусив сидіти рівно. Хвилин десять губи в нього були міцно стулені — чи то він так уважно мене слухав, чи то через те, що сидів у незвичній для себе позі, а може, того й того. Я закінчив розповідати про своє блукання по місту й зауважив, що хто-небудь із перехожих, хто гуляв по той бік вулиці з собакою, або хтось із мешканців двох будинків напроти, мабуть, бачив, як ті троє вийшли з будинку шістдесят три й рушили до машини за рогом, а може, навіть помітив її номер. Якраз на розі стоїть вуличний ліхтар.

Вулф гучно втягнув носом повітря і видихнув його через рот.

— Ніколи б не подумав, — нарешті озвався він, — що містер Кремер може виявитись таким віслюком.

Я кивнув головою.

— Так воно й здається, я розумію. Але він не знав, чому ФБР нами зацікавилось, поки я йому не сказав. Він тільки здогадувався, що ми чимось їм дозолили, а в нього нерозкрита справа про вбивство, і він не може довести вини за неї фебеерівців. Ось Кремер і надумав підкинути цю справу вам. Кремер гадає, що ви маєте хай навіть невеличкий шанс її врятувати. Скажіть щиро: вас це тішить? Подумайте лишень, на який ризик він зважився! Він навіть ні на мить не замислився над тим, що я розповів йому про місіс Бранер. Але тепер це до нього, певно, дійшло. Він, мабуть, таки збагнув: тут щось не те. Припустімо, ви здійсните чудо: доведете, що вбивство — справа їхніх рук, і їм не пощастить викрутитися. Цим ви доручення своєї клієнтки не виконаєте. Їй було б вигідно, а ви заробили б гонорар, якби дістали змогу заявити ФБР: послухайте, я кину розплутувати це вбивство, якщо ви припините стежити за місіс Бранер. Але Кремерові це припаде не до смаку — він-бо не того домагається. Та й вам таке, зрештою, не сподобається. Ви не звикли укладати угоди з вбивцями. Я висловився зрозуміло?

— Мені не подобаються ваші займенники! — пробурмотів Вулф.

— Гаразд. Тоді скажемо так: «ми», «нас», «нам». Я теж звик до іншого.

Вулф похитав головою:

— Все це казна-що! — Кутики його рота скривилися.

Я втупився в нього й вигукнув:

— Якого дідька ви посміхаєтесь?

— Казна-що. Тут так: або — або. Ви самі сказали: довести, що того чоловіка вбили фебеерівці, — марна праця. Чудово. Тоді ми доведемо, що фебеерівці його не вбивали.

— Це нам вигідно. А далі?

— А далі побачимо. — Вулф простяг у мій бік руку. — Ось поміркуйте, Арчі. Ми з вами не мали нічого. Інформація містера Коуена — суща дрібниця, вона не давала нам навіть слабкої надії. А тепер завдяки містерові Кремеру ми дістали гарний горішок у вигляді нерозкритого вбивства, в яке серйозно вплутане ФБР, байдуже — його співробітники вчинили той злочин чи ні. Це явний виклик нашому вмінню і нашому хисту, якщо ми їх узагалі маємо. Безперечно, спершу ми повинні з'ясувати, хто вбив того чоловіка. Ви бачили Кремера і чули, як він про це розповідав. Він справді певний, що це справа рук ФБР?

— Певний.

— Справді?

— Він так гадає. І не байдужий до цього. Кремер називає ФБР «клятою зграєю» і «ватагою вбивць». Довідавшись, що на місці злочину побували три фебеерівці в той самий час, коли загинув Елтхауз, він, очевидно, відкинув решту версій. Але ж Кремер — досвідчений поліцейський, і якби там була інша ниточка, він би за неї вхопився. Одначе такої ниточки, видно, не виявилось. І справді, якщо Елтхауз був уже мертвий, коли в квартиру проникли фебеерівці, то чому вони про це не повідомили в поліцію? Звичайно, не називаючи себе і вже після того, як пішли з квартири. Однак вони чомусь вирішили за краще мовчати. Напрошується запитання: чому? Те саме й щодо кулі. Мало хто з убивць може додуматись, що куля пройшла навиліт, ударилася в стіну і впала на підлогу. А вони знайшли її і забрали з собою. Для такого стріляного вовка, як Кремер, це дуже важлива обставина. Тож мені й не дивно, що ви запитали, чи справді він певний.

Вулф звів на мене похмурий погляд і промовив:

— А хто цей Регг, про якого згадував містер Кремер?

— Річард Регг — найголовніший фебеерівець у Нью-Йорку. Він керує місцевим управлінням ФБР.

— Але ж він знає чи здогадується, що Елтхауза вбив хтось із його людей?

— Про це слід запитати в нього самого. Регг, може, й знає, що це зробив хтось із його людей, а може, й не знає — адже сам він там не був. Він не такий дурень. Вистачає в нього розуму й для того, щоб не вірити усьому, що йому доповідають підлеглі. А це має значення?

— Можливо. Можливо, навіть дуже велике.

— В такому разі, на мою думку, він або напевно знає, що Елтхауза вбили його люди, або вважає це ймовірним. А то він був би з Кремером куди відвертіший, коли той прийшов просити в нього допомоги. Часом ФБР любить зробити послугу місцевій поліції, коли це йому нічого не варто — скажімо, не вадить їхньому престижу. Крім того, Регг, певно, знає, що Кремер не став би заперечувати проти негласного обшуку фебеерівцями квартири Елтхауза. Адже поліція, як ви знаєте, робить це також. Отож можливо навіть, що куля лежить у шухляді самого Perra.

— А яка ваша власна думка? Ви згодні з містером Кремером?

— Дивне запитання з вашого боку. Ні я, ні ви поки що не можемо мати власної думки. Може, Елтхауза застрелив домовласник за те, що той не заплатив вчасно за квартиру. Або… або… або…

Вулф кивнув головою:

— В цьому ми й повинні розібратися. І почнете ви сьогодні ж, а з чого — вирішуйте самі. Може, з сім'ї Елтхауза. Його батько, Девід Елтхауз, якщо не помиляюсь, — дамський кравець?

— Так. Сьома авеню. — Я зліз із більярдного столу і став на ноги. — Оскільки нам краще, щоб убивцею виявився не співробітник ФБР, то, мені здасться, нас не повинно цікавити, який матеріал Елтхауз зібрав про ФБР.

— Нас цікавить усе! — Вулф зробив гримасу. — І якщо вам трапиться людина, з якою, на вашу думку, мені треба буде поговорити, ведіть її сюди. — Він знов зробив гримасу й додав: — її чи його.

— Охоче. Перший візит я складу в редакцію «Газетт». Перегляну там вирізки, а крім того, в Лона можуть знайтися які-небудь неопубліковані факти. А щодо зустрічі з вами, то як я приведу сюди й виведу звідси чужу людину? Може, вони стежать не тільки за парадними дверима, а й за чорним ходом?

— Через двері. Ми розслідуємо вбивство, до якого ФБР непричетне. Принаймні так містер Регг заявив містерові Кремеру. І цього разу містер Кремер на нас не поскаржиться.

— В такому разі, мені нема чого оглядатися на «хвоста»?

— Ну звісно.

— Уже легше, — сказав я і пішов.

6

Мій годинник показував за двадцять хвилин п'яту, коли, завернув до аптекарського магазину поблизу Центрального вокзалу. Я погортав манхеттенський телефонний довідник, зайшов до будки й, щільно причинивши двері, набрав номер.

З підшитих вирізок у редакції «Газетт», а також від Лона Коуена — з умовою тримати це в таємниці — я довідався багато нового і заповнив у записничку сторінок дванадцять. Все те у мене збереглось і донині, але в книжці зайняло б теж сторінок дванадцять, тому я розповім тільки те, що потрібно, аби ви зрозуміли подальші події. Ось головні дійові особи:

МОРРІС ЕЛТХАУЗ (покійний). 36 років, зріст 5 футів 11 дюймів, вага 175 фунтів, брюнет, привабливої зовнішності, мав успіх серед жінок, а ще більше серед чоловіків. У 1962–1963 роках — роман з однією актрисою (прізвища не вказуємо). Писав статті й цим заробляв близько десяти тисяч доларів на рік, але, очевидно, діставав матеріальну підтримку від матері, хоч батько про це й не знав. Коли саме вирішив одружитися з Меріан Хінклі, ніхто не знає, проте до знайомства з нею, наскільки відомо, постійної подруги кілька місяців не мав. У його квартирі знайдено рукопис незакінченого роману — триста вісімдесят чотири сторінки машинопису. Ніхто з редакції «Газетт», зокрема й Лон Коуен, не може назвати навіть вірогідного вбивцю. До смерті Елтхауза ніхто в «Газетт» і не здогадувався, що він збирав матеріали для статті про ФБР, і це, на думку Коуена, ганьба для журналістики взагалі й редакції «Газетт» зокрема. Очевидно, Елтхауз користувався послугами приватних шпигів.

ДЕВІД ЕЛТХАУЗ. Моррісів батько. Близько 60 років, один із компаньйонів фірми «Елтхауз і Грейф, жіночі сукні та костюми моди Пеггі Пілігрім» (див. місцеву газету). Девід Елтхауз шкодував, що Морріс, його єдина дитина, відмовився брати участь у справах фірми, і в останні роки їхні взаємини були досить напружені.

АЙВЕНА ЕЛТХАУЗ. Дружина містера Елтхауза. Протягом майже двох місяців, що минули після смерті сина, відмовляється зустрічатися з репортерами і взагалі з будь-ким. Приймає лише небагатьох близьких друзів.

МЕРІАН ХІНКЛІ. 24 роки, близько двох років працює у відділі вивчення попиту редакції «Тік-Ток». Серед газетних вирізок зберігається її фотографія, з якої не важко зрозуміти, чому дівчина впала в око Моррісові Елтхаузу. Також відмовилася розмовляти з репортерами, проте одній пронозливій журналістці з редакції «Пост» таки вдалося добути в неї інформацію для цілого розвороту, після чого в «Газетт» знялася колотнеча. А одна жінка з «Газетт» Так розгнівалася, що висунула версію, за якою Меріан Хінклі застрелила Елтхауза з його ж таки револьвера, — він нібито її зраджував. Однак ця версія зазнала поразки.

ТІМОТІ КВЕЙЛ. Близько 40 років. Був старшим редактором журналу «Тік-Ток». До списку я заніс його через те, що він вчинив сварку з одним журналістом із «Дейлі ньюс», який намагався підстерегти Меріан Хінклі у вестибюлі редакції «Тік-Ток». Такий галантний чоловік заслуговує на увагу.

ВІНСЕНТ ЯРМЕК. Близько 50 років, старший редактор журналу «Тік-Ток». Його я вписав сюди тому, що ідею підготувати статтю про ФБР подав Елтхаузові саме він.

На цю компанію великих надій я не покладав. Спершу мені спало на думку побачитися з актрисою. Однак її бурхливий роман з Елтхаузом минув понад рік тому, а крім того, я вже кілька разів мав до діла з актрисами і знаю, що на них краще просто дивитися з п'ятого чи шостого ряду в партері. Від обох старших редакторів нічого путнього, звісно, не почуєш. Батько, мабуть, теж не скаже нічого нового. Меріан Хінклі затнеться й зі мною. Найбільше я сподівався на матір і саме їй оце дзвонив:і будки телефону-автомата.

Головне, звичайно, полягало в тому, щоб викликати її до телефону. Жінці, що взяла трубку, я свого прізвища не назвав, а тільки попросив офіційним тоном переказати місіс Елтхауз, що дзвоню з будки, що поруч зі мною стоїть співробітник ФБР і я повинен з нею поговорити. Це подіяло. Через кілька хвилин у трубці почувся інший жіночий голос.

— Хто це? Ви з ФБР?

— Місіс Елтхауз?

— Так.

— Мене звати Арчі Гудвілі. Я не з ФБР, я працюю в приватного детектива Hipo Вулфа. Зі мною в кабіні немає ніякого співробітника ФБР, але він тут неподалік — стежить за мною. Ходить «хвостом». Він слідкуватиме за мною і до вашого будинку, але якщо для вас це не має значення, то для мене теж. Мені треба з вами побачитись, і, якщо можна, то зараз же. Це…

— Я нікого не приймаю.

— Я знаю. Ви, мабуть, чули про Hipo Вулфа. Ви знаєте, хто це?

— Знаю.

— Один чоловік, якого містер Вулф добре знає, повідомив йому, що вашого сина вбили агенти ФБР. Ось чого за мною стежать і чого мені треба з вами побачитись. Я можу бути у вас через десять хвилин. Ви запам'ятали моє ім'я? Арчі Гудвін.

Запала пауза. Нарешті місіс Елтхауз промовила:

— Ви знаєте, хто вбив мого сина?

— Ім'я вбивці — ні. Сам я взагалі нічого не знаю. Мені тільки відомо, що про це сказали містерові Вулфу. Це все, що я можу сказати по телефону. І ми вважаємо, що міс Меріан Хінклі слід знати це теж. Ви б не змогли подзвонити їй і запросити її до себе, щоб я побалакав з вами обома зразу? Як ви на це дивитесь?

— Я, звичайно, можу їй подзвонити. Ви репортер із газети? Знов пускаєтесь на хитрощі?

— Ні. Якби я був репортером, це було б з мого боку великою дурницею і ви б мене витурили в шию. Я — Арчі Гудвін…

— Але ж я не… — Довга пауза. — Ну гаразд. Швейцар попросить вас показати якесь посвідчення особи.

Я згодився і хутко повісив трубку, поки місіс Елтхауз не передумала.

Виходячи з дому, я вирішив не звертати на «хвіст» уваги, але тепер, виглядаючи на вулиці таксі, мимоволі зазирав до машин, що стояли неподалік. Аж коли я нарешті сів у таксі й поїхав по Медісон-авеню до Парк-авеню, на душі в мене стало спокійніше і я вже не крутив головою. К бісу тих шпигів!

Це був характерний для Парк-авеню в районі вісімдесятих вулиць багатоквартирний житловий будинок — дашок над під'їздом, з дверей вискочив слуга відчинити дверцята таксі, гумовий килимок біля порога, щоб не бруднити справжнього килима у вестибюлі. І все ж це був першокласний будинок, бо роль швейцара тут не виконував слуга біля входу. Я показав швейцарові ліцензію приватного детектива, він довго її вивчав, нарешті повернув мені й назвав номер квартири місіс Елтхауз — десять «Б». Я рушив до ліфта. На десятому поверсі мене зустріла дівчина у форменому костюмі, взяла моє пальто й капелюх, сховала в стінну шафу і склепистим, коридором провела до кімнати, більшої навіть, ніж у Лілі Роуен, де могли танцювати водночас пар двадцять. До людей, що мають такі кімнати, у мене своя мірка — не килими, не меблі й не штори чи шпалери, а картини на стінах. Коли я розумію, що там намальовано, то все гаразд. Та коли я тільки здогадуюсь, що на них, тоді треба бути насторожі, бо від господарів можна сподіватися чого завгодно. Проте кімната, до якої мене привели, витримала іспит успішно. Я саме розглядав полотно, на якому під деревом сиділо троє дівчат, коли почулися кроки, і я обернувся. Так, це була вона. Руки, правда, не подала, але низьким, м'яким голосом промовила:

— Містер Гудвін? Я — Айвена Елтхауз. — І рушила до стільця.

Мій іспит ця жінка витримала б навіть тоді, якби тут не було тої картини. Сама невеличка, струнка, волосся сиве, трохи здивований погляд. І в усьому — щирість і відвертість. Я поставив стільця так, щоб сидіти обличчям до господині, і вирішив бути з нею якомога щирішим і відвертішим. Місіс Елтхауз сказала, що міс Хінклі прийде ось-ось, але відкладати розмову їй, мовляв, не хотілося б. Як вона зрозуміла мене по телефону, її сина вбив агент ФБР. Це правда?

Жінка подивилася мені в очі, і наші погляди зустрілися.

— Не зовсім, — відповів я. — Я сказав, що про це один чоловік повідомив містера Вулфа. Але спершу я повинен трохи розповісти вам про самого містера Вулфа. Він трохи той… чоловік дивакуватий і про нью-йоркську поліцію має свою думку. Містер Вулф обурений ставленням поліції до нього самого й до його роботи і вважає, що вона зайве втручається в його справи. Вулф читає газети і особливо цікавиться повідомленнями про вбивства. І ось кілька тижнів тому він помітив, що поліція і районна прокуратура облишили розслідувати вбивство вашого сина, і коли Вулф довідався, нібито ваш син збирав матеріали для статті про ФБР, у нього закралася підозра, що слідство припинено не випадково. Коли так, є нагода добряче допекти поліції, і містер Вулф зробить це з великим задоволенням.

Місіс Елтхауз дивилась на мене, майже не кліпаючи очима.

— Одне слово, — провадив я, — хоч доказів на руках ми поки що й не маємо, містер Вулф вирішив почати розслідування. Ми вже з'ясували одну обставину, про яку не згадувалося в газетах. Це те, що ніяких паперів чи записів про ФБР у квартирі вашого сина поліція не знайшла. Ви, певно, про це знаєте.

— Знаю, — кивнула головою місіс Елтхауз.

— Я так і думав, тому й згадав про це. Нам відомі й інші факти, але я дістав вказівку про них не говорити. Сподіваюся, ви мене зрозумієте. Містер Вулф хоче приберегти ці факти до того часу, коли він матиме досить підстав діяти рішуче. Але вчора один чоловік сказав містерові Вулфу, нібито знає, що вашого сина вбили агенти ФБР, і він підкріпив свої слова деякими фактами. Я не можу назвати вам прізвища того чоловіка і тих фактів, але це надійна людина і його відомості не викликають сумніву. Однак їх не досить, щоб довести злочин. Тому містер Вулф хотів би знати все, що ваш син дізнався про ФБР і, можливо, розповідав близьким йому людям. До таких людей належите, певна річ, і ви та міс Хінклі, а також містер Ярмек. Я дістав вказівку пояснити вам, що містер Вулф не шукає клієнта і не жде від вас винагороди. Все це він робить з власної ініціативи й ніякої плати не сподівається і не бажає.

Місіс Елтхауз і досі не зводила з мене пильного погляду, але думки її, видно, були поглинені іншим. Жінка щось обмірковувала. Нарешті вона озвалася:

— Я не бачу причини… — І замовкла.

Я хвилю зачекав, потім промовив:

— Слухаю вас, місіс Елтхауз.

— Я не бачу причини, чому б мені не розповісти вам. Одразу після того, як містер Ярмек мені сказав, що ніяких матеріалів про ФБР у синовій квартирі не знайшли, мені закралася підозра: це справа рук ФБР. Такої самої думки й містер Ярмек та міс Хінклі. Я не вважаю себе мстивою людиною, містере Гудвін, але ж Морріс був мій… — Голос у неї затремтів, вона змовкла, але тут-таки повела далі: — Він був мій син. Мені й досі не віриться, що його… що його вже немає. Ви знали Морріса? Ви коли-небудь його бачили?

— Ні.

— Ви детектив?

— Так.

— І ви сподіваєтесь, що я допоможу вам знайти тих, хто винен у смерті мого сина? Гаразд, я теж цього хочу. Тільки не думаю, що змояїу вам допомогти. Він рідко розмовляв зі мною про свою роботу. Навіть не пригадую, чи коли-небудь згадував про ФБР. Міс Хінклі і містер Ярмек уже питали мене про це. Шкода, що я не можу нічого розповісти вам з цього приводу, дуже шкода, бо коли Морріса вбили агенти ФБР, то я сподіваюся, що винних покарають, У Старому завіті сказано: «Не мсти». Але Арістотель писав, що помста справедлива. Знаєте, я про це думала, і мені здається…

Місіс Елтхауз повернула голову в бік коридора. Почулися голоси, двері відчинились і на порозі з'явилася дівчина. Коли вона ввійшла, я встав, але господиня сиділа далі. Фотознімки в теках редакції «Газетт» відбивали дійсність надто блідо. Меріан Хінклі була просто чарівна. Вона була і не блондинка, і не брюнетка, а щось середнє — одне слово, шатенка з голубими очима. Ступала рівно, легко, і якщо й носила капелюшок, то, мабуть, залишила його в передпокої.

Меріан Хінклі підійшла до місіс Елтхауз і поцілувала її в щоку, а коли господиня назвала моє ім'я, обернулась і подивилася в мій бік. Поки її голубі очі вивчали мене, я наказав своїм не бачити нічого, що не стосується справи. Нарешті місіс Елтхауз запросила дівчину сісти, і я підставив їй стілець. Вона сіла й промовила до місіс Елтхауз:

— Якщо я правильно зрозуміла вас по телефону, ви сказали, нібито містер Вулф знає, що це — справа рук ФБР? Це так?

— Боюся, що я сама не зовсім правильно це зрозуміла, — відповіла місіс Елтхауз. — Може, ви самі їй поясните, містере Гудвін?

Я пояснив, звернувши увагу на три обставини: чому Вулф зацікавлений у цій справі, що викликало в нього підозру і як цю підозру підтвердили вчора слова того чоловіка. Я додав також, що Вулф поки по знає напевно, ФБР це чи ні, і, звичайно, не може нічого довести, але має такий намір, і саме тому я, мовляв, сюди й прийшов.

Міс Хінклі невдоволено глянула на мене і промовила:

— Але я не розумію… Містер Вулф повідомив поліцію про те, що йому розповів той чоловік?

— Вибачте, але я, мабуть, не зовсім ясно висловився. На думку містера Вулфа, поліція або знає, або підозрює, що це вчинило ФБР. Через те йому хотілося б, наприклад, довідатись, чи поліція вас не турбує. Чи не приходять до вас поліцейські раз у раз і з тими самими запитаннями? Місіс Елтхауз?

— Ні.

— Міс Хінклі?

— Ні. Але ж ми й так розповіли їм про все, що знали.

— Це не має значення. Коли поліція розслідує вбивство і не може напасти на слід злочинця, вона не дає спокою нікому. А от цього разу складається таке враження, паче вона про всіх просто забула. Це одне, що нам потрібно було знати. Місіс Елтхауз щойно мені сказала, нібито ви з містером Ярмеком вважаєте, що Морріса вбили агенти ФБР. Це правда?

— Так. Так, звичайно. Адже в його квартирі не знайшли ніяких матеріалів про ФБР.

— Ви знаєте, що то були за матеріали? Що йому вдалося розкопати?

— Ні, я про це не знаю. Морріс ніколи мені про таке не розповідав.

— А містер Ярмек знає?

— Хтозна. Але не думаю.

— Міс Хінклі, а як ви самі ставитесь до всього цього? Ви хочете, щоб убивцю Морріса Елтхауза піймали, хоч би там хто він був? Щоб його піймали й покарали.

— Звичайно, хочу. Безперечно, хочу. Я повернувся до місіс Елтхауз:

— Ви теж цього хочете. Чудово. Але немає сумніву, що поки за цю справу не візьметься Hipo Вулф, убивцю не піймають. Ви, мабуть, знаєте, що містер Вулф ніколи не виходить з дому і ні з ким ніде не зустрічається. Отож вам доведеться прийти до нього в його дім — вам, і міс Хінклі, і, якщо можна, містерові Ярмеку. Ви можете прийти сьогодні о дев'ятій вечора?

— Ну… — Місіс Елтхауз стисла свої переплетені пальці. — Я не… Що це дасть? Адже я не розкажу йому нічого нового.

— А хтозна. Мені самому частенько здається, що я не маю чого йому розповісти, але потім переконуюсь, що помилявся. Навіть якщо він тільки дійде висновку, що жодне з вас не може йому нічого розповісти, і це вже допоможе. То ви прийдете?

— Я гадаю… — Місіс Елтхауз подивилась на дівчину, яка колись мала стати її невісткою.

— Так, — кивнула головою міс Хінклі. — Я прийду.

Я ладен був обійняти її і поцілувати, і це, як мені здалося, мало б безпосередній стосунок до справи.

— А ви зможете привести з собою містера Ярмека? — спитав я.

— Не знаю. Я спробую.

— Чудово. — Я підвівся. — Нашу адресу, міс Хінклі, ви знайдете в телефонному довіднику. — Потім до місіс Елтхауз: — Мушу вам сказати, що ФБР, мабуть, стежить за нашим будинком і про ваш візит знатиме. Якщо вам це байдуже, то містерові Вулфу тим більше. Він навіть хотів би, щоб ФБР знало, що він розслідує вбивство вашого сина. Отже, о дев'ятій?

Обидві жінки кивнули головою, і я пішов. У передпокої служниця зохотилась потримати мені пальто, і я, аби лиш не ображати дівчину, заперечувати не став. Унизу в вестибюлі з погляду слуги, коли той відчиняв переді мною двері, я зрозумів, що швейцар уже встиг йому шепнути, хто я такий. І я, щоб до кінця лишитися в його очах детективом, на прощання зміряв бідолаху пронизливим, підозріливим поглядом.

Надворі вели свій карколомний танок сніжинки. Я сів у таксі й поїхав до центру міста. Чи їдуть за мною шпиги, я знов не дивився. Я міркував про те, що коли «хвіст» і вчепився за мною — річ цілком вірогідна, — то цієї хвилини один долар з кожних ста доларів податку від прибутків Вулфа і один з кожної тисячі доларів податку від моїх прибутків ідуть на утримання державних службовців, які оце без будь-якого запрошення набиваються мені в компанію. І такий розподіл, на мою думку, не зовсім справедливий.

Вулф щойно спустився з оранжереї, де він щодня, від четвертої до шостої, чаклував над своїми орхідеями, і зручно вмостився у кріслі зі «Скарбами нашої мови» в руках. Увійшовши до кабінету, я замість рушити, як звичайно, до свого столу, затримався на порозі й, коли Вулф нарешті підвів на мене очі, рішуче показав пальцем униз, повернувся і збіг сходами в підвал. Тут я ввімкнув світло і сів скраю на більярдному столі. Минуло дві хвилини, три, чотири… Нарешті почулися кроки, і в дверях з'явився Вулф. Люто зиркнувши на мене, він сказав:

— Я цього не потерплю!

Я звів брови:

— То мені все писати?

— Пхе! По-перше, ризик тут зовсім невеликий, а по-друге, чом би не мати з цього ще й вигоди? Розповідаючи, ви можете додавати від себе що завгодно — висловлювати зауваження, твердження, які я не братиму до уваги, якщо ви при цьому піднесете палець. Я робитиму те саме. Певна річ, ніяких посилань на містера Кремера, ризикувати ним ми не маємо права. Далі, в розмові ми повинні виходити з того, що вбивство Елтхауза — справа рук ФБР і ми маємо намір це довести.

— Але насправді такого наміру ми не маємо!

— Звичайно, ні. — Вулф повернувся й вийшов.

Отже, він таки обвів мене круг пальця! Його дім, його кабінет, його крісло… І все ж, підіймаючись сходами нагору, я змушений був визнати, що Вулф, попри свою впертість, таки непогано придумав. Якщо ФБР справді поставило в нашому кабінеті підслуховувальний пристрій — у що я анітрохи не вірю, — то ця вигадка з пальцем — збіса гарна ідея!

Коли я ввійшов до кабінету, Вулф уже сидів за своїм столом. Після того, як і я сів за свій, він промовив:

— Ну?

Вулф, власне, мав би піднести при цьому палець, бо коли я повертаюся з якого-небудь завдання, він не тратить сили на такі запитання, як «Ну?» — а тільки відкладає книжку чи відставляє склянку з пивом, даючи так зрозуміти, що готовий мене слухати.

Я підніс палець і почав:

— Ваше припущення, нібито «Газетт» висунула версію про причетність до вбивства ФБР і успішно її розробляє, виявилося не вельми вдалим. — Я опустив палець. — Лон Коуен про це не згадував, не зробив цього і я. Ніякої версії в них немає. Він дав мені переглянути теки з вирізками, ми з ним побалакали, і я записав імена та цікаві факти — декотрі з них можуть нам знадобитися. Всього дванадцять сторінок. — Я підніс палець. — Я їх, як завжди, передрукую по п'ять доларів за сторінку. — Я опустив палець. — Далі я подзвонив по телефону-автомату місіс Елтхауз, вона згодилася мене прийняти, і я пішов до неї. Це на Парк-авеню, в районі вісімдесятих вулиць. Квартира в неї на десятому поверсі — звичайно, як і слід було сподіватися, досить шикарна. Картини теж нормальні. Не розказуватиму, яка з себе місіс Елтхауз, скоро ви й самі її побачите. Цитує Старий завіт і Арістотеля. — Палець я підніс. — Я хотів був процитувати Платона, але якось не випало нагоди. — Я опустив палець. — По телефону я попросив її покликати до себе й Меріан Хінклі, а вона відповіла, що міс Хінклі скоро прийде. Каже, по телефону я з ваших слів зрозуміла, що мого сина вбили агенти ФБР і чи це правда. А ось далі я краще розповім вам усе детальніше.

І я переповів Вулфові до слова про свою розмову в квартирі місіс Елтхауз, певен, що не кажу нічого такого, чого, на нашу думку, не варто знати ФБР. Вулф слухав мене із заплющеними очима, відкинувшись у кріслі, і мій піднесений палець однаково не побачив би, отож від себе я нічого не додавав. Коли я закінчив, він щось буркнув собі під ніс, розплющив очі й сказав:

— Погано, коли знаєш, що голка, яку шукаєш, у стіжку сіна. Та коли не знаєш навіть…

Пролунав дзвінок у двері. Я рушив до передпокою і крізь шибки побачив на ґанку агента ФБР. Не те, що я впізнав його, ні. Просто всім своїм виглядом він був схожий на фебеерівця: такого, як усі вони віку, широкоплечий, похмура пика з масивним підборіддям, чепурне темно-сіре пальто… Я підійшов до дверей, прочинив їх пальців на три — ширше не давав ланцюжок, — і запитав:

— Ви до кого, сер?

— Мене звати Квейл, — випалив той у щілину. — Я хочу побачити Hipo Вулфа.

— Повторіть, будь ласка, прізвище.

— Квейл! Тімоті Квейл!

— У містера Вулфа справи. Я йому доповім.

Я вернувся до дверей кабінету.

— Це одне з прізвищ у моєму записнику. Тімоті Квейл. Старший редактор журналу «Тік-Ток». Тип героя. Це він накинувся був з кулаками на того репортера, що надокучав Меріан Хінклі. Мабуть, відразу по тому, як я пішов, місіс Елтхауз подзвонила йому й розповіла про вас.

— Ні! — гаркнув Вулф.

— До вечері ще півгодини. Ви що — не дочитали розділу?

Вулф зиркнув на мене спідлоба:

— Приведіть його.

Я знову вийшов до передпокою, зняв ланцюжок і відчинив двері. Квейл переступив поріг. Коли я причиняв двері, він повідомив мені, що я — Арчі Гудвін. Довелося повірити. Потім я взяв у нього пальто й капелюх і провів його до кабінету. Він ступив три кроки, зупинився, роззирнувсь довкола, потім глянув на Вулфа й різко запитав:

— Вам сказали моє прізвище?

Вулф кивнув головою:

— Містер Квейл.

Гість підійшов до столу.

— Я товариш міс Меріан Хінклі й хочу знати, яку гру ви затіяли. Я хочу, щоб ви мені пояснили!

— Oro! — зронив Вулф.

— Ви мені не огокайте! Що ви задумали?

— Це неподобство! — сказав Вулф. — Знаєте, я не люблю дивитися на співрозмовника знизу вгору. Якщо ви на мене кричатимете, містер Гудвін зараз же витурить вас за двері. А якщо сядете в оте крісло, зміните свій тон і повідомите мені, чому, через яку поважну причину я маю складати перед вами звіт, то я вас вислухаю.

Квейл розтулив був рота, але відразу й стулив його. Тоді повернув голову в мій бік і зміряв мене з голови до ніг поглядом — певно, зважуючи, чи я з ним упораюсь. Як на мене, то нехай би він краще вирішив, що в мене забракне на нього сили, бо після вчорашнього дня я залюбки скористався б нагодою вивихнути руку ще кому-небудь. Проте Квейл від мене відвернувся, підійшов до червоного шкіряного крісла, сів і, сердито зиркнувши на Вулфа, сказав:

— Я про вас знаю. — Ці слова він вимовив уже не так гучно, однак зовсім іще не привітно. — Знаю, як ви працюєте. Якщо ви збираєтеся злупити з місіс Елтхауз купу грошей, це її справа, але не пробуйте вплутувати в це діло міс Хінклі. Я не маю наміру…

— Арчі! — перебив Квейла Вулф. — Виведіть його! Фріц відчинить двері. — І він натис кнопку.

Я підійшов до червоного шкіряного крісла й став на крок від нашого героя, позираючи на нього згори вниз. З'явився Фріц. Вулф наказав йому потримати вхідні двері відчиненими, і Фріц вийшов.

Становище Квейла було нікудишнє. Я стояв перед ним, і якби він спробував був підхопитися з крісла, я б устиг застосувати до нього будь-який прийом. Але й моє становище було не з найкращих. Бо витягти з м'якого крісла чоловіка вагою фунтів сто вісімдесят, — а він же не такий дурний, щоб не впертися руками й ногами, — справа зовсім не легка. Проте Квейл сидів, не підібгавши ніг під крісло. Я вдав, ніби хочу схопити його за плечі, потім різко нахилився, впіймав за ноги, смикнув на себе й, перекинувши на спину, виволік так у коридор, перше ніж він почав пручатись. Але потім той клятий бевзь спробував вивернутись і впертися руками в підлогу. Біля вхідних дверей я на мить спинився, а Фріц схопив його руки й притис їх до підлоги.

— У нас на сходах сніг, — сказав я. — Якщо підете спокійно, я дам вам підвестися й поверну пальто та капелюх. Повірте, я знаю більше прийомів, ніж ви. Умовились?

— Умовились. Проклятий горлоріз!

— Мене звати Гудвін, але я вибачаю вам. Гаразд, Фріце…

Ми відпустили Квейла, і він став на ноги. Фріц уже взяв з вішалки його пальто, коли Квейл раптом заявив:

— Я хочу вернутися до кабінету. Мені треба в нього дещо запитати.

— Нічого не вийде. У вас погані манери. Потім знов доведеться вас умовляти.

— Ні, не доведеться. Я хочу в нього щось запитати.

— Ввічливо? Тактовно?

— Так.

Я причинив вхідні двері.

— У вас дві хвилини часу. Не сідайте, не підвищуйте голосу і не вживайте таких слів, як «проклятий горлоріз». Фріце, йдіть попереду.

Ми рушили вервечкою через передпокій — Фріц попереду, я позаду — і так ввійшли до кабінету. Вулф мав тонкий слух і добре чув, про що говорилось у передпокої. Отож коли Квейл спинився перед його столом — яз одного боку, Фріц із другого, — Вулф тільки холодно глянув на нього.

— Ви хотіли, щоб я повідомив вам поважну причину, — звернувся Квейл до Вулфа. — Як я вже казав, я товариш міс Хінклі. Настільки близький товариш, що вона подзвонила мені і розповіла про Гудвіна — тобто про його розмову з нею і місіс Елтхауз. Я порадив їй сьогодні ввечері до вас не йти. Але вона сказала, що піде. О дев'ятій годині?

— Так.

— Тоді… — Він затнувся. Е, ні, так різко не можна. Йому було важко взяти себе в руки, та все ж він упорався з собою. — Тоді я хочу бути присутнім. Ви… Можна мені прийти?

— Якщо ви будете пристойно поводитись.

— Буду.

— Ваш час минув, — сказав я і взяв Квейла за руку, щоб вивести з кабінету.

7

У кінці цього довгого дня, о десятій хвилині на десяту вечора, я зайшов на кухню. Вулф із Фріцом стояли біля столу посеред кухні й сперечалися про те, скільки ягід ялівцю покласти в маринад до відбивних котлет з оленини. Знаючи, що цей диспут може тривати довіку, я перебив їх:

— Вибачте. Прийшли всі і навіть більше. З'явився Девід Елтхауз, Моррісів батько. Він лисий, сидить ззаду, праворуч від вашого столу. З ним адвокат Бернард Фромм — теж у другому ряду, ліворуч. Голова схожа на яйце, погляд важкий.

Вулф насупився:

— Я не хочу, щоб і він там сидів.

— Розумію. Йому сказати про це?

— Трясця його матері! — Вулф повернувся до Фріца: — Гаразд, порайся далі сам. Я кажу три, але роби як знаєш. Якщо покладеш п'ять, мені навіть не треба буде куштувати — і по запаху здогадаюсь. Із чотирма ще можна буде їсти.

Вулф кивнув мені головою, і я рушив до кабінету, а він — за мною.

У кабінеті Вулф обійшов червоне шкіряне крісло, де сиділа місіс Елтхауз, і не сідав, поки я називав прізвища присутніх. Цього вечора у кабінеті стояли два ряди жовтих стільців. У першому ряду сиділи Вінсент Ярмек, Меріан Хінклі й Тімоті Квейл, у другому — Девід Елтхауз і Бернард Фромм. Найближче до мене виявився Квейл, і це було вельми вигідно. Нарешті Вулф сів, обвів гостей поглядом — спершу зліва направо, потім справа наліво — і промовив:

— Мушу вас попередити, що агенти Федерального бюро розслідувань мають змогу за допомогою електронних приладів підслуховувати всі розмови в цій кімнаті. Ми з містером Гудвіном гадаємо, що це хоч і мало ймовірно, проте можливо. Думаю, ви…

— Навіщо це їм? — перебив Вулфа адвокат таким тоном, як на перехресному допиті в суді.

— Зараз ви все зрозумієте, містере Фромм. Мені здається, вам треба знати про таку можливість, хоч би яка незначна вона була. А тепер я попрошу всіх трохи потерпіти, я говоритиму недовго. Я знаю: допомоги від вас можна сподіватися тільки в тому разі, коли я доведу, що ваші інтереси — інтереси батька, матері, нареченої і знайомих людини, вбитої майже два місяці тому, — збігатимуться з моїми. Злочинця й досі не знайдено. І я маю намір його знайти. Я маю намір довести, що Морріса Елтхауза вбив один із агентів ФБР. Мій намір…

— Яким чином? — перебив Вулфа Ярмек.

— Як? — одночасно з Ярмеком запитав Фромм.

Вулф кивнув головою і повів далі:

— Мій намір грунтується на двох міркуваннях. Недавно я розслідував одну справу, і в мене виникла потреба зібрати дані про певну діяльність ФБР. Бюро негайно вирішило вжити до мене санкцій і спробувало добитись анулювання моєї ліцензії приватного детектива. Може, їм зрештою і пощастить це зробити. Якщо навіть так, я не кину вести розслідування як приватна особа в своїх приватних інтересах і, певна річ, у своїх-таки інтересах викрию фальшиві твердження, нібито ФБР непогрішно стоїть на варті закону й справедливості. Таке моє перше міркування. Друге полягає в тому, що я давно вже маю підстави бути невдоволеним відділом убивств нью-йоркської поліції. Надто вже претензійно ті люди поводяться. Вони не раз намагалися чинити перешкоди моїй законній діяльності. Не раз погрожували притягти мене до відповідальності нібито за відмову видати їм важливі відомості чи перешкоди правосуддю. І я залюбки скористаюся нагодою відповісти їм тим самим і показати, що вони або знають, або ж підозрюють про причетність ФБР до вбивства Морріса Елтхауза і що перешкоди правосуддю чинять саме вони. Це також…

— Ви надто багатослівні, — урвав його Фромм. — Ви можете якось підкріпити свої слова?

— Шляхом логічних висновків — так. Поліція і районний прокурор знають, що Морріс Елтхауз збирав матеріали для статті про ФБР, але в його квартирі цих матеріалів не знайшли. Містере Ярмек, мені здається, ви теж мали стосунок до ідеї написати таку статтю?

Вінсент Ярмек більше, ніж Тімоті Квейл, відповідав моїм уявленням про старшого редактора: округлі похилі плечі, невеличкий, міцно стулений рот і такі тьмяні очі, що доводилося тільки здогадуватись, чи є вони насправді за окулярами в темній оправі.

— Мав, — промовив чи, скоріше, пропищав Ярмек.

— І містер Елтхауз зібрав такі матеріали?

— Звичайно.

— Він передав їх вам чи тримав у себе?

— Я думав, що матеріали в нього, але поліція мені сказала, що в квартирі ніяких матеріалів не виявлено.

— І який ви зробили висновок?

— Ну… Висновок напрошувався сам: хтось ті матеріали забрав. Не віриться, що Морріс тримав їх в іншому місці.

— Сьогодні місіс Елтхауз сказала містерові Гудвіну, нібито ви підозрюєте тут ФБР. Це правда?

Ярмек повернув голову до місіс Елтхауз, подивився на неї, тоді перевів погляд знов на Вулфа.

— Може, у місіс Елтхауз і склалося таке враження з нашої конфіденційної розмови. Але сьогодні паша розмова, як я вас зрозумів, не зовсім конфіденційна?

— Я сказав, що нас, можливо, підслуховують, але це ще не доведено, — пробурмотів Вулф. — Та якщо ви, містере Ярмек, дійшли такого висновку, то його, звичайно, дійшла й поліція. — Він перевів погляд на адвоката. — Як ви гадаєте, містере Фромм?

— Очевидно, — кивнув головою той. — Однак це ще не дає підстав вважати, що поліція чинить перешкоди правосуддю.

— Вважати — ні, але припускати — так. Коли це не можна назвати перешкодою правосуддю, то, в усякому разі, це невиконання своїх обов'язків. Ви представник адвокатури і знаєте, яку наполегливість виявляють поліція та районна прокуратура у справі, пов'язаній з нерозкритим убивством. І якщо вони…

— Кримінального права я не практикую!

— Пхе! Ви не можете не знати того, що відомо кожній дитині. Якби поліція не була певна, що зникнення матеріалів — справа рук ФБР, яке, отже, причетне й до самого вбивства, то вона, безперечно, розслідувала б інші версії. Наприклад, причетність до вбивства містера Ярмека. Вони це зробили, містере Ярмек? Поліція вас турбує?

Старший редактор витріщив на Вулфа очі:

— Мене?! З якої речі?

— Ви могли вбити Морріса Елтхауза, щоб привласнити його матеріали. Не обурюйтесь. При розслідуванні вбивств висувають і ще більш невірогідні версії. Елтхауз, наприклад, міг прохопитися перед вами, що знайшов матеріали, які, хоч він сам про те й не здогадувався, становили для вас смертельну загрозу, ось ви й надумали усунути і його, і ті матеріали. Чудова версія. Безперечно…

— Безглуздя! Яке безглуздя!

— Для вас, може, й безглуздя. Але за обставин, коли вбивство не розкрите, поліція могла взятися за кого завгодно, зокрема й за вас. Однак вона цього не зробила. Я по звинувачую вас у вбивстві, сер, ні на йоту, я тільки хочу показати, що поліція або ухиляється від виконання своїх обов'язків, або виконує їх несумлінно. Якщо ви, певна річ, не довели їм свого безперечного алібі на той вечір двадцятого листопада. Ви маєте таке алібі?

— Ні. Безперечного алібі я не маю.

— А ви, містере Квейл?

— Дурниці! — вигукнув той, знову показуючи свої погані манери.

Вулф зміряв його поглядом:

— Ми надто довго вас тут терпимо! Ви хотіли знати, які в мене наміри. Саме це я зараз і пояснюю. Виходячи, тільки з моїх власних інтересів, я сподіваюся довести, що ФБР причетне до вбивства, а поліція не виконує своїх обов'язків. У своїх зусиллях я мушу остерігатися, щоб збіг обставин не штовхнув мене на хибний шлях. Учора я дістав у конфіденційній розмові відомості, які недвозначно доводять вину ФБР. Однак ці відомості, ще не достатньо підтверджені. Я не можу ігнорувати тієї обставини, що явна бездіяльність поліції — можливо, лише тактичний прийом і що їй, так само, як і ФБР, відомий убивця, але поліція не вживає ніяких заходів, поки не матиме безперечних доказів його вини. І я, перше ніж діяти, повинен мати тут цілковиту ясність. Ви можете допомогти мені внести цю ясність, але якщо натомість ви з мене глузуватимете, то я не хочу вас тут бачити. Містер Гудвін один раз уже викинув вас за двері і, якщо треба буде, зробить це ще раз. На очах у такої аудиторії він це зробить ще ефектніше, бо, як і я, дуже любить публіку. Тож коли ви бажаєте лишитися тут, то дайте відповідь на моє запитання.

Квейл сидів зціпивши зуби. Бідоласі було непереливки. Поруч із ним — на відстані простягнутої руки — сиділа дівчина, задля якої і на очах у якої він затопив у пику пронозливому репортерові (нехай вибачає мені Лон Коуен), а тепер сам опинився в ролі побитого собаки. Я гадав, Квейл поверне голову до міс Хінклі і дасть їй зрозуміти, що заради неї ладен поступитися навіть почуттям власної гідності, чи зиркне в мій бік, показуючи, що не боїться мене, однак він тільки мовчки дивився на Вулфа.

— Я вже вам сказав, що тримати себе в руках умію, — нарешті озвався він. — Ну гаразд. Безперечного алібі на вечір двадцятого листопада я не маю. На ваше запитання я відповів, а тепер хочу запитати вас. Якої допомоги ви сподіваєтесь від міс Хінклі?

Вулф кивнув головою:

— Запитання розумне й доречне. Міс Хінклі, ви, певна річ, ладні мені допомогти, а то б сюди не прийшли. Щойно я висунув гіпотезу, згідно з якою винен містер Ярмек. А тепер я зроблю це саме й щодо містера Квейла. Це дуже просто. Мільйони чоловіків убивали інших чоловіків через жінку — їй на зло або щоб усунути суперника чи здобути її серце. Міс Хінклі, якщо вашого нареченого вбив містер Квейл, чи хочете ви, щоб його викрили?

Дівчина сплеснула в долоні й опустила руки на коліна:

— Але ж це безглуздо!

— Аж ніяк. Сім'ї та друзям убивці таке звинувачення здається безглуздим, але ж через це воно безглуздим не стає. Я ні в чому не звинувачую містера Квейла, а тільки розглядаю різні версії. Ви маєте підстави гадати, що ваші заручини з містером Елтхаузом не подобалися містерові Квейлу?

— Ви марно сподіваєтесь, що я відповідатиму на це запитання!

— А я відповім! — вигукнув Квейл. — Так, мені ці заручини не подобались.

— Невже? І з якої ж речі? Він що — порушив чиїсь права?

— Щодо прав, то я не можу нічого сказати, Я просив міс Хінклі вийти за мене заміж. І думав… Я сподівався, що вона згодиться.

— І вона згодилась?

— Не поспішайте, Вулфе, — втрутився адвокат. — Ви згадали про порушення прав. Мені здається, ви самі зараз порушуєте чужі права. Я прийшов сюди на прохання мого клієнта містера Елтхауза і не можу виступати від імені міс Хінклі та містера Квейла, однак вважаю, що ви дозволяєте собі зайве. Ваша репутація мені відома, я знаю, що ви не якийсь там крутій, і не сумніваюсь у вашій bona fides[5], поки не маю для цього підстав. Але як адвокат мушу сказати: ви перебираєте міру. Чи, може, я чогось не розумію. Містер Елтхауз, його дружина і я, їхній адвокат, — всі ми, звичайно, хочемо, щоб справедливість перемогла. Та коли ви дістали серйозні відомості, які доводять вину ФБР, то навіщо влаштовувати оце судилище?

— Я гадаю, що все пояснив.

— Ваше пояснення — це тільки характеристика становища або інструкція поводитись обережно. Але воно не може бути підставою для такого допиту. Чого доброго, ви ще й мені поставите запитання, чи не застукав мене Мор-ріс, коли я намагався скоїти кримінальний злочин.

— А він часом вас не застукав?

— Я не маю наміру грати роль у вашій комедії! Повторюю: ви дозволяєте собі зайве.

— Тоді я себе стримаю. А от щодо обережності заперечувати не буду. А зараз я хочу поставити банальне запитання, що постає в кожному випадку з насильницькою смертю: якщо Морріса Елтхауза вбили не агенти ФБР, то хто? Припустімо, ФБР беззастережно виправдане, а я — районний прокурор. Хто мав причини бажати смерті цього чоловіка? Хто його ненавидів, чи боявся, чи міг мати вигоду від його смерті? Ви можете назвати таку людину?

— Ні. Я, звісно, про це думав. Але… Ні.

Вулф обвів усіх поглядом.

— Може, хтось із вас назве таку людину?

Двоє похитали головою. Всі мовчали.

— Це запитання банальне, — вів далі Вулф, — але не завжди марне. Прошу всіх поміркувати. Не бійтеся, що вас звинуватять у наклепництві, — на ваші слова ніхто не посилатиметься. Безперечно, Морріс Елтхауз не міг прожити тридцяти шести років, нікого не скривдивши. Він скривдив свого батька. Скривдив містера Квейла… — Вулф подивився на Ярмека. — А статті, які він писав для вашого журналу, — невже вони були такі невинні?

— Ні, — відповів редактор. — Але якщо вони і зачепили когось настільки, що скривджений зважився на вбивство, то не думаю, щоб він ждав стільки часу.

— Принаймні один чоловік мусив ждати, — озвався Квейл. — Бо сидів у в'язниці.

Вулф дав першому редакторові спокій.

— За що?

— За шахрайство. Темна махінація з нерухомим майном. Морріс написав статтю, яку ми назвали «Афера з маєтністю». Після статті поліція порушила справу, і одного з махінаторів заарештували. Йому дали два роки. Це було два роки тому, навіть трохи менше, але за добру поведінку того чоловіка вже могли випустити на волю. Тільки вбивця не він — на такий злочин у нього не стане духу. Я бачив чоловіка кілька разів, коли він приходив умовити нас не згадувати його ім'я. Він просто дрібний шахрай.

— Прізвище?

— Я не… Хоча ні. Але яке це має значення? Його прізвище Оделл. Так, здається, Оделл. Френк Оделл.

— Не розумію… — почала була місіс Елтхауз, але голос її охрип, і їй довелося спершу прокашлятись. Потім вона звернулася до Вулфа: — Я нічого не розумію. Якщо винне ФБР, то навіщо ви про все нас розпитуєте? Чому ви не спитаєте в містера Ярмека, які матеріали про ФБР знайшов Морріс? Я його питала, а він сказав, що не знає.

— Бо таки не знаю, — підтвердив Ярмек.

— Я так і думав, — кивнув головою Вулф. — А то б вас турбувала не тільки поліція. Морріс вам розповідав що-небудь про свої відкриття й здогадки?

— Ні. Він про це ніколи не казав. Морріс спершу готував чернетку статті. Він завжди так працював.

Вулф щось буркнув собі під ніс, а тоді звернувся до місіс Елтхауз:

— Мадам, я вже сказав, що хочу мати цілковиту ясність. Я ладен ставити тисячу запитань — до самого ранку, цілий тиждень. Федеральне бюро розслідувань — грізний супротивник, воно має необмежені привілеї і владу. Ніхто в Америці — ні самотужки, ні гуртом — не зважиться на справу, яку я взяв на себе доброхіть. І це не похвальба, це лишень констатація факту. Якщо вашого сина вбив співробітник ФБР, то немає ані найменшого шансу знайти вбивцю, поки за справу не візьмусь я. Тому, як краще вести розслідування, вирішуватиму я, і тільки я. Містере Фромм, ви знов хочете сказати, що я дозволяю собі зайве?

— Ні, — відповів адвокат. — З тим, що ви розповіли про ФБР, не можна не погодитись. Як тільки я довідався, що ніяких матеріалів про ФБР у квартирі Морріса не знайшли, я зробив висновок, який, власне, напрошувався сам, і заявив містерові Елтхаузу, що, на мою думку, шанси розкрити злочин дуже сумнівні. ФБР недоторканне. Гудвін сказав місіс Елтхауз про одного чоловіка, який учора вам повідомив, нібито знає, що її сина вбили агенти ФБР, і підкріпив свої слова певними фактами. Я прийшов сюди, щоб зажадати прізвище того чоловіка, а також одержані вами відомості. Але ви маєте рацію. Процедуру розслідування визначати вам. Гадаю, це справа безнадійна, але я бажаю вам успіху і хотів би вам допомогти.

— Я теж цього хочу. — Вулф відсунув назад крісло і підвівся. — Нашу розмову, можливо, підслуховували і декого з вас, мабуть, потривожать. Якщо це станеться, прошу мені повідомити. Я хотів би також, щоб ви повідомляли мені про всі події, зв'язані з цією справою, хоч би які незначні вони були. Підслуховували нашу розмову чи ні, мій дім однаково під наглядом, і ФБР уже знає, що я веду розслідування вбивства Морріса Елтхауза. Наскільки мені відомо, поліція про це не знає, і я прошу вас нічого їй не розповідати. Це тільки додасть нам зайвих труднощів. Даруйте, що нічим вас не пригостив — я був дуже заклопотаний і забув про це. Містере Елтхауз, ви весь час мовчали. Чи не хочете ви що-небудь сказати?

— Ні. — Це було все, що Девід Елтхауз сказав за цілий вечір.

— Тоді — до побачення. — І Вулф вийшов з кабінету.

Всі повставали й рушили до передпокою. Я залишився в кабінеті — чоловіки й самі допоможуть дамам одягтися, тож я там не дуже потрібний. Уявляєте, яким невихованим я себе показав: навіть не подумав про задоволення подати пальто міс Хінклі! А коли я почув, як відчинилися вхідні двері, було вже пізно. Я зачекав, поки двері причинилися, вийшов і накинув ланцюжок. Всі вже стояли на тротуарі.

Ліфта я не чув, отже, Вулф, мабуть, пішов на кухню, і я й собі рушив за ним. Однак на кухні Вулфа не було. Так само, як і Фріца. Може, Вулф піднявся до оранжереї сходами? Але що б його до цього спонукало? Він міг іще, звичайно, спуститися вниз. Я зійшов сходами до Фріцової кімнати й відчинив двері.

Фріц мав змогу жити й нагорі, але йому більше подобалося в підвалі. Його кімната була не менша, ніж наш кабінет і вітальня заразом, але з роками виявилась добряче-таки захаращеною: столи завалені стосами журналів, на підставках бюсти Ескоф'є[6] і Брея-Саварена[7], на стінах меню в рамках, королівських розмірів ліжко, п'ять стільців, книжкові шафи (у нього двісті вісімдесят кухарських книжок), голова дикого кабана, якого Фріц убив у Вогезах, радіокомбайн з телевізором та стереофонічним програвачем, дві величезні шафи з давнім посудом — як твердить Фріц, однією з мисок користувався кухар самого Юлія Цезаря, — і таке інше.

Вулф сидів на найбільшому стільці, перед ним на столі стояла пляшка пива і склянка. Коли я ввійшов, Фріц, що сидів навпроти, одразу встав, але я підсунув собі інший стілець.

— Погано, що нашим ліфтом не можна спускатися вниз, — зауважив я. — Його не можна переобладнати?

Вулф ковтнув пива, поставив склянку й облизав губи.

— Я хочу знати все про ті електронні капості, — сказав пін. — Тут нас можуть підслухати?

— Не знаю. Я читав про одну штуку, яка ловить голоси на відстані півмилі, але не знаю, в якому радіусі вона діє і чи долає такі перешкоди, як стіни й підлоги. Певно, є й такі штуки, — я про них, правда, ще не читав, — що одної досить на цілий будинок. А якщо й немає, то скоро будуть. Людям тоді доведеться розмовляти на мигах.

Вулф пильно подивився на мене. Не відчуваючи за собою ніякої провини, я так само подивився на нього.

— Ви хоч розумієте, — сказав він, — що ніколи ще нам так не потрібна була цілковита секретність, як тепер?

— Розумію. Бог свідок, як я це розумію.

— А шепіт теж можна підслухати?

— Ні. Навряд. Один шанс із тисячі.

— Тоді розмовлятимемо пошепки.

— Так ви не дуже розійдетеся. Проте якщо Фріц увімкне телевізор якомога гучніше, а ми сядемо поруч і розмовлятимемо без крику, то можна обійтися й без перешіптування.

— Але ж можна було зробити це і в кабінеті!

— Звичайно, сер.

— Якого ж дідька це не спало вам на думку раніше?! Я кивнув головою:

— Ви, бачу, сидите як на голках. Я теж. Я й сам дивуюсь, як це мені не спало таке на думку раніше. Давайте спробуємо побалакати в такий спосіб. У кабінеті мені доведеться нахилятись над вашим столом.

Вулф звернувся до Фріца:

— Зробіть ласку, Фріце, ввімкніть телевізор. Байдуже що.

Фріц підійшов до комбайна, крутнув ручку, і скоро ми побачили на екрані жінку, яка висловлювала чоловікові жаль з приводу того, що вони зустрілися в житті. Потім він — ні, не чоловік, а Фріц, запитав, чи не треба гучніше. Я попросив трохи додати звуку й підсунув свій стілець до Вулфа. Той нахилився майже до самого вуха й забубонів:

— Нам слід бути готовими до будь-яких несподіванок. Ви не знаєте, чи ще існує клуб «Десять аристологів»?

Я стенув плечима. Таке запитання, що аж ніяк не стосувалося справи, міг поставити або цілковитий ідіот, або ж геній.

— Не знаю, — відказав я. — Минуло вже сім років… Може, й існує. Хочете, я зателефоную Лью'їсові Х'юїтту?

— Тільки не звідси.

— Я піду до телефону-автомата. Зараз?

— Так. Коли він скаже, що той гурток і досі… Або ні. Хоч би що він сказав про «Десять аристологів», спитайте, чи можна мені завтра вранці приїхати до нього й побалакати про одну невідкладну особисту справу. Якщо він запросить мене на ленч — а він так і зробить, — дайте згоду.

— Але ж він цілий рік живе в Лонг-Айленді!

— Я знаю.

— Нам, певно, доведеться позбуватись «хвоста».

— Не конче. Якщо фебеерівці побачать, що я їду до нього, — тим краще.

— Тоді чом би не подзвонити йому звідси?

— Я не тільки не проти, а навіть хочу, щоб про мій візит до Х'юїтта стало відомо, лише хай не знають, що я напросився сам.

— А якщо він завтра не зможе?

— Тоді одного з найближчих днів.

Я підвівся. Йдучи до передпокою, беручи з вішалки пальто та капелюх, відмикаючи двері й простуючи на Дев'яту авеню, я міркував про те, що за один день у нашому домі перекреслено одразу двоє правил — вранішній розпорядок і категорична відмова Вулфа виходити у справах з дому. Але навіщо?

Клуб «Десять аристологів» організували десять заможних чоловіків, що домагались, як вони самі казали, «взірцевого приготування їжі й питва». Задля досягнення цього ідеалу вони зібралися сім років тому в домі одного з них, пароплавного магната Бенджемена Шрайвера, а Льюїс Х'юїтт, також член гуртка, умовився з Вулфом, що страви їм готуватиме Фріц. Звичайно, нас із Вулфом запросили гуди також, і коли подали першу страву, один з типів за столом разом із млинцями з ікрою та сметаною нажерся миш'яку й урізав дуба. Правда, на взаємини Вулфа з Х'юїттом той випадок не вплинув. Х'юїтт мав у своєму маєтку в Лонг-Айленді величезну, футів сто завширшки, оранжерею з орхідеями, й досі був вдячний Вулфові за якусь особливу послугу, зроблену йому дуже давно, і десь двічі на рік приїздив до старого цегляного будинку на обід.

Х'юїтт узяв трубку не зразу — він був чи то в оранжереї, чи в конюшні, чи ще десь. Але почути мій голос йому було приємно., В кожному разі, так він сказав. Як тільки я повідомив, що Вулф хоче до нього навідатись, Х'юїтт відповів, що, звичайно, буде щасливий його бачити, залюбки посидить з нами за ленчем і в цьому зв'язку має до Вулфа одне запитання.

— Боюся, без мене ви не обійдетесь, — сказав я. — Я дзвоню з телефону-автомата в аптекарському магазині. Даруйте за нецеремонність, але ви певні, що нас ніхто не слухає з паралельного апарата?

— Як це?.. Ні! Мені здається, немає причин…

— Чудово. Я дзвоню з будки через те, що наш телефон підслуховують, а містер Вулф не хоче, аби стало відомо, що це він сам пропонує до вас приїхати. Тому нам не дзвоніть. Може статися, що завтра до вас хтось прийде, назветься репортером і почне розпитувати. Я кажу про це зараз, бо завтра можу забути. Якщо до вас звернуться, відповісте, що запросили нас на ленч іще минулого тижня. Умовились?

— Так, звичайно. Господи боже, то ви кажете, ваш телефон підслуховують?.. Але ж це незаконно?!

— Ну звісно. В цьому й уся річ. Ми розповімо вам про все завтра… В усякім разі, я сподіваюсь.

У нашому кабінеті стоять телевізор та радіоприймач, і я, повертаючись додому, сподівався застати Вулфа в його улюбленому кріслі біля приймача. Та в кабінеті нікого не було, і я спустився в підвал. Вулф сидів на тому самому місці, де я його залишив. Телевізор і досі гримів, і Фріц, позіхаючи, дивився на екран. Вулф сидів, відкинувшись на спинку стільця й заплющивши очі, губи в нього ворушилися — вони то втягували повітря, то випускали, то втягували, то випускали… Так, Вулф працював. Але що він цієї хвилини обмірковував? Я стояв і мовчки дивився на нього. Коли він поринає у цей свій стан — тобто заплющує очі й починає ворушити губами, я ніколи не перебиваю йому думки. Але тепер я мусив щосили зціпити зуби, щоб не розтулити рота, бо мені не вірилось, що Вулф справді міркує. Над чим би він мав оце сушити голову?

Збігло цілих дві хвилини. Три. Нарешті я вирішив, що Вулф просто мене інтригує. Я сів на стілець і гучно кашлянув. Вулф ураз розплющив очі, глянув на мене й випростався.

Я підсунув свій стілець ближче й сказав:

— Усе гаразд. Нас чекають опівдні. Так що виїздити треба о пів на одинадцяту.

— Ви не поїдете, — буркнув Вулф. — Я подзвонив Сеулові. Він прийде о дев'ятій.

— А-а, розумію. Ви хочете, щоб я лишився вдома на той випадок, якщо Регг пришле сюди своїх хлопців сповідатися!

— Я хочу, щоб ви розшукали Френка Оделла.

— О господи! То ось чиє ім'я ви так старанно вимовляли пошепки із заплющеними очима!

— Ні. — Вулф повернув голову: — Трохи гучніше, Фріце! — Потім знов до мене: — Вчора після ленчу я сказав, що ви мене переконали, нібито довести причетність до вбивства агентів ФБР — марний клопіт. Беру свої слова назад. Ми повинні повести справу так, щоб жодна з трьох версій не залишилась другорядною. Ось ці версії. Перша: вбивство вчинило ФБР. Друга: ФБР не вчиняло вбивства. І третя: забути про ФБР і залишити вбивство нерозкритим. Нас більше влаштовує друга версія, ось чому ми повинні розшукувати Френка Оделла. Та якщо нас примусять узятися за першу версію або за третю, ми опинимось у становищі, перебуваючи в якому нам ніколи не виконати своїх зобов'язань перед клієнтом.

— Але ж ви не брали ніяких зобов'язань, крім двох: почати розслідування і зробити все від вас залежне!

— Ви знову вживаєте не ті займенники!

— Гаразд, нехай буде «ми» і «нас».

— Це вже краще. Отже, все від нас залежне. А це — найбільше зобов'язання для чоловіка, який має почуття власної гідності. І цього почуття в обох нас аж надто багато. Очевидне одне. Байдужо, які обставини примусять нас ухвалити те чи інше рішення, але містер Регг повинен поні рити чи принаймні запідозрити, що Морріса Елтхауза вбив хтось із його людей. Поки що на гадку мені не спадає жоден хід, який привів би його до цього. А ви маєте пропозиції?

— Ні. Він або вірить у це, або ні. Десять проти одного, що вірить.

— Кінець кінцем шанси у нас є. Мені треба з вами порадитись щодо завтрашньої зустрічі з містером Х'юїттом. Розмова в нас буде довга, а в мене пересохло в горлі. Фріце!

Ніякої відповіді. Я обернувся. Фріц, сидячи на стільці, спав і, мабуть, хропів, але через телевізор ми нічого не чули. Я запропонував перейти до кабінету і для одміни ввімкнути музику. Вулф погодився, і ми розбудили Фріца, подякували за гостинність і побажали йому на добраніч. По дорозі до кабінету я прихопив на кухні пиво для Вулфа й молоко для себе. Коли я ввійшов до кабінету, Вулф уже ввімкнув радіоприймач і сидів за столом. Оскільки розмова мала бути довга, я підставив жовтий стілець ближче до Вулфа. Він палив собі пива, а я надпив молоко й промовив:

— Я забув сказати, що не спитав у Х'юїтта про «Десять аристологів». Але ж ви однаково завтра побачитеся з ним і спитаєте самі. То яка там у нас програма?

Вулф почав говорити.

Вже давно минула північ, коли Вулф пішов до ліфта, а я — по простирадла, ковдру та подушки, щоб провести другу ніч на кушетці в кабінеті.

8

У телефонному довіднику п'яти районів Нью-Йорка було понад сто Оделлів, але Френка не значилося жодного. Я вже мав ці відомості, коли сидів у п'ятницю о пів на десяту ранку за своїм столом і міркував, як діяти далі. Звертатися до Вулфа через таку дрібницю, звичайно, не варто було, до того ж його немає дома. Рівно о дев'ятій з'явився Саул Пензер, і Вулф, замість піднятися нагору в оранжерею, зійшов униз, одяг своє важке пальто та касторовий крисатий капелюх, поквапливо вийшов услід за Саулом на вулицю і сів до нашого «герона». Вулф, звісно, знав, що коли ввімкнути на повну потужність опалення, то в машині буде як у вусі, і все ж одяг тепле пальто, бо не довіряв ніяким пристроям, складнішим за тачку. Він, певно, боявся б якоїсь халепи у глухих і диких нетрях Лонг-Айленда, навіть якби за кермом сидів я.

Я мусив напружити всю силу волі, щоб зосередитись на Френкові Оделлу. Звернення до його особи могло виявитись усього-на-всього сліпим пострілом у темряву, зробленим з наказу Вулфа тільки через те, що з трьох версій він вибрав другу. А мені хотілося думати про Лонг-Айленд. Я добре знав: Вулф уміє користатися з обставин. Та ніколи ще мені не доводилось бути свідком такого хитромудрого плану, як той, що для його здійснення Вулф вирішив залучити Льюїса Х'юїтта. Ось чого мене так тягло туди, до Лонг-Айленда. В такому ділі геній потрібен, як у двигуні свічка, що дає іскру. Але хтось же та має подивитись і за тим, чи ке тече радіатор і чи не спущені шини! Якби не Саул Пензер, я б таки наполіг на своєму й поїхав з Вулфом. Проте Вулф викликав Саула, а Саул — єдина людина, якій би я довірив свої обов'язки, якби, скажімо, зламав ногу.

Отож я примусив себе думати про Френка Оделла. Найпростіше було б подзвонити у відділ амністій нью-йоркської поліції і запитати, чи нема його прізвища у списках людей, звільнених достроково. Тільки ж, певна річ, не по нашому телефону. Коли ФБР довідається, що ми тратимо час і гроші на Оделла, про якого нам розповів Квейл, вони там одразу зметикують: все це не просто так, виходить, Вулф підозрює Оделла в причетності до вбивства Елтхауза. А цього не можна допускати в жодному разі.

І я вирішив діяти напевно. Якщо котрийсь із фебеерівців прочитає ці рядки й дійде висновку, що я надто високої думки про його контору, то це означатиме, що він просто не знає багатьох своїх, сказати б, «домашніх» таємниць, Я, правда, теж знаю не все, однак мені відомо досить-таки чимало.

Я зазирнув на кухню, попередив Фріца, що йду з дому, одягнув у передпокої пальто й канедюх і, відімкнувши двері, ступив на Десяту авеню. В гаражі я попросив у Тома Халлорана дозволу скористатися телефоном і подзвонив у редакцію «Газетт» Лону Коуену. Лон був чоловік обережний і не став розпитувати, як у нас посуваються справи з місіс Бранер та ФБР. Він тільки поцікавився, чи я не знаю, де він може роздобути пляшку доброго коньяку.

— Цими днями я сам пришлю тобі пляшечку, — відповів я. — Якщо ти, звісно, заробиш. Почати можна сьогодні ж. Років два тому одного чоловіка на ім'я Френк Оделл посадили за шахрайство. Можливо, він добре поводився, йому скоротили термін, і тепер він на волі. А я, бач, узявся зараз за добродійну діяльність і хочу якнайшвидше знайти Оделла й перевиховати його. Мене можеш застати — і що скоріше, то краще, — дзвонячи по цьому телефону. — Я назвав номер. — І ще одне: цю свою нову діяльність я тримаю у таємниці, тож нікому про неї не згадуй.

Лон сказав, що години йому досить, і я пішов до гаража подивитись машини. Щороку Вулф купляє новий автомобіль, гадаючи, ніби цим зменшує ризик нещасливого випадку, — що насправді зовсім не так, — а вибір моделі полишає на мене. Мені вже був упав в око «роллс-ройс», але ж викидати через рік таку машину — просто злочин!… Однак цього дня я не побачив у гаражі нічого такого, на що варто було б поміняти наш «герон». Ми з Томом саме розмовляли про панель приладів «Лінкольна» 1965 року випуску, коли пролунав дзвінок і я підійшов до телефону. Це був Лон. З моїм завданням він упорався. Френка Оделла звільнили умовно торік, у серпні, взагалі ж його ув'язнення триватиме до кінця лютого. Живе в Бронксі — Ламонт-авеню, будинок 2553, працює у філії Дріскольського орендного агентства — Гран Конкур-стріт, 4018. Наприкінці Лон додав, що, як на нього, найкращий спосіб почати добродійну діяльність — це допомогти йому, коли він програє в покер, а я порадив йому краще грати в підкидного.

Я вирішив не брати таксі, а піти в метро, — звичайно, не задля того, щоб заощадити гроші нашої клієнтки. Просто пора вже було щось робити з моїми «хвостами». Минуло два дні й дві ночі, відколи ФБР, як можна було припустити, зацікавилось нами, і двадцять п'ять годин відтоді, як воно звернулося до Пераццо з вимогою позбавити нас ліцензій, а я й досі не бачив за собою непроханих супутників. Певно, я або легко від них одривався, або просто їх не помічав. Тепер я вирішив звернути на них увагу, але ж не простуючи пішки по вулиці! Доїхавши поїздом метро до станції біля Центрального вокзалу, я пересів на експрес, який ішов у бік житлових кварталів міста.

Коли у вас закралася підозра, що в метро за вами стежать, і ви хочете виявити шпига, починайте пробиратися вздовж вагона, а на кожній станції підходьте ближче до дверей, щоб в останню мить вискочити на платформу. В години пік робити це досить важко, але тепер було вже пів на одинадцяту ранку, до того ж я їхав у бік житлових кварталів.

Я помітив його вже на третій зупинці, точніше сказати, не його, а їх. Шпигів було двоє. Один — кремезний здоровило, що мало не діставав головою до штанги у вагоні, з темними вилупкуватими очима, яких він ніби не знав куди подіти, а другий нагадував кіноактора Грегорі Пека, якщо не брати до уваги невеличких каплуватих вух. Гра, дідько б її вхопив, полягала в тому, щоб їх викрити, а вони про це щоб і не знали, і коли я вийшов на станції біля Сто шістдесят восьмої вулиці, то був майже певен, що виграв. Я простував тротуаром з таким виглядом, немов тих двох для мене зовсім не існує.

Позбутися «хвоста» на нью-йоркських вулицях, коли ви не заплішений дурень і знаєте, що за вами стежать, — суща дрібниця. Існує тисячі способів, і той, кого переслідують, вибирає один з них залежно від часу й місця. Я неквапом плівся по Тремонт-авеню, позираючи коли-не-коли на свій годинник та номери будинків, аж поки не вздрів вільного таксі. Коли воно було вже ярдів за тридцять від мене, я прошмигнув між машинами, що стояли край тротуару, зупинив таксі, вскочив у нього, причинив дверцята, кинув водієві: «Женіть щодуху!» — і ще встиг загледіти «Грегорі Пека», який тільки очі витріщив, коли ми промчали повз нього. Другий шпиг стояв на протилежному боці вулиці. Ми проїхали сім кварталів і спинилися аж перед червоним світлом на перехресті. Сказати правду, я таки глянув назад. Потім назвав водієві номер будинку на Гран Конкур, спалахнуло зелене світло, і ми рушили далі.

На горішніх поверхах цього житлового будинку містилися контори кількох різних орендних філій, але одна з них — певна річ, та, що відала здачею в оренду приміщень, — була на першому поверсі. Я ввійшов. Контора займала невеличку кімнату — всього три столи та шафа з теками. Найближче до дверей сиділа вродлива молода жінка з копицею волосся на голові, якого вистачило б на всіх чотирьох бітлів. Коли вона, всміхнувшись до мене, спитала, чим може прислужитися, голова мені мало не запаморочилась і довелося спочатку перевести подих. Ні, подумав я, такі жінки в робочий час повинні сидіти вдома. Я відповів, що хотів би бачити містера Оделла, і вона кивнула своєю чарівною голівкою в глибину кімнати.

Він сидів за другим столом. Перше ніж ступити до нього, я трохи зачекав. Мені було досить одного погляду на нього. Дехто, посидівши за гратами, навіть і не дуже довго, виглядає зів'ялим, коли виходить на волю. Про Оделла цього не можна було сказати. На зріст не вдався, проте елегантний. Біла шкіра, світле волоссячко, вдягнений дуже чепуристо. Костюм у вузеньку смужку обійшовся йому — чи комусь іншому — щонайменше в дві сотні.

Він вийшов із-за столу, назвався Френком Оделлом і простяг мені руку. Було б куди краще, якби він сидів в окремому кабінеті; та чарівна жіночка, мабуть, і не знала, що сусідить з колишнім арештантом. Я відрекомендувався, дістав портмоне й подав йому свою візитку. Оделл уважно подивився на неї, сховав до кишені й сказав:

— Господи, а я вас і не впізнав! Я ж бачив у газетах ваші фотографії!

Мої фотографії не з'являлися в газетах уже більше року, а коли з'являлись, він був за гратами. Але я пустив ці слова повз вуха.

— Що вдієш — старію… — скрушно промовив я. — Ви б не подарували мені кілька хвилин? Hipo Вулф узявся за одну невеличку справу, в якій замішаний чоловік на ім'я Морріс Елтхауз, і гадає, що ви могли б дати нам деякі відомості.

Оделл не розгубився. Навіть оком не кліпнув. Він тільки сказав:

— Це той, якого вбили?

— От-от. Поліція, звичайно, провела розслідування. Як завжди. Тепер ідеться про приватне розслідування по бічній лінії.

— Якщо ви хочете знати, чи була тут поліція, то її тут не було. Давайте сядемо.

Він сів за свій стіл, а я — на стілець біля столу.

— Що ж то за бічна лінія?

— Все це не так просто… Йдеться про одне діло, яке робив Елтхауз, коли саме його вбили. Ви можете про це що-небудь знати, якщо в той час бачилися з ним, тобто в листопаді, торік у листопаді. Ви бачилися з ним у той час?

— Ні. Востаннє я бачився з ним років два тому. В залі суду. Коли дехто з людей, яких я вважав за своїх друзів, зробив мене козлом відпущення. А навіщо я здався поліції?

— О, коли вони розслідують вбивство, то беруться за всіх підряд. — Я махнув рукою. — А це ви цікаво сказали про козла відпущення. Може, це пов'язане з тим, що ми хочемо знати. Елтхауз не любив підтасовувати матеріалів? Він часом не був одним із тих ваших приятелів, що зробили вас козлом відпущення?

— Боронь боже! Ні, він не був моїм приятелем. Я бачився з ним усього двічі. Вперше тоді, коли він писав ту статтю чи збирався її писати. Він шукав більшу рибину. А я був усього-на-всього такий собі спритний службовець фірми «Бранер — нерухоме майно».

— Бранер? — Я наморщив лоба. — Щось не пригадую такого прізвища у зв'язку з тією справою. Щоправда, я не дуже з нею знайомий. Виходить, це ваші приятелі з фірми «Бранер — нерухоме майно» зробили вас козлом відпущення?

Оделл усміхнувся:

— Ви таки не дуже знайомі зі справою. Там ішлося про кілька дрібних махінацій, в яких я був замішаний. Люди з фірми «Бранер» поставилися до мене дуже мило. Віце-президент навіть улаштував мені побачення з самою місіс Бранер. Саме тоді я й зустрівся з Елтхаузом удруге — в кабінеті місіс Бранер, у неї вдома. Вона теж поставилася до мене мило. Повірила всьому, що я їй розповів. Навіть заплатила за мого адвоката. Частково. Вона, бачте, зрозуміла, що я вплутався у темну махінацію, але я пояснив їй, що сам не знаю, як це сталося, і вона не захотіла, щоб службовця її фірми визнали вплутаним у брудне діло. Я кажу, що це дуже мило з її боку.

— Звичайно… Але чому ви не повернулись у фірму «Бранер», коли вийшли… коли влаштовувались на роботу?

— Там не прийняли мене.

— О, це вже не дуже мило з їхнього боку, чи не так?

— Що ж, так уже ведеться. Зрештою, я ж сидів. Президент компанії — чоловік досить норовливий. Я, правда, міг би звернутись до місіс Бранер, та в мене ще лишилося трохи гордощів, до того ж я почув, що відкривається ця філія у Дрісколла. — Він знов усміхнувся. Я не опинився на лопатках. Зовсім ні. Робота тут досить перспективна, а я ще не старий. — Він висунув шухляду. — Ви дали мені візитку, і я хочу дати вам свою.

Оделл дав мені не одну візитку, а цілий десяток, ще й розповів про діяльність орендного агентства Дрісколла. Виявляється, в них дев'ять філій у трьох районах міста, які контролюють понад сотню будинків… Скоро я вже добре знав, що містер Дрісколл — дуже милий чоловік…

Я слухав Оделла просто так, із чемності, згодом подякував йому і, вже виходячи, дозволив собі перезирнутися з тією вродливою молодичкою. Вона й собі усміхнулася до мене. Так, куточок тут і справді дуже милий!

Оделл не запропонував мені роздягтись, і я, охолоджуючись, неквапом пішов по осяяній зимовим сонцем Гран Конкур-стріт. У моїй голові вже народжувався цілий ланцюг взаємопов'язаних між собою обставин.

1. Місіс Бранер розіслала книжку про ФБР.

2. Морріс Елтхауз збирав матеріали для статті про ФБР.

3. Агенти ФБР убили Елтхауза чи принаймні були в його квартирі під час або після вбивства.

4. Елтхауз був знайомий з місіс Бранер і приходив до неї додому.

5. Службовець фірми місіс Бранер попав до в'язниці (став козлом відпущення?) внаслідок публікації статті Елтхауза.

Це був не просто збіг обставин — це були причина і наслідок якоїсь збіса заплутаної ситуації. Я спробував об'єднати обставини в якусь систему, але дуже скоро збагнув: комбінацій і варіантів буде аж надто багато. Неважко навіть припустити, що Елтхауза вбила сама місіс Бранер. Проте це неможливо вже тому, що вона — наш клієнт. Очевидне одне: голка загубилася саме в цьому стіжку сіна, і її треба знайти.

А Вулф пошив мене в дурні. Він спитав у Ярмека про статтю Елтхауза для журналу «Тік-Ток» просто так і послав мене шукати Оделла тільки через те, що не міг придумати для мене кращої роботи. То ось у чім тут річ!

Подзвонити Вулфові я не міг, навіть якби він був удома. Я вирішив не дзвонити й до Х'юїтта — і по тільки тому, що звичайно в таких місцях до одного номера паралельно підключено по десятку апаратів. Фебеерівці, певно, поїхали за Вулфом і туди, адже Саул дістав указівку не звертати на «хвіст» уваги, а підслухати приміський телефон для ФБР — суща дрібниця. Одного разу мені пощастило довідатись… Та зараз про це не варто розповідати.

Але йти додому й чекати склавши руки Вулфа я теж не збирався. Отож я знайшов телефонну будку, набрав номер місіс Бранер, покликав її до апарата й запитав, чи не змогла б вона побачитися зі мною за ленчем о пів на першу в ресторані Рустермана. Вона згодилась. Після цього я подзвонив до ресторану, покликав Фелікса і спитав, чи вільна ота невеличка, але з доброю звукоізоляцією кабіна нагорі. Фе-лікс відповів ствердно. Я вийшов з будки й сів у таксі.

Ресторан Рустермана втратив, звичайно, ту славу, яку мав при Маркові Вукчичу. Вулф уже не опікає цього закладу, але раз на місяць усе ж таки навідується сюди, та й Фелікс час від часу приходить до старого цегляного будинку на порадою. Вулф завжди бере з собою мене та Фріца, ми обідаємо в невеличкій кабіні нагорі і щоразу починаємо з короля супів — Germinia L'Oseille. Отож ту кімнатку я добро знаю. Фелікс провів мене туди, чемно підтримуючи розмову, і побув зі мною доти, аж доки — спізнившись усього на десять хвилин — прийшла місіс Бранер.

Вона замовила подвійний мартіні з маринованою цибулинкою. Цих жінок важко збагнути. Я гадав, вона забажає хересу чи дюбоне і вже напевно обійдеться без маринованої цибулини. Коли принесли мартіні, місіс Бранер зробила три чималі ковтки підряд, поглянула вслід офіціантові, чи той щільно причинив за собою двері, і нарешті сказала:

— По телефону я, звичайно, ні про що у вас не розпитувала. Щось трапилось?

За компанію я й собі замовив мартіні, тільки без цибулини, надпив ковток і відповів:

— Нічого такого. Просто містер Вулф порушив сьогодні два свої правила: вранці відмовився почаклувати над орхідеями в оранжереї, а потім вийшов з дому у ваших справах. Тепер він в одного чоловіка в Лонг-Айленді. Може, його поїздка щось і дасть, та поки що особливих надій не покладайте. Сам я щойно прогулявся до Бронкса і побачився з чоловіком на ім'я Френк Оделл. Колись він нібито служив у вашій фірмі «Бранер — нерухоме майно». Це правда?

— Оделл?

— Так.

Місіс Бранер наморщила лоба.

— Я не… А-а, ну звісно! Оделл… Такий невеличкий чоловічок, він ще мав купу неприємностей. Але ж він… Хіба він не у в'язниці?

— Був. Кілька місяців тому його умовно звільнили.

Місіс Бранер сиділа все ще з наморщеним лобом.

— Але ж навіщо вам було з ним бачитись?

— Це довга історія, місіс Бранер. — Я знову ковтнув мартіні. — Містер Вулф вирішив спочатку трохи розвідати про діяльність ФБР у Нью-Йорку та в околицях міста. Крім усього іншого, нам стало відомо, що минулої осені один чоловік на ім'я Морріс Елтхауз надумав зібрати матеріали для журнальної статті про ФБР, а місяць і три тижні тому його вбили. Цим варто було поцікавитись, і ми дещо перевірили. Ми з'ясували, що років два тому Елтхауз написав статтю під назвою «Афера з маєтністю», і після цієї статті чоловік на ім'я Френк Оделл потрапив до в'язниці, звинувачений у шахрайстві. Містер Вулф доручив мені розшукати Оделла. Я знайшов його координати, побачився з ним і дізнався, що він працював у вашій фірмі. Тож я й подумав, що мені слід розпитати про все це вас.

Місіс Бранер поставила келих на стіл.

— Але про що ж мене розпитувати?

— Я маю до вас кілька запитань. Наприклад, щодо Морріса Елтхауза. Ви добре його знали?

— Я взагалі його не знала.

— Він був принаймні один раз у вас удома. В кабінеті. Так сказав Оделл.

Місіс Бранер кивнула головою:

— Це правда, був. Я згадала про це, коли прочитала про його вбивство. — Вона рвучко підвела голову. — Мені не до вподоби ваш тон, містере Гудвін. Чи не хочете ви сказати, ніби я щось приховую?

— Так, місіс Бранер. Саме це я й хочу сказати. Що ви напевно щось приховуєте. І краще нам з'ясувати це до ленча, ніж після нього. Ви найняли містера Вулфа для справи, яку можна вважати за майже безнадійну. Єдине, чим ви могли б нам допомогти, — це розповісти все, що має хоч якийсь, хай навіть найменший стосунок до справи. І те, що ви знали Морріса Елтхауза чи принаймні зустрічалися з ним, певна річ, насторожує нас. Ви знали, що він працює над статтею про ФБР? Тільки не перебивайте мене. Ви знали чи, може, підозрювали, що ФБР причетне до його вбивства? Чи не тому ви й розіслали ту книжку? Чи не тому ви й прийшли до Ніро Вулфа? Поки що ось ці запитання. Просто ми повинні знати все, що знаєте ви, та й годі.

Місіс Бранер трималася чудово. Жінка, що зуміла не змигнувши оком кинути вам чек на сто тисяч доларів, навряд чи звикла вислуховувати думки свого найманця. І все ж вона мовчки мене слухала. Місіс Бранер не лічила до десяти — принаймні вголос, — а тільки взяла свій келих, зробила ковток, подивилась мені в очі, тоді поставила келих на стіл і промовила:

— Я нічого не приховую. Просто мені й на думку не спало згадати про Морріса Елтхауза. Чи, може, й з'являлась така думка, але тоді, коли я міркувала про цю справу, а не тоді, як розмовляла з містером Вулфом. Бо все це було так… Я справді нічого не знала. Нічого я не знаю і тепер. Я прочитала про вбивство й пригадала, що бачилася з ним. Але думка про те, що до вбивства може бути причетне ФБР, з'явилась у мене після того, як міс Дакос, моя секретарка, сказала… Та це були просто жіночі теревені. Вона теж нічого не знала. Це не мало ніякого відношення до мого наміру розіслати книжку. Книжку я розіслала після того, як прочитала її і подумала, що важливим людям буде важливо з нею ознайомитися. Вас задовольняє моя відповідь?

— Цілком. Але вона викликає що одне запитання. Не забувайте тільки, що я працюю на вас. Що вам розповіла міс Дакос?

— Та так, пусте. Вона жила в тому самому будинку — та, власне, й тепер живе. Її…

— В якому будинку?

— В будинку, де жив і той чоловік, Морріс Елтхауз. У Вілліджі. На другому поверсі, під його квартирою. Того вечора вона кудись ходила, і невдовзі після…

— Того вечора, коли сталося вбивство?

— Так. Тільки не перебивайте. Невдовзі після того, як міс Дакос вернулася додому, вона почула на сходах кроки. Якісь люди спускалися вниз, і її зацікавило, хто б то міг бути. Вона підступила до вікна й виглянула на вулицю. З будинку вийшли троє чоловіків і завернули за ріг. Вона подумала, що ті троє з ФБР. На цю думку її наштовхнуло тільки те, що вони були дуже схожі на агентів ФБР. «Такого типу», — сказала міс Дакос. Як я вже згадувала, вона нічого не знала, не знала і я, чи є якийсь зв'язок між Моррісом Елтхаузом і ФБР. Ви питали, чи я знала, що він працював над статтею про ФБР. Ні, не знала, поки ви про це не сказали. Мене образила ваша підозра, нібито я щось приховую. — Місіс Бранер. поглянула на свій годинник. — Уже початок другої, а о пів на третю у мене засідання комісії, і я не можу спізнюватись.

Я натис кнопку на столі — два короткі сигнали — і попросив у місіс Бранер вибачення, що запросив її на ленч, а тепер морю голодом. Через кілька хвилин увійшов П'єр із супом з омарів, і я сказав йому принести печеню через десять хвилин, не чекаючи дзвінка.

Тут виникла одна делікатна обставина. З погляду ділового я мав би доповісти місіс Бранер, що в ресторані Рустермана і з Вулфа, і з мене, і з наших гостей брати гроші рішуче відмовляються, отож вартість ленча у рахунок витрат на її справу не ввійде. Однак говорити про це за печенею по-московському, грибами по-польському, салатом «Беатріс» та суфле «Арменонвіль» мені здалося просто нетактовним, і я промовчав. Не став я перепитувати і про міс Дакос, адже єдине, що нас цікавило, була діяльність ФБР. За ленчем я довідався, що місіс Бранер одержала шістсот сім листів, у яких їй коротко, але щиро дякували за книжку, сто вісімдесят чотири листи — декотрі з них досить довгі, — в яких автори висловлювали невдоволення вчинком жінки, і двадцять дев'ять анонімних листів та листівок, де її просто поливали брудом. Мене здивувало, що таких налічувалось тільки двадцять дев'ять, адже серед тих десяти тисяч душ, яким місіс Бранер надіслала книжку, принаймні кілька сот були члени товариства Джона Берча та інших таких організацій.

За кавою я повернувся до розмови про Сару Дакос, але перед цим дещо підрахував. Якщо Вулф виїде від Х'юїтта о четвертій годині, то вдома буде десь о пів на шосту. Але ж він може виїхати й пізніше, скажімо, о п'ятій, і прибуде о пів на сьому, а тоді йому ще забагнеться відпочити після небезпечної, як на нього, нічної поїздки, коли мимо пролітають тисячі шалених машин… Одне слово, звільниться він уже після вечері. Отож коли П'єр налив кави й вийшов, я промовив до місіс Бранер:

— Містер Вулф захоче, звісно, побалакати з міс Дакос. Може, та й справді, як ви сказали, нічого не знає, але він повинен сам у цьому переконатись. Ви б її не попросили, щоб вона прийшла сюди о дев'ятій вечора? До цієї кімнати. Вдома, у нашому кабінеті, можливо, стоять потайні мікрофони.

— Але ж я вам сказала: то були просто жіночі теревені! Я відповів, що вона, може, й має рацію, але Вулф — чоловік дивакуватий і взяв собі за звичку діставати потрібні йому відомості від людей, які люблять просто плескати язиком. Отож коли місіс Бранер допила каву, ми пішли з нею до кімнати Фелікса в глибині будинку, й вона подзвонила звідти міс Дакос і про все домовилась.

Я провів місіс Бранер на вулицю, посадив у машину, вернувся нагору й випив іще чашку кави. Вулфові я вирішив не дзвонити, поки не буду певен, що вони там скінчили ленч. Я сидів, обмірковуючи бесіду з місіс Бранер, і спіткнувся тільки на одному: я не поцікавився, чи чула міс Дакос розмову Морріса Елтхауза та Френка Оделла з місіс Бранер у її кабінеті. Звичайно, про це нам може сказати і Capa Дакос, але з'ясовувати такі деталі Вулф покладає на мене, і я мусив це зробити. Наскільки обгрунтовано припущення, що саме міс Дакос повідомила поліцію про тих трьох чоловіків? Анінаскільки, хіба що вона могла вигадати це для поліції чи для місіс Бранер. З вікна будинку шістдесят три їй годі було побачити, як вони підійшли до машини за рогом, надто ж розгледіти номер машини. Та якщо дівчина їх усе ж таки бачила, ми дістанемо підтвердження першої версії — що Елтхауза вбили агенти ФБР, але не другої, яка влаштовує нас більше. То й що? Адже для планів Вулфа це теж щось би та заважило.

Мені пригадалось, як учора, прогулюючись по Вашінгтон-сквер, я відзначив про себе, що Арбор-стріт лежить у Вілліджі й Сара Дакос теж живе у Вілліджі. Тепер це могло бути чимось більшим, ніж випадковий збіг обставин. Це могло бути причиною і наслідком.

О третій годині я зайшов до кімнати Фелікса і набрав номер Льюїса Х'юїтта. В цьому шикарному ресторані й телефон, певно, якийсь не такий, бо минуло добрих чотири хвилини, перше ніж я почув голос Вулфа:

— Алло, Арчі?

— І так, і ні, — сказав я. — Та все ж більше так, аніж ні. Я в Рустермана. Ми тут з місіс Бранер саме пообідали. Якщо ви приїдете сюди до пів на сьому, я встигну доповісти про все ще до вечері. Ми зможемо тут і повечеряти, бо одна особа прийде сюди о дев'ятій дещо обговорити.

— Їхати до ресторану?

— Атож, сер.

— У Рустермана? Чому не в кабінеті?

— Тут буде краще. Якщо, звісно, ви не хочете, щоб одна чарівна дівчина години зо дві розмовляла з вами при ввімкненому радіоприймачу та ще й замалим не сидячи у вас на колінах!

— Яка ще дівчина?

— Сара Дакос, секретарка місіс Бранер. Я все поясню, коли ви приїдете.

— Якщо я приїду. Чудово! — І Вулф поклав трубку.

Я набрав добре знайомий номер і сказав Фріцові, що ми вечерятимемо в Рустермана, а відбивні котлети з оленини в маринаді нехай залишить на завтра. Потім я знайшов у довіднику телефон місіс Елтхауз і подзвонив їй, та коли вона взяла трубку, я передумав розмовляти з нею по телефону. Я тільки хотів запитати, чи по траплялось їй чути, щоб син згадував дівчину на ім'я Сара Дакос. Але ж мені треба було якось згаяти ще цілих три години часу, і я міг з таким самим успіхом прогулятись. Отож я спитав місіс Елтхауз, чи вона не проти прийняти мене десь о пів на п'яту, і жінка дала згоду. Виходячи з ресторану, я сказав Феліксові, що ми з Вулфом ще прийдемо до нього вечеряти.

9

Я сидів у кабінеті з глухими стінами, випроставши ноги й розглядаючи носаки своїх черевиків, уже вдесяте перебираючи в голові обставини цієї заплутаної справи, коли за двадцять до сьомої Фелікс розчинив двері й з'явився Вулф. Знаючи, що в такий час внизу у Фелікса відвідувачів найбільше, я відразу його нагнав, узяв у Вулфа пальто, почепив на вішалку й висловив сподівання, що поїздка в нього була цікава.

У відповідь Вулф щось буркнув і сів у крісло, яке Марко Вукчич багато років тому придбав спеціально для свого товариша Hipo. Між його візитами це крісло стояло в кімнаті, де колись був особистий кабінет Марко.

— Я зробив висновок, — промовив Вулф, — що наші сучасники напівідіоти-напівгерої. Бо тільки герої здатні вижити у цій круговерті й лише ідіотам хочеться жити в ній.

— Це не завжди так, — висловив я свою думку. — Після вечері ваше самопочуття поліпшиться. Сьогодні у Фелікса вальдшнепи.

— Знаю. — Вулф сердито глипнув на мене. — Ви таке любите!

— Я не голодний. Принаймні поки що. То як там у Х'юїтта?

— Та нехай йому біс! Він любить те, що й ви. Я все залагодив. Саул став у великій пригоді, як завжди. Все гаразд.

Я присунув собі стілець.

— У моєму звіті, може, буде й не все гаразд, але і в ньому є дещо цікаве. Почну з кінця. Місіс Елтхауз запевняє, мовби ніколи не чула, щоб її сип згадував ім'я Сари Дакос.

— А чому він мав згадувати це ім'я?

— В тому й уся штука. Причина і наслідок.

І я докладно розповів про всі події та розмови за день, не забувши згадати й про свої витівки зі шпигами з ФБР. По суті, це було наше перше зіткнення з супротивником, і я подумав, що Вулф повинен знати, як ми поводились. Крісло Вукчича не таке зручне, як у нас в кабінеті, і Вулф не міг, заплющивши очі, відкинутись на спинку. І все ж він почував себе тут майже як удома. Коли я скінчив, на обличчі в нього не ворухнувся жоден м'яз, він навіть не розплющив очей. Три хвилини я сидів у цілковитій тиші. Потім не витримав:

— Я, звісно, розумію, що все це вам остогидло. Добре, що ви хоч завдали собі клопоту мене вислухати. Вам начхати на те, хто вбив Морріса Елтхауза. В голові у вас тільки карколомний трюк, який ви задумали, а хто й кого там убив — ну його к лихій матері! Вельми вам вдячний, що ви бодай не захропли! Бо я, бачте, людина вразлива.

Вулф розплющив очі:

— Пхе! Я сказав, що все гаразд, і не помилився. Все гаразд. Але не слід було спинятися на півдорозі. Ту дівку ви могли б запросити прийти сюди вдень, а не ввечері.

Я кивнув головою:

— Вам не тільки все остогидло — до вас іще не зразу все й доходить. Ви казали, що нас більше влаштовує друга версія, і ми, певна річ, прагнемо знайти хоч якийсь шанс її довести. Сара Дакос була в тому будинку коли не під час убивства, то невдовзі після нього. Може, вона якимось чином стане нам у пригоді. Якщо ви хочете…

Двері розчинились, і ввійшов з повним підносом П'єр. Я глянув на годинник: чверть на восьму. Виходить, це Вулф дав Феліксові таке розпорядження. Господи, принаймні одного правила він ще додержується і, звичайно ж, не відмовиться й ще від одного: ніяких ділових розмов за столом.

Вулф підвівся і вийшов з кімнати помити руки. Коли він повернувся, П'єр уже поставив устриці і стояв, готовий підсунути Вулфові крісло. Вулф сів, підхопив на виделку устрицю і, поклавши її до рота, спробував роздушити спершу язиком, а потім зубами. Нарешті проковтнув і, кивнувши головою, промовив:

— Містер Х'юїтт вивів чотири гібриди Miltonia sanderea і Odontoglossum pyramus. Одному з них навіть варто дати ім'я.

Отже, вони знайшли там час оглянути оранжерею!

Десь о пів на десяту з'явився Фелікс і попросив дозволу відірвати нас на хвилинку від вечері. Він прийшов порадитись, як переправити з Франції літаком лангустів. А насправді виявилося, що Фелікс хотів лише заручитися згодою Вулфа на морожені лангусти. Проте в нього, звичайно ж, нічого не виходило. Та Фелікс стояв на своєму, і вони з Вулфом усе що сперечалися, коли П'єр завів до кімнати Сару Дакос. Вона з'явилась у призначений час. Я взяв у неї пальто, запропонував кави, й вона не відмовилась. Я посадив її за стіл і, зачекавши, поки Фелікс піде, відрекомендував Вулфові.

Вулф узявся б оцінити на погляд чоловіка, але в жодному разі не жінку. Він глибоко переконаний, що будь-яке враження, яке справляє жінка, оманливе. Заговоривши до гості, він, звісно, очей убік не одвів і висловив сподівання, що місіс Бранер переказала їй розмову зі мною.

Сьогодні міс Дакос була не така жвава, як минулого разу в кабінеті місіс Бранер, і її карі очі теж блищали не так. Місіс Бранер сказала, нібито міс Дакос просто розводила теревені, але тепер, коли дівчину послали на розмову з Hipo Вулфом, вона, очевидно, збагнула, що натеревенила зайвого.

— Так, місіс Бранер мені сказала, — нарешті відповіла дівчина.

Вулф примруживсь і пильно подивився на неї. Світло тут було не таке яскраве, як у кабінеті місіс Бранер, та й очі в міс Дакос були сьогодні стомлені від роботи.

— Мене цікавить усе, пов'язане з Моррісом Елтхаузом, — сказав Вулф. — Ви добре його знали?

— Ні, не дуже, — похитала вона головою.

— Ви жили з ним в одному будинку…

— Так… Але в Нью-Йорку, як ви знаєте, це ще нічого не означає. Я переїхала в той будинок десь рік тому, і коли ми якось зустрілися в під'їзді, то обоє пригадали, що вже бачились — у кабінеті місіс Бранер. Містер Елтхауз був там з отим чоловіком, Оделлом. Після того ми вряди-годи удвох вечеряли — разів зо два на місяць.

— В інтимні взаємини це не переросло?

— Ні. Незалежно від того, що ви називаєте «інтимними взаєминами». Таких взаємин у нас не було.

— Тоді з цим усе ясно, можна перейти до діла. Того вечора у п'ятницю, двадцятого листопада… Ви часом не вечеряли тоді з містером Елтхаузом?

— Ні.

— Але ж вас не було вдома?

— Не було. Я ходила до Нової школи на лекцію.

— Самі?

Сара Дакос усміхнулася:

— Ви схожі на містера Гудвіна — теж намагаєтесь довести, що ви детектив. Так, я ходила сама. Лекція була про фотографію. Я люблю фотографувати.

— Коли ви повернулись додому?

— Незадовго до одинадцятої. Хвилин за десять. Об одинадцятій я хотіла послухати випуск новин.

— А потім? Спробуйте пригадати все якомога точніше.

— Мені особливо нема чого пригадувати. Ввійшла в будинок і піднялася сходами — всього на один поверх — до своєї квартири. Скинула пальто, випила трохи води й почала роздягатись. Коли це чую — по сходах хтось іде. Так наче крадеться. Це мене здивувало. Хто воно там, думаю, так ходить? У нашому будинку всього чотири поверхи, а жінки з четвертого поверху вдома саме не було — поїхала до Флоріди. Я ступила до вікна і трохи його прочинила, щоб тільки вистромити голову. З будинку вийшли троє чоловіків, повернули ліворуч і швидко попростували за ріг. — Міс Дакос розвела руками. — Оце й усе.

— Вони не почули, як ви прочинили вікно? Ніхто з них не озирнувся?

— Ні. Я прочинила вікно ще перше ніж вони вийшли з будинку.

— Вони розмовляли між собою?

— Ні.

— Ви їх розгледіли? Чи хоча б одного з них?

— Ні. Звичайно, ні.

— «Звичайно» зовсім не обов'язкове. Отже, не розгледіли?

— Ні.

— Ви могли б їх упізнати?

— Ні. Я ж бо не бачила їх в обличчя.

— Ви не помітили в них чогось особливого, характерних рис — скажімо, зріст, манера ходити?

— Ну… Ні.

— То не помітили?

— Ні.

— Після цього ви лягли спати?

— Так.

— Ввійшовши до квартири — ще до того, як почули на сходах кроки, — ви не почули якогось грюкоту нагорі, у квартирі містера Елтхауза?

— Я не звернула уваги. Я ходила по квартирі, скидала й ховала пальто, крім того, я відкрутила кран і ждала, поки потече холодна вода. А в його кімнаті на підлозі грубий килим.

— Ви бували в нього?

Міс Дакос кивнула головою.

— Кілька разів. Три чи чотири рази. Перед тим, як іти на вечерю, ми випивали по чарочці.

Дівчина взяла чашку, рука в неї не тремтіла. Я зауважив, що її кава вже, певно, прохолола, і запропонував долити гарячої, але міс Дакос попросила не турбуватись і піднесла до губів чашку. Вулф налив собі кави сам і теж зробив ковток.

— Коли і як, — озвався він, — ви дізналися, що містера Елтхауза вбито?

— Вранці. В суботу я не працюю і встаю пізно. Прийшла Айрін, прибиральниця, і постукала до мене в двері. Це було після дев'ятої.

— То це ви подзвонили в поліцію?

— Так.

— Ви їм сказали, що бачили, як із будинку виходило троє чоловіків?

— Так.

— Ви сказали, що, на вашу думку, то були співробітники ФБР?

— Ні. Це було… Я… Я була ніби шокована. Доти я зроду не бачила покійників, хіба що тільки в труні.

— Коли ви сказали місіс Бранер, що, на вашу думку, то були співробітники ФБР?

Сара замислилась, нерішуче поворушила губами.

— У понеділок.

— Чому ви вирішили, що то співробітники ФБР?

— Вони мали такий. вигляд. Молоді постаті, так би мовити, атлетичні, і те, як вони йшли…

— Ви ж сказали, що не помітили нічого особливого!

— Так, звичайно. Це не було… Особливого я не помітила нічого. — Дівчина прикусила губу. — Я здогадувалася, що ви запитаєте мене про це. Мені здається, я повинна признатися: гадаю, головна причина того, чому я так сказала місіс Бранер, — це те, що я знала про її ставлення до ФБР. Я не раз чула, як вона відгукувалась про ту книжку, і подумала, що їй імпонуватиме… Я хочу сказати, це мало відповідати її ставленню до ФБР. Я розумію, як це звучить, але, сподіваюся, ви не розповісте про це місіс Бранер.

— Я скажу їй тільки те, що буде потрібно для справи. — Вулф узяв чашку, надпив каву, поставив чашку і глянув на мене. — Арчі?

— Всього одне чи двоє невеличких запитань. — Я перевів погляд на Сару Дакос, і вона подивилась на мене. Коли карі очі дивляться просто на вас, вони здаються ще темнішими. — Поліцейські, звісно, цікавились, коли ви бачилися з Елтхаузом востаннє. Коли це було?

— За три дні до… до тієї п'ятниці. У вівторок уранці. Ми випадково зустрілися в під'їзді й побалакали хвилини зо дві. Про те, про се.

— Він розповідав вам, що готує статтю про ФБР?

— Ні. Про свою роботу він ніколи зі мною не розмовляв.

— Коли ви востаннє з ним обідали чи, може, вечеряли?

— Напевно не пам'ятаю. Приблизно за місяць перед тим, як це сталося. Десь у жовтні. Ми разом вечеряли.

— У ресторані?

— Так. В одному недорогому німецькому.

— Ви коли-небудь бачилися з міс Меріан Хінклі?

— Меріан Хінклі? Ні.

— А з чоловіком на ім'я Вінсент Ярмек?

— Ні.

— З Тімоті Квейлом?

— Ні.

— Елтхауз коли-небудь згадував при вас ці імена?

— Не пам'ятаю. Може, й згадував.

Я звів брови і глянув на Вулфа. Він з півхвилини дивився на Сару Дакос, гмукнув і нарешті сказав дівчині, що навряд чи її розповідь нам знадобиться, отож вони, либонь, марно згаяли вечір. Ще не доказав він цих слів, як я встав, узяв її пальто і, коли й вона підвелася, допоміг їй одягтися. Вулф лишився сидіти в кріслі. Він узагалі рідко встає, коли вітається чи прощається жінка; може, в нього й щодо цього є своє правило, однак справжньої причини такої його поведінки я ніколи не знав. Міс Дакос попросила мене не завдавати собі клопоту й не проводжати її вниз. Однак я, бажаючи показати, що не всі приватні детективи так погано виховані, пішов провести дівчину на вулицю. На тротуарі, поки швейцар підкликав таксі, вона сперлась на мою руку й сказала, що буде нам дуже вдячна, коли ми не розповімо місіс Бранер про її признання, і я поплескав Сару по плечу. Цей жест може означати що завгодно — від вибачення до обіцянки, і тільки той, хто плескає, знає, що саме має на увазі.

Коли я знов піднявся до кімнати нагорі, Вулф так само сидів у кріслі, склавши руки на животі й переплівши пальці. Я причинив за собою двері, повернувся до нього, і він пробурмотів:

— Вона бреше?

— Ну звичайно, — відповів я і сів.

— Чого ви, хай вам чорт, такі певні?

— Ну гаразд, — промовив я, — щоб не тягти кота за хвіст, скажемо навпростець: на гарненьких жіночках я розуміюсь, а ви — пі, бо й не намагаєтесь цього робити — таке, зрештою, ваше правило. Та навіть вам слід усвідомлювати, що не така вона дурненька, аби торочити місіс Бранер всю оту нісенітницю про агентів ФБР лише задля одного: вона, бачте, подумала, нібито її господині буде приємно про це чути! Я взагалі маю сумнів, чи справді вона така простачка. Однак дівчина сказала про це місіс Бранер, отже, мала для цього свої причини. Ні, вона не просто стала розводитися про те, як вони там ходять. Так, вона мала поважну — тільки сам бог знає яку — причину говорити про це. Ось одне припущення з десяти можливих: коли Сара Дакос підійшла до своїх дверей і почула нагорі стук і грюк, то піднялася на поверх вище, стала прислухатися під дверима Елтхауза й про щось важливе довідалась. Мені це не до вподоби. Бо коли так було, то чого вона не розповіла про це поліції? Мені здається, вона щось знає, але не хоче пробовкатись. Наприклад, що Елтхауз працював на ФБР. Він…

— Звідки вона про це знає?

— О, їхні взаємини зайшли досить далеко і стали інтимними. Те, що вона сказала, — найпростіша для всіх жінок брехня, вони повторюють її ось уже десять тисяч років. Адже це вельми зручно: обоє жили в одному будинку, він жінок не цурався, а вона ж не якась там стара відьма. Морріс сам їй про все розповів. Сказав навіть, що фебеерівці можуть непрохано прийти до нього, коли його не буде вдома. Того ж вона й…

— Піднялась нагору подивитися, чи він удома?

— Авжеж. По тому, як переконалася, що ті троє пішли. Але квартира була замкнена, ключа вона не мала, а на стук чи дзвінки ніхто не озивався. В кожнім разі, я тільки відповідаю на ваше запитання, чи міс Дакос бреше. Так, вона бреше.

— Тоді ми повинні знати правду. Добудьте її!

Цього й слід було сподіватися. Вулф, звичайно, не думає, що я піду з дівчиною до «Фламінго», кілька годин з нею потанцюю і до кінця вечора знатиму про всі її найглибші таємниці. Одначе він вдає, нібито на це сподівається, і гадає, що цим заохочує мене докладати ще більших старань.

— Треба поміркувати, — відповів я. — Поміркую про це пізніше — на кушетці. Ви не проти змінити тему розмови? Вчора ввечері ви запитали, чи не можу я придумати якогось ходу, що примусив би Peггa повірити, нібито Елтхауза вбив хтось із його людей. Я відповів, що не можу. Але я таки придумав. Вони відкрито стежать за Сарою Дакос, отож тепер знають, що вона приходила сюди, і майже певні, що тут були й ви. Відомо їм і те, що живе дівчина на Арбор-стріт, шістдесят три, але вони не здогадуються, що вона чула чи бачила тієї ночі. Тому їм і невтямки, що Capa нам розповіла, але вони припустять, що мова йшла про ту ніч. Це має нам допомогти.

— Може, й так. Отже, все гаразд.

— Отож-бо. Якщо ми візьмемо таксі, поїдемо додому до Кремера й посидимо годинку в нього, вони впевняться, що ми довідалися від Сари Дакос щось гаряченьке про те нерозкрите вбивство. Це напевно нам допоможе.

Вулф похитав головою:

— Ви дали містерові Кремеру наше слово честі.

— Воно поширюється тільки на нашу з ним минулу зустріч і розмову. Ми їдемо до нього ось чого: намагаючись щось з'ясувати про ФБР, ми зацікавилися самим Моррісом Елтхаузом, який працював на них і був убитий, а Сара Дакос дещо розповіла нам про вбивство, і, як нам здається, про це варто знати й Кремерові. Отож наше слово честі залишається твердим, як криця.

— Котра година?

Я подивився на годинник:

— За три хвилини десята.

— Містер Кремер уже, мабуть, ліг спати, а в нас немає для нього нічого путнього.

— Чого ж, у біса, немає?! У нас є одна людина, яка має підстави вважати, що то були агенти ФБР, але свої відомості та людина приховує. Це буде легка здобич для Кремера.

— Ні. Це наша здобич. Міс Дакос ми віддамо містерові Кремеру тільки після того, як вона не буде нам потрібна. — Вулф посунув назад крісло. — Добудьте правду від неї. Завтра ж. Я стомився. Ми їдемо додому, і — спати!

10

В суботу о десятій тридцять п'ять ранку я відімкнув ключем вхідні двері будинку номер шістдесят три на Арбор-стріт, піднявся дерев'яними сходами на третій поверх, потім скористався другим ключем і ввійшов до квартири, яка належала Моррісові Елтхаузу.

Я вирішив добути правду від Сари Дакос власним шляхом. Щиро кажучи, цей шлях був кружний, а надто як узяти до уваги те, що часу залишалося обмаль. Але так було простіше домогтися наслідків, ніж запрошуючи дівчину на цілий вечір танцювати до «Фламінго». Те, що часу в нас було обмаль, підтверджувало і повідомлення на двадцять восьмій сторінці вранішньої газети, яку я проглядав за сніданком на кухні. Під заголовком «Триматимуть на щастя кулаки?» писалося таке:

«Члени «Десяти аристологів», одного нью-йоркського клубу гурманів з обмеженим доступом, як видно, не вірять тому, що історії повторюються. Льюїс Х'юїтт, капіталіст, людина вищого світу, знавець орхідей і гурман, у четвер, 14 січня, влаштовує у себе вдома в Норт-Коуві, Лонг-Айленд, прийом для членів клубу. Меню складає Hipo Вулф, знаменитий приватний детектив. Страви готуватиме кухар містера Вулфа Фріц Бреннер. Містер Вулф і Арчі

Гудвін, його довірений помічник, запрошені на вечерю як гості.

Ця звістка викликає згадку про випадок за вечерею в домі корабельного магната Бенджамена Шрайвера. Це сталося 1 квітня 1958 року. Страви готував також містер Бреннер, а містер Вулф і містер Гудвін теж були гістьми. Один із десяти гурманів — Вінсент Пайл, глава маклерської фірми з Уолл-стріту, помер від отруєння миш'яком, знайденим у першій страві, яку йому подав Керол Енпіс, визнаний згодом винним у вбивстві.

Вчора репортер «Тайму», пригадавши цей випадок, зателефонував містерові Х'юїтту і поцікавився, чи ніхто з «Десяти аристологів» (слово «аристологія» означає «наука про їжу») не відмовився приїхати на прийом. Містер Х'юїтт відповів, що ні. А коли репортер спитав, чи не сидітиме містер Х'юїтт, тримаючи на щастя кулаки, містер Х'юїтт заявив: «Як же я триматиму кулаки на щастя? Адже тоді я не зможу орудувати ножем та виделкою!» Це буде, звичайно, чудова вечеря!»

Щодо цього дня — четверга, чотирнадцятого січня — у нас із Вулфом дійшло до вельми бурхливої суперечки. Це було в четвер увечері. Я стояв на тому, щоб у газеті певної дати не вказувати, а тільки повідомити десь так: «У цьому місяці, одного з вечорів…» Але Вулф заявив, що Х'юїтт, обдзвонюючи своїх колег — членів клубу, однаково муситиме назвати їм день зустрічі. Я заперечив — мовляв, ну то й що, Х'юїтт може їм сказати, що точної дати ще не визначено, все залежить від того, коли Фріцові пришлють із Франції літаком якісь делікатеси. Адже гурмани люблять всілякі витребеньки, доставлені літаком із самої Франції! Однак Вулф затявся, а тепер у нас зв'язані руки й ноги. Залишилось усього п'ять днів.

Хоч кружний шлях до Сари Дакос мені, власне, не подобався, але це був, мабуть, єдиний надійний шлях. Одразу після сніданку я подзвонив місіс Елтхауз і спитав, чи вона не приділить мені хвилин десять. Жінка згодилась, і я — певна річ, не байдужий до того, чи за мною стежать, — пішов. Чим більше вони переконуватимуться, що мене цікавить тільки вбивство Елтхауза, тим краще. Місіс Елтхауз я сказав, що у справі є певні зрушення, мовляв, розповімо про них, коли все стане ясніше, і було б дуже добре, якби вона дозволила мені оглянути синову квартиру й те, що в ній лишилося. Місіс Елтхауз відповіла, що там усе лишилося так, як було. Контракт на оренду закінчується майже через рік, а піднаймати квартиру вони, мовляв, не пробували. Меблів теж не переставлялось, і поліція, наскільки їй відомо, нічого там не чіпала — принаймні дозволу на це не питала. Я пообіцяв, що коли дістану від місіс Елтхауз дозвіл оглянути квартиру, то сам нічого звідти не візьму, і вона тут-таки вийшла й принесла ключі, навіть не зателефонувавши адвокатові чи своєму чоловікові. Мабуть, я викликав симпатію у літніх жінок більше, ніж у молодих, тільки не надумайте сказати про це Вулфові!

Отож у суботу вранці, о десятій тридцять п'ять, я ввійшов до квартири покійного Морріса Елтхауза, замкнув за собою двері й роззирнувся. Квартира мала зовсім непоганий вигляд, якщо не брати до уваги картин. Розісланий на всю підлогу килим був, як і сказала Сара Дакос, грубий. Перед широкою кушеткою стояв столик для кави, біля торшера — добротне крісло, далі чотири стільці, невеличкий журналу ний столик з чудернацьким залізним витвором, що його склепав, певно, який-небудь хлопчина зі знайденого в гаражі брухту, і великий письмовий стіл — на ньому не було нічого, крім телефону й друкарської машинки на підставці. Одна стіна майже до стелі була заставлена полицями, повними книжок. А про картини на стінах чим менше розповідати, тим краще. Вони вельми придалися б для вікторини — її учасники намагалися б угадати, що там намальовано, і так розважалися б. Тільки навряд, чи хоч одна людина дала б правильну відповідь.

Я кинув пальто й капелюх на кушетку й обійшов квартиру. Дві стінні шафи у вітальні. Ванна, невеличка кухня, спальня з єдиним ліжком, комод, тумбочка, два стільці й набита одягом стінна шафа. На тумбочці фотокартка батька й матері в рамці — отже, від сім'ї Морріс не відцурався, а тільки від «Пеггі Пілігрім». Я вернувся до вітальні й заходився оглядати все до ладу. В кімнаті було темно — на вікнах висіли рудувато-коричневі штори, — і я ввімкнув світло. На всьому лежав грубий шар пилу, однак я прийшов сюди з дозволу й відома господарів і не завдавав собі клопоту надягти рукавички.

Я, звичайно, не сподівався знайти тут щось таке, що безпосередньо вказувало б на когось чи на щось, а особливо після того, як у квартирі вже побувала поліція. Проте поліцейські не мали на оці нікого й нічого певного, а я мав — Сару Дакос. Звичайно, вам би хотілося мати докладний перелік усього, що я бачив у квартирі, а надто того, що було в шухлядах та шафах. Та це зайняло б забагато місця. Згадаю тільки про одну річ — триста вісімдесят чотири сторінки рукопису незакінченого роману. Я прочитав півтори сторінки. Та щоб переглянути весь рукопис і дізнатися, чи не йдеться в ньому про дівчину, схожу на Сару Дакос, треба було згаяти цілий день.

Те єдине, про що слід іще сказати, лежало на дні шухляди комода в спальні. Серед усякої всячини там було з десяток чи близько десятка фотографій. Сари Дакос я не побачив на жодній, зате знайшов один знімок, де був сам Морріс Елтхауз. Він лежав на боці на кушетці у вітальні зовсім роздягнений. Досі мені не доводилось бачити Морріса голим, бо на знімках у «Газетт» він завжди був пристойно вдягнений. Елтхауз мав чудовий вигляд — добре розвинені м'язи, ані натяку на черево. Однак те, що я угледів на звороті фотокартки, було куди цікавіше. Чиясь рука написала там вірш чи уривок з вірша. Оскільки оглянути квартиру мені все одно дозволили, то я маю право процитувати ці рядки:

Коханче сміливий, як палко юнку

Цілуєш ти. Всяк час близька, близька

Твоя мета і нові поцілунки…

Тобі повік її любить, а їй — цвісти!

З усією світовою поезією я, звісно, не знайомий, проте вдома у Лілі Роуен ціла полиця збірок, і часом, за певних обставин, вона просить мене прочитати вголос той чи той вірш. Отож я був глибоко певний, що вже десь читав ці рядки, тільки тут у них було щось не так. Я спробував розібратися, в чім річ, але в мене нічого не вийшло. Так чи інак, а слід було з'ясувати, хто зробив той напис на звороті фотокартки. Не Елтхауз, ні. Я бачив його почерк на всіляких паперах. Може, Сара Дакос? Коли так, то це вже неабищо. Це вже дуже багато. Я поклав фотокартку на комод і ще цілу годину провадив пошуки, хоч і марні.

Я обіцяв місіс Елтхауз нічого не брати без її дозволу, але спокуса була надто велика. Звичайно, я міг би взяти цю фотокартку — не винести з будинку, певна річ, а тільки зійти поверхом нижче до Сари Дакос і, якщо вона вдома — а де ж би їй бути в суботу! — показати знімок і запитати: «Це ви написали?» Такий шлях був справді спокусливий, бо здавався простим і легким. Однак надто вже простим, хай йому чорт! А я ж мушу додержуватись кружного шляху.

Я замкнув квартиру, вийшов з будинку і з телефонної будки подзвонив місіс Бранер. Я сказав, що маю до неї запитання і хочу приїхати. Місіс Бранер пообіцяла ждати мене вдома до першої години. Було ще тільки двадцять хвилин на першу. Я вийшов з будинку й зупинив таксі.

Чекаючи на мене, місіс Бранер сиділа за письмовим столом у себе в кабінеті й переглядала папери. Спершу вона поцікавилась, чи приходила до нас учора, як ми й умовлялися, міс Дакос, зауваживши, що, всупереч її сподіванням, увечері Сара їй не подзвонила. Я відповів, що дівчина приходила і вельми нам допомогла. Я зумисне наголосив на слові «вельми», — адже в кабінеті місіс Бранер, можливо, стояли потайні мікрофони. Потім я сів ближче, нахилився до неї і зашепотів:

— Ви не проти, якщо ми поговоримо пошепки? Місіс Бранер невдоволено глянула на мене:

— Це просто смішно!

— Атож, смішно, — знову прошепотів я. — Зате так надійніше. Багато вам розмовляти не доведеться. Мені треба тільки одержати від вас зразок почерку міс Дакос. Що завгодно — будь-які її нотатки чи записка до вас. Я розумію, вам це здається неабияк смішним, але повірте, нічого смішного тут немає. Не вимагайте від мене пояснень, бо дати їх я не маю права. Я виконую інструкції. Або ви довіряєте містерові Вулфу вести вашу справу, або не довіряєте.

— Але, на бога, чому?.. — почала вона, проте я завбачливо підніс руку.

— Якщо ви не бажаєте розмовляти пошепки, — промовив я, — дайте мені те, що я прошу, і я піду.

Коли через п'ять хвилин я виходив з будинку з двома зразками почерку Сари Дакос у кишені — нотатки з дев'яти слів на аркушику з настільного календаря і записка на шість рядків до місіс Бранер, — я був певний, що літні жінки — головна опора країни. Місіс Бранер так і не сказала пошепки жодного слова. Вона мовчки покопалася в шухляді, знайшла записку, потім вирвала з календаря аркушик, передала і те, й те мені і, трохи гучніше, ніж звичайно, промовивши: «Повідомте, Коли з'ясується щось таке, що я маю знати», — взялася вивчати один із своїх паперів. От уже клієнт!

Повертаючись у таксі на Арбор-стріт, я почав розглядати зразки почерку Сари Дакос і, коли виходив на третій поверх будинку шістдесят три, майже не мав сумніву. В квартирі я взяв з комода у спальні фотокартку, зручно вмостився в глибокому кріслі під торшером у вітальні й узявся порівнювати почерки. Я не експерт-графолог, але не треба було бути великим фахівцем, щоб переконатися: записку до місіс Бранер, кілька слів у календарі, а також чотири рядки на звороті фотокартки написала одна рука. Може, та сама людина зробила й знімок, однак це вже не мало значення. Висновок я зробив. Так, я зробив висновок: пам'ять зрадила Сарі Дакос, коли вона запевняла, що її взаємини з Моррісом Елтхаузом не стали інтимними.

Переді мною стояла проблема: подзвонити місіс Елтхауз і спитати дозволу взяти цю фотокартку з собою чи залишити її тут. І я вирішив, що кидати її в квартирі — надто великий ризик. Capa може якимсь чином сюди проникнути, розшукати фотокартку й забрати її. Я взяв зі столу аркуш чистого паперу й загорнув у нього фотокартку. Вона. була досить широка як на мою нагрудну кишеню, однак я все ж таки обережно її всунув. Потім ще раз роззирнувся довкола — просто так, за звичкою, аби тільки переконатися, чи все залишилося на своїх місцях, — і вийшов зі здобиччю з квартири. Проходячи повз двері Сари Дакос, я послав їй рукою поцілунок. Але тут мені спало на думку, що ці двері заслуговують на щось більше, ніж поцілунок, і я вернувся оглянути замок. Він виявився тієї самої і досить простої системи «Берматт», що й у дверях Елтхауза.

З тієї самої телефонної будки, з якої я дзвонив місіс Бранер, я зателефонував тепер місіс Елтхауз, сказав, що залишив у квартирі все так, як було, і спитав, чи треба повертати їй ключі негайно. Місіс Елтхауз відповіла, що їй однаково, нехай буде так, як мені зручніше.

— До речі, — мовив я, — коли ви не проти, я візьму одну річ — фотографію чоловіка. Я знайшов її в шухляді і хочу, щоб того чоловіка хто-небудь упізнав. Гаразд?

Місіс Елтхауз відповіла, що я — дуже «загадкова людина», однак заперечувати не стала. А мені закортіло їй сказати, що я думаю про літніх жінок, але потім передумав — для цього ми з нею ще мало знайомі. Я набрав інший помер, попросив жіпку, яка взяла трубку — її звали Мімі, — покликати міс Роуен і за хвилю почув знайомий голос:

— Ленч через десять хвилин. Приходь.

— Знаєш, ти занадто молода для мене. Я дійшов висновку, що жінки до п'ятдесяти років… Відгадай, які вони?

— Які? Нудні — ось найкраще для цього слово!

— По-твоєму, найкраще саме це слово? Гаразд, про одну з них я подумаю і відповім тобі сьогодні ввечері. Мушу тебе про щось попередити й про щось запитати. Попередження: опівночі я мушу бути вдома. Я, бач, ночую тепер у кабінеті і… Я тобі все поясню, коли прийду.

— Господи боже, він що — пустив пожильців у твою кімнату?

— По суті, так. На одну ніч. Але годі про це. Почекай хвилинку. — Я переклав трубку в праву руку, а лівою дістав з кишені фотокартку. — Тут у мене один віршик. Послухай. — Я проникливо прочитав у трубку ті чотири рядки й спитав: — Ти знаєш цей вірш?

— Звичайно. І ти знаєш.

— Ні, я не знаю, хоч він і здається мені знайомим.

— Ще б пак! Звідки ти його читаєш?

— Розкажу іншим разом. То що це таке?

— Це перероблені чотири останні рядки другої строфи оди «До грецької урни» Дяюна Кітса. Взагалі непогано придумано, тільки кому це збрело в голову передражнювати Кітса?! Ескамільйо, ти досить непоганий детектив, танцюєш, як бог, у тебе чимало інших видатних чеснот, але інтелектуалом ти ніколи не будеш. Приходь, почитаєш мені вголос Кітса.

Я відповів, що вона таки зануда, почепив трубку, сховав до кишені фотокартку і, вийшовши з будки, вже вп'яте за останні п'ять годин сів у таксі. Дарма. Наша клієнтка но збідніє.

Була за п'ять хвилин друга, коли я скинув у передпокої пальто й капелюх, підійшов до дверей їдальні, сказав Вулфові, який сидів за столом, що, здається, піде сніг, і рушив на кухню. Спізнившись на обід чи вечерю, я ніколи не сідаю до столу разом з Вулфом. Ми вмовилися, що коли один уже смакує пирогом чи повидлом, то другому не варто поспішати з м'ясом або рибою — це буде погано для його травлення. Фріц поклав на столик, за яким я снідаю, ніж та виделку, приніс те, що лишилося від голубої риби, і я поцікавивсь, як у нього справи з меню на вечірку в четвер.

— Я про це не розмовляв, — відповів Фріц. — Тепер я взагалі ні про що не розмовляю, Арчі. Перед ленчем він просидів у моїй кімнаті понад годину, бесідуючи зі мною при гучно ввімкненому телевізорі. Якщо це так небезпечно, то я взагалі не розтулятиму рота.

Я сказав Фріцові, що скоро вже все уладнається, а він зняв догори руку й промовив по-французькому:

— О боже, боже!

Поївши, я пішов до кабінету. Вулф стояв біля глобуса й, насупивши брови, покручував його. Чоловік, котрий подарував Вулфові цей глобус — найбільший з тих, що мені взагалі випадало бачити, — навіть не здогадувався, яку послугу йому зробить. Щоразу, коли обставини дуже ускладнювались і Вулфові хотілося втекти світ за очі, він підходив до глобуса й вибирав,» куди б його дременути. Сміх, та й Годі!

Коли я ввійшов, Вулф запитав, чи є новини. Я кивнув головою, він сів за стіл, а я, ввімкнувши приймач, поставив жовтий стілець ближче до його крісла і про все доповів. Це зайняло небагато часу, бо ніяких розмов переказувати не треба було, я розповідав тільки про події. Про дзвінок до Лілі Роуен я не згадав — це була суто приватна справа.

Вулф двічі прочитав рядки на звороті фотокартки і повернув її мені, зауваживши, що в міс Дакос непогано чуття ритму.

— Я ж вам казав: вона не така дурна, — відповів я. — Досить вправно перелицювала останні чотири рядки другої строфи оди «До грецької урни» Джона Кітса.

Вулф прижмурив очі й глянув на мене:

— Звідки це ви, сто чортів, знаєте? Невже читали Кітса?

Я знизав плечима.

— Ще в дитинстві, коли жив в Огайо. Ви ж бо знаєте: у мене чіпка пам'ять. Я нею не хвалюся, але ось цим можу похвалитися. — І я поплескав долонею по фотокартці. — Тепер нам зрозуміло, чого вона брехала. Вона вплутана в це діло. Можливо, не дуже серйозно. Може, вона просто не хотіла признатися, що була з ним у близьких стосунках. Таких близьких, що він навіть розповів їй про ФБР. А може, вона замішана, й дуже серйозно. «Як палко юнку цілуєш ти…» Або: «Тобі повік її любить…» Але він заявив, що збирається одружитись на іншій, і вона застрелила його — може, навіть з його ж таки револьвера. Це друга версія, яка поки що влаштовує нас більше. Але вивести міс Дакос на чисту воду буде нелегко, особливо коли їй пощастить донести, що вона була на тій лекції. А з'ясувати, коли вона звідти пішла, — дуже важко. Може, вона взагалі там і не була, а провела вечір на Арбор-стріт, шістдесят три, зі своїм «коханцем сміливим» і застрелила його перед тим, як з'явилися фебеерівці. Вас така версія приваблює?

— Як припущення — так.

— Тоді мені треба взятися за ту лекцію. Міс Дакос може мати безперечне алібі. Як твердить Кремер, фебеерівці пішли десь об одинадцятій і, певна річ, обшукали квартиру — байдуже, вбили Елтхауза вони чи не вони. Матеріали, які він зібрав, фебеерівці прихопили з собою. Отже, вони з'явилися туди не пізніше десятої тридцяти чи навіть десятої сорока. Якщо Елтхауза застрелила Сара Дакос, то вона встигла вийти з квартири до їхнього приїзду. Нова школи на Дванадцятій вулиці. Якщо хто-небудь бачив там Сару десь о десятій двадцять чи навіть тридцять п'ять, під неї не підкопаєшся. Я почну розпитувати.

— Ні.

— Ні?

— Ні. Якщо ФБР про це дізнається — чи то вистежать вас, чи то ви самі десь схибите, — воно одразу збагне, що ми серйозно допускаємо причетність до вбивства Сари Дакос, і це матиме для нас катастрофічні наслідки. Нам слід підтримувати в них думку, нібито ми певні, що Морріса Елтхауза застрелив один із співробітників Федерального бюро розслідувань і тепер лише збираємо докази. В противному разі всі наші приготування до четверга нічого не дадуть. Щоб забезпечити свої фланги, нам треба було переконатися, що міс Дакос збрехала, і ви це довели. Так, вона збрехала. Чудово. І збрехала вона для того, щоб приховати свої інтимні взаємини з Елтхаузом і не компрометувати себе. Це нас влаштовує. А в чому полягає її причетність до справи — тільки в інтимних взаєминах, яких дівчині не хочеться відкривати, чи в безпосередньому вбивстві Елтхауза, — це для нас великого значення не має.

— Кремер буде радий довідатися про це. Адже це він навів нас на слід. Я побачуся з Кремером і втішу його.

— Пхе! Коли завершимо справу, на яку нас найняли, втішимо самих себе — ось тоді й згадаємо про свої зобов'язання перед Кремером. І якщо ми вирішимо, що це не коштуватиме нам особливих зусиль, ми назвемо йому вбивцю. Коли ним виявиться не агент ФБР, як гадає й сподівається Кремер, він нам не подякує, але й ми не муситимемо перед ним вибачатися.

— Виходить, до четверга про вбивство забудемо?

— Так.

— Чудово. Сьогодні й завтра агентства не працюють, отже, до понеділка Х'юїтт не почне добирати людей. Сьогодні ввечері я буду у «Фламінго» — це про всяк випадок, наприклад, якщо подзвонить Х'юїтт і скаже, нібито побачив, що справа виявилась занадто марудною і нам слід пошукати когось іншого. А назавтра міс Роуен запросила гостей на суботній ленч із танцями, і після всього я ще залишуся помогти їй витрусити попільнички. Ви маєте які-небудь доручення для мене на сьогодні?

— Вимкніть радіо, — буркнув Вулф.

11

Я не знав спокою цілих чотири дні — від суботи, коли пополудні Вулф сказав, що ми повинні забути про вбивство, і до ранку в середу, коли я вирішив зробити дещо на власний розсуд.

Мене тривожили дві проблеми. Перша: якщо здогад про Сару Дакос чи її причетність підтвердиться, то я, виходить, забрав з місця злочину і переховую у себе важливий речовий доказ. Поліцейські, звичайно, теж намагалися знайти якісь сліди, бачили, певна річ, ту фотокартку, але не звернули уваги. Щоправда, ключі від квартири я одержав від місіс Елтхауз, однак це була моя єдина законна дія.

Друга проблема тривожила мене ще дужче. Кремер зберіг — принаймні поки що — нам із Вулфом ліцензії, запросив мене, Арчі Гудвіна, на розмову, приніс пакет молока й кінець кінцем розв'язав язика, забалакавши про вбивство. Я не проти пограти з поліцією в хованки — часом нам цього навіть хочеться й ми так і робимо, — але тепер усе склалося інакше. Я особисто був перед Кремером у боргу.

Ось чому я не знав спокою. Та була ще одна обставина, і вона тривожила мене найдужче, — той спектакль, який готував Вулф. Це було иайкарколомніше з усього, що він узагалі коли-небудь вигадував. Надто багато чого — якщо не все! — в його задумі не підлягало нашому контролю. Коли я, приміром, у понеділок увечері подзвонив по телефону-автомату Х'юїттові і спитав, як посуваються справи, той відповів, нібито все йде чудово, він уже знайшов у якомусь агентстві одного актора, а в іншому — другого, і обидва вони приїдуть до нього у вівторок увечері. Тоді я поцікавився, чи Х'юїтт певен, що той, котрий гратиме мене, вміє водити машину і чи має посвідчення. Х'юїтт сказав, що забув про це запитати, але ж нині, мовляв, водити машину вміють усі. А це ж було надзвичайно важливо, і Х'юїтт про те знав. Він пообіцяв перепитати про це негайно — номер домашнього телефону актора Х'юїтт мав. Щодо інших деталей у нього було все гаразд.

І справді, у вівторок опівдні, як ми й домовлялися, Х'юїтт подзвонив до нас додому і заявив Вулфові, що вельми шкодує і перепрошує, але замість двадцяти орхідей Phalaenopsis Aphrodite зможе прислати тільки дванадцять, а от Oncidium flexuosum він не має жодної. Однак, додав Х'юїтт, він, мовляв, докладе всіх зусиль, щоб дістати їх до обіду в середу, отож орхідеї привезуть до нас годині о другій. Добре зіграв свою роль він і у вівторок увечері, коли зателефонував і доповів, які продукти вже закуплено і що ще зроблено для званої вечері «Десяти аристологів». Зрештою, для Х'юїтта це звичайні клопоти, і тут усе було гаразд.

За Фреда Деркіна та Оррі Катера я не хвилювався. Їх доручили Саулові, і коли б сталась якась несподіванка, той би нас повідомив. А в який спосіб — то вже його клопіт.

Цілісінький день і весь вечір у понеділок і навіть у вівторок зранку ми з Вулфом палко обговорювали одне питання. Ні, ми не сперечалися — ми справді лише обговорювали. Ми ніяк не могли вирішити: чи варто мені подзвонити Реггові, начальнику ФБР у Нью-Йорку, і домовитися з ним про зустріч, сказавши, нібито Вулф має досить відомостей про вбивство Елтхауза, щоб викрити злочинця, а я хочу вийти з гри і ладен запропонувати йому всі матеріали в цій справі за десять, або двадцять, або п'ятдесят тисяч доларів? Але ми того чоловіка, по суті, не знали, і в цьому й була вся біда. Можна було майже напевно припустити, що він клюне на цю принаду, а могло статися й навпаки: Регг запідозрить щось недобре. Кінець кінцем у вівторок, перед самим обідом, ми поставили на цьому задумі хрест. Надто вже ризикований він був, а часу залишалося обмаль.

О десятій ранку в середу, почувши, як Вулф підіймається ліфтом до оранжереї, я взяв з собою вже другу за цим сніданком чашку кави й пішов до Кабінету спокійно посидіти й помізкувати над однією ідеєю, що не давала мені спокою ще з понеділка зранку. До другої години, коли мала прибути вантажна машина з орхідеями, робити мені було нічого. Все можливе було вже зроблено, я знав.

Коли я допив каву, годинник показував тільки двадцять хвилин на десяту, а робочий день Сари Дакос у фірмі місіс Бранер навряд чи починався раніш як о пів на десяту чи навіть о десятій. Я підійшов до шафки, відімкнув шухляду, де ми зберігали колекцію всіляких ключів, і дібрав кілька з них. Зробити це було не важко — адже я знав, що замок там системи «Берматт». З другої шухляди я дістав пару гумових рукавичок.

О дев'ятій тридцять п'ять я набрав номер контори місіс Бранер і почув відповідь:

— Кабінет місіс Бранер. Доброго ранку!

— Доброго ранку. Міс Дакос?

— Так.

— Це Арчі Гудвін. Сьогодні мені, можливо, буде потрібна місіс Бранер, і я хотів би довідатись, чи застану її.

Сара Дакос відповіла, що це залежатиме від того, коли саме я прийду; місіс Бранер, мовляв, має бути в себе від пів на четверту до пів на шосту. Я сказав, що в такому разі ще попередньо зателефоную.

Отже, Сара Дакос у конторі. Доведеться піти на ризик наштовхнутися на прибиральницю. Я зайшов на кухню сказати Фріцові, що йду дзвонити по телефону-автомату, вдягся і на Дев'ятій авеню зупинив таксі.

Ключ місіс Елтхауз од вхідних дверей будинку номер шістдесят три на Арбор-стріт був ще в мене, тож до дверей квартири Сари Дакос я потрапив законно. А вже тут скористався своєю колекцією ключів. Спочатку я двічі постукав, потім двічі натис кнопку на дверях, почув, як у квартирі продеренчав дзвінок, і нарешті, не дочекавшись відповіді, спробував перший ключ. Четвертий легко й плавко відімкнув замок. Я натяг рукавички, повернув ручку, відчинив двері й, порушивши закони штату Нью-Йорк, переступив поріг і причинив за собою двері.

Кімнати були тут розташовані так само, як і в квартирі нагорі, але меблі стояли зовсім інші. Замість великого килима на підлозі там і сям лежали невеличкі підстилки; вузенька кушетка, закидана подушками, ні письмового столу, ні друкарської машинки, стільців теж не бозна-скільки, книжок ще менше, на стінах п'ять маленьких образків, що їх «сміливий коханець», повно, назвав би старомодними. Штори на вікнах були опущені, і я ввімкнув світло. Потім поклав капелюх та пальто на кушетку й відчинив стінну шафу.

Мене бентежили дві обставини: по-перше, щохвилини могла з'явитися прибиральниця, а по-друге, я сам не знав, чого тут шукаю, чи то пак, знав, що коли й шукаю, то щоб знайти бодай що-небудь, аби віддячити — байдуже, чим скінчиться вечір у четвер, — Кремерові за пакет молока. Спершу слід було нашвидку оглянути всю квартиру, і вже за десять хвилин я обстежив вітальню з двома стінними шафами й перейшов до спальні.

Я трохи не дав маху. Стінна шафа у спальні була напхана напхом — на плічках сукні, внизу полиці із взуттям та валізи, вгорі дві полиці з квадратними та круглими коробками для капелюшків… Сумки й дві валізи були напаковані літніми сукнями; коробки для капелюшків я проминув. Тієї хвилини я б дорого заплатив, аби тільки взнати, чи приходить сюди прибиральниця по середах. Та хвилин через десять, переглядаючи паку фотографій, я збагнув: це просто безглуздо — проминути коробки для капелюшків і гаяти час на паку фотографій, які навряд чи скажуть мені щось нове. Отож я підтяг до шафи стілець, став на нього і переставив коробки на підлогу. Їх було три. У першій лежало три так званих капелюшки та два бікіні. У другій — один великий капелюшок з широкими крисами. Я вийняв його й побачив на дні коробки… револьвер. Секунд із п'ять я сторопіло дивився на нього, потім узяв у руки й оглянув. Це був «Смітт і Вессон» калібру 0,38. В барабані одна стріляна гільза і п'ять цілих патронів.

Я стояв посеред кімнати з револьвером у руці і ладен був поставити сто проти одного, що це — той самий «Смітт і Вессон», на який Елтхауз мав дозвіл. Саме з цього револьвера вилетіла куля, яка пройшла крізь його серце, а на гачок натисла Сара Дакос. К бісовій матері той один шанс проти ста! Головне — що з револьвером робити? Якщо я заберу його з собою, він уже ніколи не стане вагомим речовим доказом проти вбивці в судовому слідстві — адже я добув його незаконно. А якщо я покину револьвер у помешканні й вийду на вулицю подзвонити по телефону-автомату Кремерові, щоб той узяв ордер на обшук квартири Сари Дакос, револьвером заволодіють поліцейські. Та коли протягом наступних тридцяти шести годин про все це стане відомо ФБР, — а це легко може статися, — то великому спектаклю в четвер увечері амба. Безперечне й інше: якщо я залишу револьвер у коробці й не подзвоню Кремерові, то де гарантія, що Сарі Дакос не спаде на думку, нібито сьогоднішня ніч — саме та ніч, коли можна взяти револьвер і кинути його в річку?

У мене залишався тільки один вихід: переховати револьвер. Але куди? Я поклав капелюшок знов до коробки, поставив коробку на полицю, стілець на місце і роззирнувся. У спальні я не знайшов жодного надійного місця і рушив до вітальні. Тепер було б як ніколи не до речі, якби прибиральниця або хтось інший перебили мені. Я оглянув кушетку й побачив, що пружини стоять на фанерному днищі. Непогана схованка! Якщо Сара й зазирне до коробки і виявить пропажу, то, звичайно, повік не здогадається, що револьвер хтось просто переховав куди-інде, й шукати його не стане. Я поклав револьвер на днище під пружинами, роззирнувся довкола, впевнюючись, чи все стоїть і лежить так, як я застав, згріб свої пальто й капелюх і так спішно забрався з квартири, що мало не вискочив на вулицю в гумових рукавичках.

Вже сидячи в таксі, я сушив собі голову іще однією проблемою: сказати Вулфові про револьвер чи не сказати? А може, зачекати до четверга, коли ввечері настане розв'язка? Знайти відповідь було нелегко, але ж ми для того й примушуємо працювати свій мозок: щоб послатися на складні причини і так ухилитися від простої відповіді.

Коли машина зупинилася перед нашою старою кам'яницею, голова моя взагалі перестала варити, і тут я усвідомив, що з роками вона варитиме не краще.

Було десять хвилин на дванадцяту, отже, Вулф уже мав спуститися з оранжереї вниз. Однак у кабінеті його не було. Зате з кухні долинав гамір — радіоприймач працював на всю потужність, і я рушив туди. Вулф стояв край великого кухонного столу і сердито дивився на Фріца, що, нахилившись, принюхувався до шматка копченої осетрини. Обидва не почули, як я ввійшов, але Фріц, випроставшись, побачив мене, і тоді Вулф обернувся й сердито запитав:

— Де ви були?

Я відповів, що маю новини. Вулф наказав Фріцові приготувати відбивні котлети о чверть на третю — чекати довше він, мовляв, не збирається, — і пішов до кабінету, а я — за ним. Там я одразу ввімкнув радіо. Підставивши ближче до Вулфового крісла жовтий стілець, я вгледів у нього на столі три викрутки — одну з шухляди мого столу і дві з кухні. Я мимоволі всміхнувся: Вулф сам приготував інструменти! Я сів і відразу сказав, що, на мою думку, ленч може на нього почекати.

— Ще чого! — відказав Вулф. — Коли в домі гості, господар повинен сідати до столу разом з ними.

— Тоді в нас, — промовив я, — досить часу обговорити моє коротеньке донесення. Я не обтяжу вас довгою розповіддю, але, гадаю, вам буде приємно довідатись, що я маю підтвердження версії, яка влаштовує нас більше. Мені закортіло прогулятись, і я випадково забрів до будинку шістдесят три на Арбор-стріт, випадково в своїй кишені натрапив на ключа, який підійшов до дверей Сари Дакос, отож я опинився в квартирі, роззирнувся, і в коробці з капелюшком, — вона стояла на полиці в стінній шафі, — знайшов револьвер системи «Смітт і Вессон» калібру 0,38. Одна гільза в барабані порожня. Як ви знаєте, Кремер мені сказав, що Елтхауз мав дозвіл саме на «Смітт і Вессон» калібру 0,38, але револьвера в квартирі не знайшли, хоч у шухляді його письмового столу лежала повна коробка набоїв. Виходить, дівчина…

— Що ви з ним зробили?

— Переховав. Мені здалося, що йому не місце в коробці з жіночим капелюшком, отож я поклав його під пружини в кушетці.

Вулф глибоко вдихнув повітря, на хвилю затримав подих, а тоді видихнув.

— Це вона застрелила Елтхауза! — випалив він.

— Правильно. Саме це я й хотів сказати, тільки ви перебили мене.

— Вона не знайде револьвера?

— Не знайде. Якщо вона помітить, що револьвер зник з коробки, то навіть його не шукатиме. Наскільки я знаю вродливих молоденьких жінок, вона просто перелякається. Якщо так і станеться, я матиму клопіт. Вона може втекти, мені доведеться повідомити Кремерові про револьвер, і тоді мене потягнуть до гілляки. А якщо я Кремерові нічого не скажу, то не зможу спокійно вночі спати.

Вулф заплющив очі, та через кілька секунд знов їх розплющив.

— Ви повинні були сказати мені, що йдете туди!

— Ні, не повинен був. Це моя особиста справа, в якій замішаний пакет молока. Хай навіть дівчина нікуди не дінеться, я матиму той самий клопіт, якщо завтрашній вечір кінчиться невдачею. Ось бачите: все «якщо» та «якщо». А тепер я думаю подзвонити по телефону-автомату Х'юїттові й спитати, чи запаковані вже орхідеї. Дзвонити?

— Не треба. У Х'юїтта багато роботи. Гадаю, револьвер можна ідентифікувати?

— Безперечно. Тепер фахівці роблять це навіть тоді, коли номер спиляно. А Кремер знає номер револьвера, на який Елтхауз мав дозвіл.

— Тоді ніякого клопоту ми не матимемо. Мені ще треба поглянути на ту осетрину.

Він підвівся з крісла й рушив до дверей, але біля порога зупинивсь, обернувся до мене, кинув: «Усе гаразд!» — і вийшов. Я похитав головою і хитав нею весь час, поки ставив на місце жовтий стілець. «Клопоту ми не матимемо!» Дай боже! У мене промайнула думка, що якби я був такий шанолюбний, як Вулф, то вже давно керував би ФБР, але я відразу збагнув, що так міркувати не варто. Я сховав ключі та рукавички до шафки й пішов на кухню випити склянку молока — ленч сьогодні мав бути пізно, — а заразом і послухати їхню суперечку про осетрину.

Залишалося ще години зо дві чи й більше, молоко я випив і вирішив обійти будинок. Насамперед я піднявся до своєї кімнати поглянути, чи все готове до прийому гостей, які мали зайняти моє ліжко. Фріцові заборонено входити до мене в кімнату — вона моя, і відповідаю за неї тільки я. Тут усе було гаразд, тільки дві подушки, що я вранці взяв пі стінної шафи, виявилися неоднакових розмірів. Але тут уже нічого не вдієш. Потім я пішов до так званої «південної вітальні», що якраз над кімнатою Вулфа. Там на двох односпальних ліжках мали ночувати ще двоє гостей. Та заходити сюди було зайве — помилок Фріц ніколи не припускався. Але ж мені треба було якось згаяти час! Зрештою, я його таки згаяв.

Я не чекав їх раніше другої години, але забув про одне: справу ж доручили Саулові! Вулф був на кухні, а я у вітальні поруч із кабінетом саме давав лад простирадлам на кушетці, коли пролунав дзвінок у двері. Я поглянув на годинник: за двадцять хвилин друга. Отже, це ще не вантажна машина. Та я помилився. Вийшовши до передпокою, її побачив крізь шибки на сходах здоровенного типа в шкіряній куртці. Коли я відчинив двері, він хрипко гаркнув мені в обличчя:

— Hipo Вулф? Ваші орхідеї!

Я вийшов на сходи. Скраю на тротуарі стояв великий зелений фургон з червоним написом збоку: «ТРАНСКОРПОРАЦІЯ ПІВНІЧНОГО УЗБЕРЕЖЖЯ». Ще один такий самий здоровенний тип відчиняв дверцята фургона. Я сказав досить гучно, що сьогодні надворі збіса холодно для орхідей і що зараз я сам поможу їх вивантажувати. Та коли я вдягся і знову вийшов, ті двоє здоровил уже поставили один ящик на тротуар і примірялися нести. Я знав його розміри: завдовжки п'ять футів, завширшки три і заввишки два. Мені вже доводилось упаковувати такі ящики, коли ми відсилали орхідеї на продаж чи на якусь виставку. Збоку на кожному було написано: «ОБЕРЕЖНО! ТРОПІЧНІ РОСЛИНИ! ШВИДКО ПСУЮТЬСЯ! ТРИМАТИ В ТЕПЛІ!»

Я зійшов на тротуар, але ті двоє самі взялися за ручки обабіч ящика, підняли його і, вочевидь не потребуючи моєї допомоги навіть на східцях, рушили до входу. Нагорі Вулф притримав двері, і вони внесли ящик. Мені не залишалось нічого іншого, як стояти і стерегти фургон. У машині було ще п'ять таких самих ящиків. Один з них мав бути особливо важкий, навіть для цих двох чолов'яг, але я не знав, який саме. Виявилось — передостанній. Коли вони стягли його на тротуар і взялися за ручки, один сказав:

— О господи, ці горщики, видко, зі свинцю!

А другий відповів:

— Та ні, із золота!

Я озирнувся: чи не стоїть десь поблизу агент ФБР, прислухаючись до цієї розмови?

Вони обережно — чи принаймні я сподівався, що саме так, — винесли ящик на сходи і навіть не спіткнулися, хоч він важив мало не триста фунтів.

Коли останній ящик уже стояв у передпокої, Вулф розписався за вантаж, а я дав кожному з тих двох здорованів по два долари. Вони подякували, я зачекав, поки обидва зійшли на тротуар, і замкнув двері.

Ящики стояли попід стінами в передпокої, радіоприймач у кабінеті працював на повну потужність, а Вулф уже чаклував з викруткою біля третього ящика від кінця. Я спитав, чи він, бува, не помиляється, і коли Вулф відповів, що ні — ящики, мовляв, позначено крейдою, взявся за другу викрутку. Гвинтів було всього вісім, і за кілька хвилин ми їх усі повикручували. Я зняв накривку: в ящику, підібгавши коліна, лежав на боці Саул Пензер. Я хотів був перехилити ящик, але Саул — чоловік узагалі невеликий, коли не брати до уваги його носа та вух, — повернувся, став спершу на коліна, а тоді на ноги.

— Добрий день! — привітався Вулф.

— Не дуже добрий, — потягся Пензер. — Можна розмовляти?

— Можна, якщо ввімкнуте радіо.

Саул знов потягнувся:

— Оце покаталися! Сподіваюсь, вони всі живі!

— Я хочу переконатися, — промовив Вулф, — чи правильно запам'ятав їхні імена. Містер Х'юїтт назвав їх Арчі по телефону.

— Ешлі Джервіс — це ви, а Дейл Кірбі — Арчі. Та ліпше скоріше випустити їх на волю!

Вперше і востаннє в житті я бачив, як відрекомендовують забитих у ящики людей.

— Хвилиночку! — спинив нас Вулф. — Ви все їм пояснили?

— Так, сер. Вони не повинні розмовляти — жодного слова, хіба що ви або Арчі їх про це попросите. Вони не знають, хто може підслуховувати в цьому будинку чи хто й чому стежить за ним. Але Х'юїтт запевнив їх, що нічого їм не загрожує і не загрожуватиме. Кожному з них він дав по п'ятсот доларів, і ще по стільки ж маєте дати їм ви. Х'юїтт також передав цим людям ваші гарантійні листи. Думаю, вони своє діло зроблять. — Саул трохи стишив голос. — Джервіс, правда, трохи поступається перед Кірбі, але дарма, хлопці не підведуть.

— Вони знають, що не повинні виходити з кімнати й виглядати з вікон?

— Знають. За винятком тих випадків, коли в них буде… гм… репетиція.

— Вони мають відповідні костюми на вечір у четвер?

— Ось у цьому ящику, — показав Саул. — Наші речі теж тут. І зброя. Звичайно, пальта й капелюхи вони надягнуть ваші з Арчі.

Вулф зробив гримасу.

— Дуже добре. Почнімо з Фреда й Оррі.

— На них стоять позначки. — Саул узяв з рук Вулфа викрутку, підійшов до ящика з білим кружечком на кришці, кинув мені: «Оррі позначений трикутником!» — і заходився викручувати гвинти.

Я знайшов ящик з трикутником і теж став до роботи. Саул випустив Фреда раніше, ніж я Оррі, бо в мене головка одного з гвинтів була зглузована. Цим двом також наказали мовчати, поки до них не звернуться. І коли воші стали на рівні, з виразу на їхніх обличчях я зрозумів, що це й на краще. Я запитливо звів брови на Саула, тицьнув себе пальцем у груди, і він показав на ящик у кутку. Я підійшов і почав викручувати гвинти.

Я розумів, що професійні актори завдяки великій розмовній практиці привчаються говорити тільки то, що повинні сказати, і не розтулюють рота, коли за сценарієм треба мовчати. Хай навіть так, але Ешлі Джервісові й Дейлу Кірбі слід віддати належне. Адже вони пролежали в ящиках дві години, а може, й довше. Особливо скрутно довелося Джерлісові, який важив не менше від Вулфа, але його фунти були розподілені по тілу зовсім не рівномірно. Нам довелося перевернути ящик набік, щоб Джервіс із нього вибрався. Потім він іще добрих п'ять хвилин лежав на підлозі, відмовляючись од нашої допомоги, тільки ворушив руками й ногами. Нарешті оговтався, звівсь на ноги й, повернувшись до Вулфа, мовчки, збіса театрально вклонився. А от Кірбі мені не вклонився, хоча теж не зронив жодного слова. Поки Джервіс лежав на підлозі, а ми його ждали, Кірбі стояв осторонь і ритмічно, в лад музиці по радіо, робив гімнастичні вправи.

Я з Саулом згодився — ці хлопці своє діло зроблять. Кірбі хоч був на півдюйма нижчий від мене, зате статуру мав однакову з моєю. А от Джервіс на зріст був достоту, як і Вулф. Щоправда, плечі він мав не такі широкі, а в поясі був трохи товщий, проте в пальті нічого цього не видно. Тільки обличчям обидва актори були не дуже схожі на нас. Але наш спектакль відбуватиметься вночі, а підходити близько фебеерівці не зважаться.

У відповідь на уклін Вулф кивнув головою, мовив: «Ходімо, джентльмени!» — і пішов до кабінету. Замість сісти відразу за свій стіл, він спершу поставив жовтий стілець на середину килима — досить грубого, щоб заглушити кроки, — і рушив по другий стілець. Я теж поставив два стільці, а Саул, Фред та Оррі взяли кожен по одному. Після цього всі ми посідали двома колами — Вулф, Джервіс і Кірбі посередині. Але тут Вулф нагадав мені:

— Арчі, гроші!

Я встав, підійшов до сейфа і взяв дві заздалегідь наготовані пачки доларів — по двадцять п'ять двадцяток у кожній.

Вулф перевів погляд із Джервіса на Кірбі, відтак повернувся назад.

— Ленч готовий, — промовив він. — Але спершу з'ясуймо кілька питань. Це ваші гроші. Арчі!

Я простяг кожному по пачці. Джервіс тільки глянув на свою і. відразу засунув до бічної кишені. Кірбі ретельно вклав банкноти в гаманець, добутий з внутрішньої кишені.

— Містер Х'юїтт вам пояснив, — почав Вулф, — що кожен із вас одержить по тисячі доларів. Ви їх одержали. Та коли я побачив, як ви вилазите з тих ящиків, то зрозумів, що за ці тисячі ви вже відробили. Цілком. Тому якщо ви зіграєте свої ролі до кінця добре, я зрозумію, що ви заробили ще по тисячі. І ви їх одержите. У п'ятницю або в суботу.

Джервіс розтулив був рота, але вчасно похопився. Він показав на Кірбі, тоді поплескав по грудях себе і запитливо подивився на Вулфа.

Той кивнув головою:

— Так, дві тисячі. Кожному по тисячі. Містере Кірбі, присуньтеся трохи ближче. Я не можу розмовляти так голосно. Джентльмени, ви пробудете тут двадцять вісім годин. За цей час ви не повинні жодним звуком виказати своєї присутності в цьому будинку. Ваша кімната на два поверхи вище. Спускатиметесь сходами, користуватися ліфтом забороняється. Якщо вам буде щось потрібно, у передпокої чергуватиме чоловік. Якщо виникне необхідність звернутися один до одного — тільки пошепки. У вашій кімнаті є кілька десятків книжок. Якщо жодна з них не припаде вам до смаку, можете вибрати котрусь на цих полицях. Радіоприймача, телевізора не вмикати. В будинку не мусить бути ніякого гамору. Ви повинні добре придивитися др постави і манер містера Гудвіна та моїх, і ви матимете для цього досить нагод. Наслідувати наші голоси потреби немає. — Вулф випнув губи. — Ось, здається, і все. Коли щось по зрозуміло, кажіть одразу, тільки пошепки і мені на вухо. Ви маєте запитання? Обидва похитали головою.

— Тоді перейдімо до ленчу. Радіо вимкнене. За столом про справи не говоримо. Ніхто, крім мене і містера Гудвіна, не розмовлятиме.

Вулф підвівся.

12

Не хотів би я пережити ці двадцять вісім годин ще раз!

Коли йдеш лісом і знаєш, що в ньому засіли ворожі снайпери, а один з них, може, навіть причаївся десь за сусіднім деревом, тобі залишається одне: витримка й непослабна увага. Та коли ти не певний, що вони там є, — це вже інша річ. Ми з Вулфом не знали, чи прослуховується папі будинок, ми це тільки припускали. Якби Джервіс або Кірбі ненароком прищикнули дверима десь у ванній палець і зойкнули чи лайнулись, це могло б занапастити весь наш спектакль, але, знову ж таки, тільки могло б, і це було найгірше. Щоразу, коли я приходив до передпокою подивитись, чи на місці там котрийсь із трьох — Саул, Фрод або Оррі — і чи вони, бува, не понапивалися й не порозпускали язиків, я відчував себе в дурному становищі. Дорослі люди не зазирають щовечора під ліжко перевірити, чи не сидить там злодій, хоч він і може там сидіти.

Обід та вечеря минули якось незатишно, розмовляли тільки ми з Вулфом, і то переважно Вулф, решта п'ятеро лише мовчки жували та слухали. Спробуйте самі коли-небудь так пообідати. Ніяк було навіть попросити когось із них подати мені масло; я тільки тицяв пальцем. А коли ми щось робили — скажімо, переносили до комірчини порожні ящики і складали їх стосом, — навіть я не мав прана розтулити рота, бо могло б постати питання: з ким це я розмовляю?!

З дому я виходив усього раз, у середу надвечір, подзвонити по автомату Х'юїттові й сказати, що вантаж одержали у доброму стані, а також у гараж — дати розпорядження Томові Халлорану.

Та були в цьому очікуванні й світлі хвилини. Двічі це траплялося в середу і чотири рази в четвер, коли Джервіс починав придивлятися до Вулфа. Спершу Джервіс ставав біля сходів долі й спостерігав, як Вулф спускається вниз, потім дивився, як той це робить, згори, тоді вивчав, як господар дому ходить по рівному в передпокої. На другому занятті в четвер Джервіс копіював ходу Вулфа, залюбки напускаючи на себе його самовдоволений вигляд, який, зрештою, мені подобався також. Звісно, Кірбі так само спостерігав за мною, але йому було легше. Звичайно я підіймаюсь і спускаюся сходами десятки разів. Єдине, чого не мав змоги побачити Кірбі, — це як я веду машину. А фебеерівці стежитимуть за ними до самого будинку Х'юїтта, і якщо в Кірбі манера вести машину надто відрізняється від моєї, у кмітливого агента це може викликати підозру. Отож у четвер уранці я привів Кірбі до кабінету, ввімкнув радіо і з півгодини розмовляв з ним про це.

Тепер, пригадуючи все, я бачу, що ми не забули жодної дрібниці. Годині об одинадцятій вечора в середу я піднявся до своєї кімнати з вікнами на Тридцять п'яту вулицю і, не дуже зважаючи на те, чи щільно запнуті штори, натяг піжаму, сів на ліжко й, клацнувши вимикачем, погасив світло. Через кілька хвилин ввійшли Фред з Оррі, розляглися в темряві, і я встав з ліжка, а вони полягали. Саул спав на канапі у вітальні — там світла ми не вмикали. Ми взагалі рідко це робили.

Знаєте, я саме пригадав одну сміховину. Коли в середу ввечері я вимкнув у кабінеті світло і вкутався на кушетці ковдрою, то думав не про пастку, яку ми так старанно готували, не про те, чи в неї хтось потрапить, а про кушетку в квартирі Сари Дакос. А що, коли прибиральниці спаде на розум підняти сидіння й зазирнути під пружини? Якби я здогадався був залишитися там ще хвилин з п'ять, то знайшов би для револьвера кращу схованку.

Про обід та вечерю в середу я вже розповідав. А в четвер ми снідали й обідали вже без Фріца. Як і було домовлено, рівно о восьмій ранку Х'юїтт прислав по Фріца машину. Я поміг йому винести речі, й він, сідаючи в машину, похмуро потис мені руку. Настрій Фріц мав зовсім не той, з яким створюють кулінарні шедеври для купки гурманів. Сніданок приготували ми з Саулом, а на обід у нас була холодна вирізка, осетрина — ми визнали її все ж таки їстівною, — п'ять гатунків сиру та дві пляшки шампанського.

О четвертій сорок п'ять ми з Саулом, Фредом та Оррі сиділи в кабінеті, коли Теодор Хорстман, «нянька» наших орхідей, спустився з оранжереї — цього дня йому дозволили піти додому раніше — й попрощався. Вулф був у своїй кімнаті нагорі. О п'ятій годині десять хвилин я вийшов нагору до своєї кімнати, ввімкнув світло й почав переодягатись. Я міг би, звичайно, подивитися, чи щільно запнуті штори або просто відійти далі від вікна, але пильнувати цього я не звик, а нам страшенно хотілося, щоб сьогодні все йшло так, як ми звикли. Те саме робив і Вулф у своїй кімнаті. О п'ятій сорок, одягнений до вечері, я спустився в кабінет, а о п'ятій сорок п'ять почувся звук ліфта і з'явився Вулф — також переодягнений. Не вмикаючи радіо, ми завели розмову про поїздку. О п'ятій п'ятдесят п'ять пролунали обережні кроки у передпокої — це були Джервіс і Кірбі, також одягнені, як до вечері. Костюм у Джервіса був багато кращий, ніж у Вулфа, бо в того костюм бачив і кращі часи; зате костюм Кірбі годі було навіть порівнювати з моїм, за який я колись віддав три сотні доларів. Джервіс і Кірбі спинилися на порозі. Я сказав Вулфові, що ждатиму його в машині, вийшов до передпокою і подав Кірбі своє пальто й капелюх. Поки Кірбі відчиняв двері й, переступивши поріг, причиняв їх за собою, я стояв у кутку, — щоб мене не було видно з вулиці. Потім надійшов Джервіс, став поруч і подивився крізь шибку на вулицю. Світло в кабінеті вже не горіло. Я подав Джервісу Вулфове пальто й капелюх. Хвилин через шість, які тяглися для мене цілих півгодини, показався наш «герон» і спинився край тротуару. Джервіс клацнув вимикачем, і в передпокої запала темрява. Я знову відступив у куток. Джервіс вийшов і замкнув за собою двері. Я подивився вслід йому крізь шибку в дверях і вирішив, що він заробить і другу тисячу доларів. Про Кірбі я нічого певного сказати не міг — адже мені ніколи не випадало бачити збоку, яка в мене хода, а от що то саме мій шеф спускається по східцях, перетинає тротуар і сідає до машини, — в цьому б я заприсягся, якби не знав, що насправді то не Вулф. «Герон» рушив з місця плавно, без ривків, наче за кермом сидів я сам, і тут я помітив, що вже бозна-відколи стою затамувавши дух.

Кабінет, якщо ніхто не відступив від визначеного сценарію, тепер мав бути порожній. Перед тим, як мало погаснути світло, Вулф вийшов до темної кухні, Оррі — до неосвітленої їдальні, а Фред через двері у передпокої до темної вітальні. Нікого з них я не чув, а отже, не чув ніхто. Я сягнув рукою до бічної кишені, намацав «морлі» тридцять восьмого калібру, ступив до вхідних дверей і перевірив, чи вони замкнені, тоді постояв, доки очі призвичаїлися до темряви, і нарешті сів на стілець біля вішалки.

Настрій я мав чудовий. Напруження спало. Невдачі можна було, звісно, сподіватися де завгодно — один необережний крок чи просто не пощастить, — але ми приготувалися до всього, і нам не залишалось нічого іншого, як чекати. Зважаться фебеерівці на брудне діло чи ні — це вже їхній клопіт, не мій. Я не знав, чи мали вони підстави йти на брудне діло, — про це, крім них, не знав ніхто, — але мені було напевно відомо про чотири таких випадки за останній рік у Нью-Йорку, не кажучи вже про багато інших, про які я тільки чув. Тепер усе залежало від того, чи вірить Регг, що Елтхауза застрелили агенти ФБР. Якщо вірить, то десять проти одного, що вони сюди прийдуть. А коли не вірить або чомусь гадає, нібито його люди до вбивства непричетні, вони не з'являться. Чи клюнуть на нашу принаду, тепер залежало не від нас, а від Perra. Настрій я мав чудовий.

Просидівши, як мені здалося, з півгодини, я ступив до дверей поглянути при світлі, що падало з вулиці крізь шибки у дверях, на годинник. Коли я побачив, що ще тільки двадцять дві хвилини на сьому, настрій у мене трохи погіршав. Ще б пак — помилитися на цілих вісім хвилин. Адже я — так усі вважають — умію досить точно вгадувати час, отож виходить, що моє напруження, всупереч сподіванням, не спало. На стілець я вже не сідав, а рушив до дверей кабінету, і почув себе ще гірше, коли по дорозі двічі зачепив плечем за стіну. Це було неприпустимо. Звичайно, вернутися до дверей, орієнтуючись на прямокутник світла, простіше, але ж — дідько б його вхопив! — невже я не пройду потемки до середини такого знайомого мені передпокою?! Я зробив це тричі підряд і лише після цього сів на стілець.

Важко сказати напевно, коли вони з'явились, адже я твердо поклав собі до восьмої на годинник не дивитись. У всякому разі, це сталося близько сьомої. Несподівано тьмяне світло в шибках дверей стало ще тьмянішим. Це були вони. Двоє. Третій, мабуть, залишився внизу на тротуарі. Один із них нахилився, розглядаючи замок, тоді як другий спинився на останньому східці, обличчям до вулиці.

Вони, певна річ, знали, що замок у нас системи «Ребсон», і прихопили з собою потрібні відмички. Та хай він там який майстер, а замок «Ребсон» з першого разу йому не відімкнути; отож поспішати мені було нікуди. Праворуч, футів за чотири від мого стільця, були прочинені двері з передпокою до вітальні. Я ступив до дверей, встромив у них голову, тихенько свиснув крізь зуби й у відповідь почув такий самий посвист. Тоді я, не торкаючись стіни, підійшов до дверей їдальні, свиснув ще раз і знову почув таку саму відповідь. Після цього я вернувся назад і став під дверима кабінету. Ті двоє не ввімкнуть ліхтарика відразу, тільки-но ввійшовши, а спочатку постоять і прислухаються.

Опісля ми з Саулом сперечалися, як довго вони відмикали замок. Саул твердив, що двері відчинилися за вісім хвилин після мого свисту, а я запевняв, що за десять. Так чи так, а вони все ж відчинились, але я вже встиг прошмигнути до кабінету й притиснутися спиною до стіни ліворуч від дверей. Тут я намацав лівою рукою вимикач, а правою дістав з кишені свій «морлі».

Переступивши поріг, обидва завмерли, прислухаючись, і так стояли не більше, як п'ять секунд. Це доводило, що вони ще не дуже досвідчені. Потім рушили через передпокій. Повернувши голову, я стежив за наближенням слабкого промінця від олівця-ліхтарика, що ставав дедалі яскравішим, відтак проник до кабінету. Нарешті я побачив і їх самих. Вони ступили кроків три-чотири від дверей і поставали. Той, що тримав ліхтарика, повів променем по кабінету і секунд за три викрив би мене, отож я підніс «морлі» і, вмикаючи світло, вигукнув:

— Почнімо!

Один з них так і остовпів, але другий впустив ліхтарика на підлогу й сягнув рукою до кишені. Та по тільки я тримав напоготові зброю — поруч зі мною вже стояв з пістолетом Оррі, а від дверей вітальні почувся Саулів голос:

— Стояти! Ані руш!

Обидва повернули голови й побачили ще двоє спрямованих на них дул.

— Справи кепські, — сказав я. — Нема потреби навіть вас обшукувати — не стрілятимете ж ви в два різних боки водночас. Містере Вулф!

Вулф уже стояв у дверях. Мабуть, він вийшов з кухні одразу після того, як я крикнув: «Почнімо!»

— Обійдіть, — озвався я до Вулфа, але той уже й сам рушив праворуч поза червоним шкіряним кріслом, тримаючись якомога далі від тих двох. Потім сів за свій стіл і почав розглядати непроханих гостей — точніше, їхні профілі, бо вони стояли обличчям до нас з Оррі.

— Так, усе це дуже прикро, — мовив Вулф. — Арчі, викличте поліцію!

Я рушив до телефону. Обходити наших «гостей» на такій далекій відстані, як Вулф, я не збирався, але й бійки ми не планували, отож я все ж таки зробив невеличкий гак. На півдорозі до свого столу я затримавсь і сказав:

— Послухайте, якщо ви нападете на мене, коли я дзвонитиму, то своїми ногами звідси не вийдете. Сподіваюся, ви знаєте закони — зломщики їх звичайно знають. Ви залізли в приватний дім. І якщо спробуєте дати волю рукам, вас пристрелять, і власті нам тільки подякують.

— Дурниці!

Це кинув здоровенний красень з квадратною щелепою і з такими самими квадратними плечима. Другий був трохи вищий, проте сухий, аж вилиці випиналися йому на худих щоках. Красень зміряв мене холодним поглядом і сказав:

— Ми не зломщики, і ви це знаєте.

— Чорта пухлого я знаю! Ви зломщики! І викручуватись будете в поліції. Я вас попередив. Стійте спокійно. Один рух — і вас зупинять. Ці хлопці меткі на руку.

Щоб дістатися до телефону в себе на столі, я мусив стати до них спиною. Я так і зробив, а як тільки взяв трубку, красень вигукнув:

— Годі грати комедію, Гудвіне! Вам збіса добре відомо, хто ми. — Він повернувся до Вулфа: — Ми співробітники Федерального бюро розслідувань, і ви це знаєте. Ми нічого не чіпали і не мали такого наміру. Ми тільки хотіли з вами поговорити. Ми подзвонили, ніхто не відповів, а двері були незамкнені, і ми ввійшли.

— Ви брешете, — спокійно, безапеляційним тоном промовив Вулф. — П'ять душ засвідчать під присягою, що двері були замкнені, а ви не дзвонили. Четверо з нас чули, як ви добирали ключі. Якщо поліція вас обшукає, то знайде й ті інструменти. Кажете, Федеральне бюро розслідувань? Пхе! Викликайте поліцію, Арчі, і попередьте, щоб прислали людей, які впоралися б з двома бандитами!

Перше ніж набрати помер, я покликав до себе Фреда, і він, проходячи повз тих двох, трохи не зачепив їх ліктем. Колись агент ФБР викрутив йому руку, і тепер Фред залюбки скористався б нагодою поквитатися. Спершись боком на Вулфів стіл, обличчям до тих двох, і тримаючи напоготові пістолет, Фред виглядав далеко грізнішим, ніж був насправді. Взагалі Фред досить милий чоловік, батько чотирьох дітей.

Набираючи перші цифри, я ладен був поставити сто проти одного, що набрати номер до кінця мені не дадуть. Так воно й сталося. Коли я крутнув диск учетверте, красень випалив:

— Не треба, Гудвіне!

Я затримав палець і обернувся. Він сягнув рукою до внутрішньої кишені пальта. Я поклав трубку і став поруч із Фредом. У руці фебеерівця з'явилася невеличка чорна книжечка в шкіряній оправі.

— Ось посвідчення, — сказав він, потім розгорнув його й показав усім.

Ситуація складалася досить-таки делікатна. Співробітникам ФБР дозволено тільки показувати посвідчення, але не випускати його з рук.

— Дайте поглянути! — буркнув Вулф.

Красень хотів був ступити вперед, але Фред ту ж мить викинув свою величезну лівицю й штовхнув його назад. Нічого не кажучи, я простяг руку. Красень хвилю повагався й нарешті поклав посвідчення мені на долоню.

— Ви теж, — кинув я худорлявому і знову простяг руку.

Той уже дістав своє посвідчення і поклав його поверх першого. Я повернувся до Вулфа й віддав обоє посвідчень йому. Вулф поглянув на одне, потім на друге, висунув шухляду, узяв свої великі окуляри, неквапно роздивився крізь них посвідчення, далі поклав окуляри назад до шухляди, кинув поверх них посвідчення і, засунувши шухляду, знов підвів погляд на фебеерівців.

— Вони можуть бути фальшиві, — нарешті промовив він. — Це з'ясує поліційна експертиза.

Обом, видна, коштувало неймовірних зусиль тримати себе в руках. І вони, може, навіть викликали б у мене захоплення, якби мої думки по були поглинені іншим. Фебеерівці стояли немов скам'янілі й не ворушились.

Нарешті худорлявий процідив:

— Вгодоване мурло!

Вулф кивнув головою:

— Закономірна реакція. Давайте поміркуємо. Припустімо — просто так, аби почати розмову, — що ви справді співробітники Федерального бюро розслідувань. У такому разі ви маєте всі підстави скаржитись — тільки не на мене, а на своїх колег, які з дурної голови вирішили, нібито цей будинок порожній. А особисто вам вибачатися немає за що. — Вулф прокашлявся. — Отож вернімося до наших міркувань. Я маю намір затримати ваші посвідчення замість застави. Ви чи ваше начальство одержить їх назад лише після того, як звернеться до законних властей. І тоді стане відомо, як ці посвідчення потрапили до мене, а я, зі свого боку, подам зустрічний позов, оскільки ви вдерлися в мій дім незаконно і вас застали flagrante delicto[8]. У мене чотири свідки. І я маю сумнів, чи схоче ваше начальство платити таку ціну. Отже, ініціатива в моїх руках. Ви можете йти. Якщо продовжити міркування, то в мене одна мета: дістати незаперечний доказ того, що агенти Федерального бюро розслідувань учинили тяжкий злочин і на них можна подати в суд. Цей доказ у мене тут, у шухляді. До речі, я ще не згадав про рукавички, які на вас. Певна річ, усі ми помітили і- їх. Рукавички теж стануть ще одним підтвердженням і доказом, якщо справа дійде до суду. Можете йти собі, джентльмени.

— Будьте ви прокляті! — вилаявся красень. — Суд буде федеральний. А посвідчення належать представникам федеральної служби!

— Можливо. Навіть якщо ви ті, за кого себе видаєте, я маю виправдання. Та облишмо міркування. Як на мене, важко повірити, що представники федеральної служби, покликані стояти на варті закону, самі незаконно переступають поріг мого дому. Очевидно, я маю право тримати ні посвідчення доти, доки буде доведено, що вони справжні..

— Як ви збираєтесь це зробити?

— Побачимо. Я почекаю, як розвиватимуться події. Якщо посвідчення справжні, то хтось із вашого начальства, мабуть, мені подзвонить. Може, навіть сам містер Регг.

— Вгодоване мурло! — знову процідив худорлявий. Видно, за скрутних обставин його лексикон був не вельми багатий.

— Я, по суті, чоловік поблажливий, — відказав Вулф. — Ви вдерлися в мій дім ще й намагаєтесь видати себе за представників закону. Два тяжкі кримінальні злочини відразу! Якщо ви озброєні, нам слід забрати у вас зброю, а також інструменти, якими ви відімкнули замок у моїх дверях. Сумніву немає: ви збиралися проникнути до цього кабінету й виламати шухляди. Хіба ж по для цього ви надягли рукавички?! Раджу вам піти звідси негайно. Ці четверо джентльменів не люблять ні зломщиків, ні агентів ФБР і залюбки скористаються нагодою принизити вас. Ідіть же, сто чортів!

Фебеерівці стояли й тільки мовчки дивилися на Вулфа. Погляд красеня проходив між Фредовим плечем та моїм, а худорлявого — праворуч від Фреда. Потім вони перезирнулися, знов глянули на Вулфа й рушили до дверей. Оррі, не опускаючи пістолета, позадкував до передпокою. Оррі любить тримати в руках пістолет. Саул вийшов через вітальню у передпокій і вже ввімкнув там світло. Ми з Фредом попростували за фебеерівцями. Коли вони підійшли до вхідних дверей, Саул розчинив їх, а Оррі та я стали поруч із ним і дивилися вслід непроханим гостям, поки вони спускалися на тротуар. Ми майже не сумнівалися, що десь поруч стояв і третій фебеерівець, однак його ніде не було видно. Ті двоє повернули ліворуч на Десяту авеню, але ми не стали виходити з будинку й проводжати їх до машини. Перше ніж причинити двері, ми оглянули замок і переконалися, що він цілий. Коли я взяв двері на засув, Фред зауважив, що у ФБР, певно, найкраща колекція ключів у світі.

Потім ми всі повернулися до кабінету. Вулф стояв посеред килима і розглядав щось у руках. То був олівець-ліхтарик, що його впустив красень. Нарешті Вулф кинув ліхтарика мені на стіл і вигукнув:

— Розмовляти! Всім розмовляти!

— Пропоную нагороду! — голосно сказав я. — Фотографія в рамці Дж. Едгара Гувера тому, хто добуде магнітофонну стрічку із записом усього, що тут діялося, і пошле ту стрічку Гуверові!

— Господи, — промовив Фред, — якби тільки вони спробували зчинити бійку!

— Я хочу шампанського! — заявив Саул.

— Дайте віскі! — підхопив Оррі. — Я хочу їсти!

Була за двадцять хвилин восьма. Ми гуртом, у тім числі й Вулф, вирушили на кухню, і всі навперебій розмовляли. Вулф заходився викладати все підряд з холодильника — ікру, паштет із гусячої печінки, осетрину, цілого копченого фазана. Саул відчинив морозилку й дістав лід для шампанського. Ми з Оррі знайшли в буфеті пляшки. Фред спитав, чи можна йому зателефонувати додому, і я дозволив ще й попросив переказати дружні мої вітання, але втрутився Вулф:

— Скажіть, що затримаєтесь тут до ранку. Залишаться всі. Вранці Арчі повезе наші трофеї до банку, і ви поїдете з ним. Думаю, вони нічого не зроблять, а може, щось і спробують. Фреде, нічого не розповідайте ні дружині, ані взагалі нікому. Це ще не кінець, це тільки непоганий початок. Якщо ви, джентльмени, бажаєте чогось гаряченького, то я за хвилин двадцять подам оленину по-йоркширському. Якщо Арчі, звісно, зварить яйця.

Всі в один голос відмовились, і це було мені дуже з руки. Страх як не люблю варити яєць!

Через годину вечір був у розпалі. Фред, Оррі, Саул та я запекло грали у вітальні в пінокль, а Вулф сидів у своєму єдиному в кабінеті кріслі й читав книжку. Це була «ФБР, якого ніхто не знає». Він або зловтішався в душі, або ж знову щось придумував, тільки не знаю що.

О десятій годині мені довелося вибачитись і встати з-за картярського столу. Вулф сказав, що аристологи вже, мабуть, завершили свою трапезу, і він хотів би зателефонувати Х'юїттові. Я зайшов до кабінету й набрав номер. Вулф повідомив Х'юїттові, що все пройшло чудово, і подякував йому. А Х'юїтт відповів, що наші двійники там виявилися цікавими людьми; Джервіс, мовляв, читає уривки з Шекспіра, а Кірбі наслідує президента Джонсона, Баррі Голдуотера й Альфреда Ланта[9]. Вулф попросив Х'юїтта переказати обом вітання. Після цієї розмови я повернувся до карт, а Вулф знов узявся за книжку.

Але наш вечір перебила ще одна подія. Невдовзі по одинадцятій подзвонив телефон. Вулф не любить брати трубки, отож мені знов довелося встати й поспішити до кабінету.

— Будинок Hipo Вулфа. Вас слухає Арчі Гудвін.

— Це Річард Регг, Гудвіне. — Голос був низький, протяглий і спокійний. — Я хочу поговорити з Вулфом.

Цей дзвінок для нас не був несподіваним, і я мав на такий випадок відповідні інструкції.

— Боюся, вам не пощастило, Регг. Він зайнятий.

— Я хочу з ним побачитись!

— Непогана ідея. Він про це здогадувався. Ну, скажімо, завтра, об одинадцятій, в його кабінеті.

— Я хочу побачитися з ним сьогодні. Зараз!

— Мені шкода, Регг, але нічого не вийде. Він дуже заклопотаний. Не раніше, ніж завтра об одинадцятій ранку.

— Чим він так заклопотаний?

— Читає книжку «ФБР, якого ніхто не знає». А за півгодини вже спатиме.

— Буду у вас завтра об одинадцятій.

І Регг грюкнув трубкою. Можна собі уявити ту картину!

Я обернувся до Вулфа.

— Я назвав його просто Реггом, на більше він не заслуговує. Отже, завтра об одинадцятій ранку. Як ми й сподівалися.

— І хотіли. Нам треба порадитись. Ви скоро кінчите грати?

— Скоро. — Я підвівся. — Я вже набрав триста сорок.

13

Мені потрібен міцний восьмигодинний сон, і майже завжди я стільки й відпочивав, але тої ночі не доспав цілих дві години. О десятій хвилині на другу Вулф пішов спати, Оррі й Фред також, а Саул ліг на канапі у вітальні. Тільки-но я зібрався був залізти під ковдру, як пролунав дзвінок у двері. Приїхали Фріц, Джервіс та Кірбі, і коли я побачив, як Кірбі, похитуючись, переступив поріг, то зразу ж подумав, що наш «герон» побував у рівчаку. Я спитав Кірбі, де машина, однак замість відповіді той лише вилупив на мене очі й скривив губи. Збагнувши, що він і досі намагається додержуватись інструкцій, я дозволив йому розмовляти, проте Фріц заявив, що Кірбі п'яний у дим і негоден сказати й слова. Але машина, додав Фріц, стоїть перед будинком ціла-цілісінька, тільки як вони доїхали — сам бог знає. Фріц повіз ліфтом акторів нагору до їхньої кімнати, а я взув черевики, накинув поверх піжами пальто і вийшов надвір. На «героні» й справді не було жодної подряпини, і я відвів машину до гаража.

Перший номер програми у п'ятницю було призначено на восьму тридцять ранку. За чверть до восьмої я зусиллям волі примусив себе встати, згріб в оберемок простирадла, ковдру та подушку й відніс до своєї кімнати. Коли я, прийнявши душ і поголившись, вийшов з ванної, Фред і Оррі сиділи, позіхаючи, на ліжку. Я сказав, що за годину й двадцять хвилин нам виходити з дому, а вони порадили мені освіжити голову, хоч я це вже й зробив. Я вже намірився приготувати собі сніданок сам і зійшов униз, але тут зустрів Фріца — він саме вийшов з кімнати Вулфа, куди майже вчасно, як завжди, відніс сніданок. Була вже восьма година двадцять вісім хвилин, і я рушив до кабінету й почав робочий день дзвінком місіс Бранер. Насамперед я вибачився, що турбую її так рано, проте в мене, мовляв, важлива справа і я прошу її за чверть до дев'ятої чи й раніше, подзвонити з телефону-автомата по номеру, який я їй дав. Місіс Бранер відповіла, що це переб'є їй ділову зустріч, і запитала, чи справді її дзвінок такий важливий. Я запевнив, що надзвичайно важливий, і місіс Бранер погодилась.

Отже, з сніданком поспішати не треба, обставина для нас — дуже вигідна. Фріц знав, що Саул, Фред і Оррі люблять фаршировані яйця, і, коли не брати до уваги грінок та бекону, це була наша головна страва: ми вм'яли їх аж шістнадцять штук — по четверо кожен. Можна собі уявити, який рахунок ми виставимо нашій клієнтці тільки за цю операцію!

З посвідченнями фебеерівців у кишені в супроводі тіло-охоронця я вийшов о дев'ятій сорок з дому і незабаром був и аптекарській крамниці на розі. Я добре знав жінок, тому, ставши біля телефонної будки, приготувався чекати хвилин двадцять. Та дзвінок пролунав раніше, о дев'ятій сорок шість, саме тієї миті, коли до аптеки ввійшов якийсь чоловік і попростував до будки. Тільки взявши телефонну трубку, я збагнув, що то не агент ФБР, який прибіг підслухати нашу розмову, — на такого чоловік зовсім не скидався.

Місіс Бранер висловила сподівання, що ця розмова буде таки дуже важлива, бо ж через неї вона спізнюється на ділову зустріч.

— У вас не може бути й наполовину такої важливої розмови, як ця, — запевнив я клієнтку. — Забудьте про всі свої зустрічі. За чверть до одинадцятої, ні на секунду пізніше, ви повинні бути в кабінеті Вулфа.

— Сьогодні?! Але ж я не можу!

— Ви можете й повинні бути. Ви вже двічі мені заявляли, нібито вам не до вподоби мій тон, але все це дрібниці проти того, що ви почуєте, коли відмовитесь прийти. Містер Вулф може навіть повернути вам ті сто тисяч.

— Але чому? Що скоїлося?

— Я всього-на-всього кур'єр. Ви про все дізнаєтесь, коли прийдете. Це не просто важливо — це життєво важливо.

Коротка пауза.

— За чверть до одинадцятої?

— Або й раніше.

Довга пауза.

— Гаразд. Я прийду.

— Чудово. Ви славний клієнт! Якби не ваше багатство, я б з вами одружився!

— Що ви сказали?

— Нічого. — І я повісив трубку.

Після шести годин сну я почував себе не дуже свіжим, однак, усвідомлюючи, яке важливе моє доручення, гнаний у спину зимовим вітром, швидко простував до банку «Контіненталь Бенк енд Траст Компані» на Лексінгтон-авеню. Не багатьом щастить мати такого охоронця, який ішов зі мною, — найкращий на всьому просторі між двома океанами, до того ж збіса чудовими океанами! По-вашому, ми були занадто обережні? А що, коли б я був спіткнувсь і вдарився головою об камінь чи зустрів раптом морську сирену, яка б мене зачарувала, а насправді виявилася агенткою ФБР?! Адже ж удерлися вони до нас у дім, то чого б їм не постежити за мною на вулиці?

У банку я спершу спустився вниз, до зали особистих сейфів, і замкнув там посвідчення. Потім одержав нагорі на чек п'ять тисяч доларів, щоб поповнити наш запас готівки. І тут мені спало на думку: адже відтоді, як я поклав на рахунок наш аванс, минуло рівно дев'ять днів, година в годину. Тоді я гадав, що в нас один шанс із мільйона. Але тепер…

Нам довелося поспішати, щоб повернутися додому раніше, ніж за чверть до одинадцятої, і ми таки ледве встигли. Ми саме скидали в передпокої пальта, коли я побачив крізь шибки в дверях, як до будинку підкотив «роллс-ройс» місіс Бранер. Вона зійшла на ґанок, і я відчинив перед нею двері. Фред із Оррі вже хотіли були піти, але я сказав їм залишитись.

— Місіс Бранер, — промовив я, — дозвольте відрекомендувати вам трьох джентльменів, які задля вас шістдесят миль тряслись у фургоні, згорнувшись калачиком у забитих дерев'яних ящиках і які вчора ввечері, тримали під дулами пістолетів двох агентів ФБР, поки містер Вулф уставляв їм клепки.

— Я… Мені дуже приємно.

— Я так і думав. Отже, містер Саул Пензер, містер Фред Деркін і містер Оррі Кетер. Місіс Бранер, вам доведеться трохи побути з містером Пензером. Якщо ви не заперечуєте, я залишу ваше хутро у вітальні. Зараз сюди прийде Річард Регг, начальник ФБР у Нью-Йорку, а йому не треба бачити тут вашого хутра.

Місіс Браиер широко розплющила очі, але не промовила жодного слова. Я знову вирішив одружитися з нею, попри її купу грошей. Я допоміг їй скинути хутро, а Фред з Оррі рушили до сходів, щоб зайти збоку до «південної вітальні» й зупинити Джервіса й Кірбі, якщо ті надумають спуститися вниз і перебити нашу розмову.

В лівому кутку передпокою, біля кухні, є ніша, а в ній, на рівні очей, — невеликий отвір. Зсередини цей отвір затулений дощечкою, а по той бік, у кабінеті, на ньому висить хитромудра картина з водоспадом. Якщо стати в ніші й відсунути дощечку, то крізь отвір і водоспад на картині можна побачити майже весь кабінет і, звичайно, чути все, про що в ньому розмовляють.

Я провів місіс Бранер до ніші — Саула ми взяли з собою, — відсунув дощечку й показав отвір.

— Як я й попереджав, — промовив я, — зараз сюди прийде Регг. Містер Вулф і я розмовлятимемо з ним у кабінеті. Містер Пензер принесе вам з кухні табуретку, й ви сядете. Я не знаю, скільки триватиме розмова — може, хвилин з десять, а може, й дві години. Ви зрозумієте не все з того, що почуєте, але цілком достатньо. Якщо вам захочеться кашлянути або чхнути, вийдіть хутенько на кухню. Саул подасть вам знак, якщо…

Пролунав дзвінок у двері. Я виглянув з ніші. На сходах стояв Річард Регг. За п'ять хвилин до призначеного часу! Я наказав Саулові принести для Місіс Бранер табуретку і, коли він пішов на кухню, рушив сам до передпокою. Біля дверей я озирнувся. Саул кивнув мені головою, і я відчинив двері.

Річард Регг мав сорок чотири роки. Він мешкав з дружиною та двома дітьми у квартирі в Брукліні. У ФБР служив уже п'ятнадцять років. Детективам відомо багато чого. Регг був десь такий, як я, на зріст і мав довгасте обличчя з випнутим підборіддям. Ще років чотири, а може, й три, і він геть облисіє. Регг не простяг мені руки, одначе повернувся до мене спиною, коли я взявся помагати йому скинути пальто. Отже, певною мірою він мені довіряв. Я провів його до кабінету й запропонував червоне шкіряне крісло. Та Регг не сів, а спершу оглянув кімнату, і мені вже навіть здалося, що він надто придивляється до картини з водоспадом. Але моя тривога була марна. Регг усе ще стояв, коли почувся шум ліфта, що спускався вниз, і з'явився Вулф. Не доходячи до свого столу, він спинився і промовив:

— Містер Регг? Я Hipo Вулф. Сідайте.

Вулф підійшов до свого крісла, і Регг сів, але тут-таки, видно, збагнув, що з усіх у кімнаті нервується тільки він, і вдав, ніби байдуже відкинувся на спинку крісла. Їхні погляди зустрілися. Від свого столу Вулфових очей я не бачив, зате Регг сидів просто переді мною.

— Я про вас знаю, — промовив Регг, — хоч ми з вами ніколи й не бачились.

Вулф кивнув головою:

— Не всі дороги сходяться.

— Але наші тепер зійшлися. Ця розмова, очевидно, записується?

— Ні. Устаткування для цього є, але зараз воно вимкнуте. Можна розмовляти спокійно. Я цілий тиждень підозрював, що в цьому будинку все підслуховується. Та й тепер у вас може бути з собою якийсь мікрофон. Я б теж міг увімкнути магнітофон, проте, як уже сказав, не зробив цього. Та годі про це.

— Ми ваш будинок не підслуховували.

Вулф ледь помітно стенув плечима.

— Годі про це. Ви хотіли зі мною побачитись?

Пальці Perra вп'ялись у бильця крісла. Однак самовладання він не втрачав.

— Як ви й сподівалися, — відповів Регг. — Але не варто гаяти часу на ці хитрування. Мені потрібні посвідчення, які вчора ввечері ви силоміць відібрали у двох наших співробітників.

Вулф підніс руку. Також не втрачаючи самовладання.

— Але ж хитруєте ви! — відказав він. — Візьміть назад слово «силоміць». До сили вдалися ваші люди. Це вони силоміць вдерлися в мій дім. Мені просто довелося силі протиставити силу.

— Я хочу одержати їхні посвідчення.

— Ви берете назад слово «силоміць»?

— Ні. Я тільки припускаю, що для такої вашої поведінки були підстави. Віддайте посвідчення, і ми розмовлятимемо на рівних.

— Пхе! Ви що — самі йолоп чи мене маєте за йолопа? Я не збираюся розмовляти з вами на рівних. Ви захотіли побачитися зі мною, бо я примусив вас це зробити. Але якщо ви прийшли сюди верзти дурниці, то можете собі йти. Вам змалювати ситуацію так, як я її бачу?

— Змалюйте.

Вулф повернув до мене голову:

— Арчі, лист місіс Бранер!

Я підійшов до сейфа і дістав лист. Вулф кивнув головою в бік Perra, і я простяг листа тому. Поки Регг читав, я тримав аркуш у руці. Він прочитав раз, тоді вдруге — вже повільніше і навіть не глянувши на мене. Потім я вернувся до свого столу й сховав листа в шухляду.

— Оце-то документ! — промовив Регг до Вулфа, — Щоб ви знали: коли за місіс Бранер та членами її сім'ї і велося певне стеження, — а я цього не визнаю, — то робилося воно в зв'язку з перевіркою політичної благонадійності.

Вулф кивнув головою:

— Ну звісно, ви завжди так кажете. Звичайнісінька брехня. Отже, змальовую ситуацію. Вчора ввечері ваші люди пішли звідси, залишивши мені свої посвідчення, і не зважилися попросити допомоги в поліції. Вони розуміють, що коли проти них виставлять звинувачення у незаконному проникненні до приватного житла і справа дійде до слідства, симпатії нью-йоркської поліції та районного прокурора будуть на боці потерпілих. Ви це добре знаєте і намагатись одержати посвідчення законним шляхом не будете, отож ви їх і не одержите. Я залишу їх у себе. Пропоную вкласти угоду. Ви зобов'яжетесь припинити будь-яке стеження за місіс Бранер та членами її сім'ї і знайомими, а також підслуховувати її телефон, а…

— Я не визнав, що за ними стежать!

— Облиште!.. Якщо ви… Ні. Простіше буде сказати так: стежили ви чи ні, а сьогодні з шостої години вечора ваша контора зобов'яжеться перестати стежити за місіс Бранер, членами її сім'ї, знайомими і службовцями, за її домом, а також підслуховувати її телефонні розмови, перестане стежити за містером Гудвіном і мною та нашим будинком. А я зобов'яжусь лишити посвідчення там, де вони тепер зберігаються — тобто в моєму сейфі у банку, не вживати ніяких заходів проти ваших людей за той їхній незаконний напад на мій дім і не розголошувати цієї справи. Така ситуація і така моя пропозиція.

— Ви маєте на увазі письмове зобов'язання?

— Ні, але якщо ви цього бажаєте…

— Я цього не бажаю. Ніяких письмових документів. Я згоден зобов'язатися припинити стеження, але для цього я повинен одержати посвідчення.

— Ви їх не одержите. — Вулф тицьнув у Perra пальцем: — Зрозумійте ж це нарешті, містере Регг. Посвідчення я віддам тільки після відповідної постанови суду, але й тоді я оскаржуватиму таку постанову всіма можливими для мене й мого клієнта засобами. Ви можете…

— Чорт забирай, але ж у вас четверо свідків!

— Я знаю. Та серед суддів і присяжних засідателів трапляються всякі диваки… Шибне їм щось у голову, і вони не повірять свідкам, навіть усім п'ятьом, у тім числі й мені. З вашого боку безглуздо сумніватися в моїй порядності. Я не рвуся в смертельний двобій з вашим бюро; єдина моя мета — виконати доручення клієнта, що мене найняв. Поки ви нам не докучатимете, не завдаватимете клопоту моєму клієнтові й мені, я не скористаюсь ні посвідченнями, ні свідками.

Регг подивився в мій бік. Мені здалося, ніби він хоче мене про щось запитати. Та ні — я був для нього всього-на-всього місцем, де його погляд відпочивав од Вулфа, поки сам він шукав у думці відповіді на якісь свої запитання. Хвилю Регг просидів мовчки. Нарешті він знов повернувся до Вулфа.

Ви забули дещо згадати, — промовив він. — Ви твердите, нібито єдина ваша мета — виконати доручення клієнт та, що вас найняв. Тоді чому ви взялися розслідувати вбивство, до якого ми непричетні? Чого Гудвін двічі приходив до місіс Елтхауз і двічі бував у квартирі Морріса Елтхауза? І навіщо ви зібрали у себе в четвер увечері тих шістьох людей?

Вулф кивнув головою:

— Ви думаєте, що Морріса Елтхауза вбив хтось із ваших людей.

— Абсурд! Я так не думаю.

Розмова починала дратувати Вулфа.

— Хай вам чорт, невже ви не вмієте говорити розумно?! Як ви накажете розцінювати їхнє вторгнення в мій дім? Ви мали підозру, що я якимсь чином довідався, — і це справді так, — що того вечора, коли загинув Морріс Елтхауз, троє ваших агентів побували в його квартирі. Вони доповіли вам, що, коли прийшли туди, він лежав уже мертвий, але ви їм не повірили. Принаймні ви засумнівалися, чи це було справді так. Чому — мені невідомо; ви своїх людей знаєте, а я їх не знаю. Вам закралися підозра й побоювання, що я довідаюсь не тільки про те, що троє ваших побували там, а й добуду докази того, що вони — чи один із них — застрелили Морріса Елтхауза. Будьте ж розумні!

— Ви й досі мені не сказали, чому взялися розслідувати це вбивство.

— Невже не ясно? Адже мені стало відомо, що ваші люди були того вечора у квартирі.

— Звідки ви про цс дізналися?

Вулф похитав головою:

— Поки що я не можу вам цього сказати.

— Ви зв'язувалися з інспектором Кремером?

— Ні. Я вже кілька місяців не бачився з ним і не розмовляв.

— А з районним прокурором?

— Теж ні.

— Ви маєте намір провадити розслідування далі?

Кутик губів у Вулфа смикнувся вгору.

— Ви ж бо знаєте, містере Регг, я хотів би й міг би вас заспокоїти, але спершу я повинен переконатися, що виконав своє доручення. То ви приймаєте мою пропозицію? Ви можете мене запевнити, що сьогодні з шостої години вечора ваше бюро припинить будь-яке стеження за місіс Бранер і всіма, хто з нею зв'язаний?

— Так. Це питання розв'язано.

— Гаразд. Тепер я попрошу вас дати ще одне зобов'язання. Я хочу, щоб ви на першу мою вимогу привезли сюди кулю, яку ваші люди підібрали на підлозі в квартирі Морріса Елтхауза.

Збити Річарда Регга з пантелику, очевидно, нелегко. Щоб обіймати такий високий пост у ФБР, ходити під самим Вашінгтоном, треба вміти зберігати самовладання. Але цього разу Регг таки не витримав. Він аж роззявив рота. Йому потрібно було всього дві секунди, щоб знов стулити губи, але нерви його вочевидь не витримали.

— Тепер уже ви говорите нерозумно! — відказав нарешті він.

— Зовсім ні. Якщо ви привезете на моє прохання кулю, то я майже напевно, — мені так і кортить сказати: «без сумніву» — зможу довести, що Елтхауза вбили не ваші люди.

— Чорт, а ви нечесно ведете гру! — Регг знову роззявив рота. Очі в нього примружились. — Якби я мав ту кулю, то приніс би її хоча б для того, аби ще раз із вами побачитись.

— О, ви її маєте! — стояв на своєму Вулф. — Що сталося тієї ночі в квартирі Елтхауза? Одна особа, — я назву її Ікс, хоч міг би сказати й точніше ім'я, та поки що досить і Ікса, — застрелила Елтхауза з його власного револьвера. Куля пройшла навиліт, ударилася в стіну і впала на підлогу. Ікс пішов, прихопивши з собою револьвер. А невдовзі по тому з'явилися троє ваших людей і так само, як учора в мій дім, проникли в квартиру… Є потреба вдаватися в деталі?

— Є.

— Вчора вони, правда, не дзвонили у двері, бо знали — чи принаймні гадали, — що вдома нікого немає, адже за будинком цілий тиждень стежили. А в квартиру Елтхауза вони подзвонили, а може, подзвонили й по телефону, але господар не взяв трубки, бо на той час був уже мертвий. Отож ваші люди проникли в квартиру й знайшли те, задля чого прийшли, і тут їм спало на думку, що у вас може виникнути підозра, нібито Елтхауза застрелив один з них. І щоб довести, що вони справді не винні, ті троє прихопили з собою кулю, яка лежала на підлозі. Але ж це — порушення закону штату Нью-Йорк. Проте один раз вони вже порушили закон, ввійшовши до квартири, то чом би не порушити його ще раз? І ті троє взяли кулю й разом зі своїм рапортом передали її вам. — Вулф зробив різкий жест рукою. — Але те, що вони принесли кулю замість довести вам свою непричетність до вбивства, викликало, очевидно, зворотний ефект. Проте я не беруся аналізувати ходу ваших думок і того, чому ви тим трьом не повірили. Я вже сказав: своїх людей вам краще знати. Ясно одне: куля у вас, і вона мені потрібна.

Очі в Perra були все ще примружені.

— Послухайте, Вулфе. Один раз ви вже заманили нас у пастку, дідько б вас узяв! Непогано заманили! Але вдруге вам це не вдасться. Якби я мав ту кулю, то не був би таким дурнем, щоб віддавати її вам!

— Ви будете дурнем, якщо її не віддасте. — Вулф скорчив гримасу. Він мав кілька улюблених словечок, але «дурень» до них не належало, а він скористався ним. Потім його обличчя прибрало звичайного виразу. — Я заговорив про це тому, що маю перед однією людиною певні зобов'язання, — перед людиною, від якої довідався, що ваші агенти були того вечора в квартирі Елтхауза. А я не люблю бути зобов'язаним. Викривши вбивцю, я зніму з себе це зобов'язання і, між іншим, заспокою ваше сумління. Хіба вам не хочеться взнати, що Елтхауза застрелили не ваші люди? Привезіть сюди кулю, і ви про це взнаєте. Я вам пропоную: дайте мені ту кулю, і якщо за місяць я не знайду вбивці й не звільню від підозри ваших людей, то поверну вам ті двоє посвідчень. Може, на це піде й не цілий місяць, а навіть менше тижня.

Регг широко розплющив очі.

— І ви віддасте посвідчення?

— Віддам!

— Ви сказали, що викриєте вбивцю. Викриєте перед ким?

— Перед вами. Викрию достатньо, аби довести, що ваші люди невинні. В убивстві, звісно.

— Ви зробили мені пропозицію. Які я матиму гарантії?

— Моє слово.

— На ваше слово можна покластися?

— Більше, ніж на ваше. Далеко більше, якщо вірити ось цій книжці. Жодна людина в світі не скаже, що я коли-небудь зламав своє слово.

Регг удав, ніби не почув шпильки.

— Коли вам треба одержати кулю — якщо тільки я маю її?

— Не знаю. Може, навіть іще сьогодні. Чи завтра. Я хотів би одержати її з ваших рук.

— Якщо я маю її. — Регг підвівся. — Мені треба подумати. Я нічого не обіцяю. Я…

— Але ви вже пообіцяли! Ви пообіцяли перестати стежити за моєю клієнткою і за мною.

— Щодо цього — так. Я мав на увазі… Ви знаєте, що я мав на увазі. — Регг пішов до дверей, потім раптом став і обернувся. — Ви весь день будете вдома?

— Буду. Але якщо схочете подзвонити — мій телефон підслуховується.

Реггові це зауваження смішним не здалося. Я взагалі мав сумнів, чи тепер його могло щось розсмішити. Я провів його до передпокою, допоміг одягти пальто, подав капелюх, але він, здавалося, навіть не помічав мене. Коли я замкнув двері й обернувся, наша клієнтка, а слідом за нею і Саул, уже входили до кабінету. Я вирішив усе ж таки з нею не одружуватись. Вона мала діждатися мене, щоб її провів я! В кабінеті я застав доволі несподівану сцену. Місіс Бранер і Саул стояли поруч перед столом Вулфа й дивилися на нього згори вниз, а він сидів, відкинувшись назад і заплющивши очі. Картина була зворушлива, і я спинився у дверях потішитись нею. Так минуло півхвилини. Ціла хвилина. Цього було досить — адже місіс Бранер мала поспішати на ділове побачення! Я ступив до кабінету й запитав:

— Ви добре все чули?

Вулф розплющив очі. Місіс Бранер, не відповідаючи мені, звернулася до нього:

— Ви дивовижна людина! Просто дивовижна! Сказати щиро, я не вірила, що вам пощастить це зробити. Неймовірно! Чи є щось таке, що вам не під силу?

Вулф випростався.

— Так, мадам, — сказав він, — є. Я не можу вставити розуму дурневі. Хоч і пробував це зробити. Іншого випадку я не пригадую. Тепер ви розумієте, чому я так наполягав, щоб ви прийшли? У підписаному вами листі є такі слова: «… якщо ви досягнете бажаних для мене наслідків…» Ви задоволені?

— Звичайно! Це неймовірно!

— Мені самому в це трохи важко повірити. Прошу, сідайте. Я повинен вам дещо пояснити.

— Я теж так гадаю. — Місіс Бранер підійшла до червоного шкіряного крісла й сіла.

Саул узяв собі жовтий стілець, а я сів за свій стіл.

— В яку це пастку ви їх заманили? — спитала місіс Бранер.

Вулф похитав головою:

— Про це потім. Містер Гудвін розповість вам усе докладно, коли вам і йому це буде зручно. Я хочу поговорити з вами не про те, що вже зроблено, а про те, що тепер іще слід зробити. Ви — мій клієнт, і я маю оберігати вас від неприємностей. Наскільки ви обережні?

Місіс Бранер насупила брови.

— Чому ви про це питаєте?

— Спершу дайте відповідь на моє запитання. Наскільки ви обережні? Чи можна вам довірити таємницю?

— Можна.

Вулф повернув голову до мене:

— А ви, Арчі?

Хай йому грець! І треба ж йому ще й мене збивати з пантелику! А що, як я знову зміню свою думку й вирішу з нею одружитись?

— Можна, — кинув я. — Якщо тільки ви маєте на увазі те, про що я думаю.

— Звичайно, те, — кивнув головою Вулф і звернувся до місіс Бранер: — Я хочу вберегти вас від однієї неприємності, а саме: поліція, певно, візьме вашу секретарку в вашій конторі, — може, навіть при вас, — на допит у зв'язку з убивством, яке вона, мабуть, сама й учинила.

Щойно Вулф збив з пантелику Perra, а тепер просто ошелешив клієнтку. Ні, рота вона не роззявила, місіс Бранер тільки втупилася у Вулфа. Мову їй відібрало.

— Я сказав, «мабуть», — провадив Вулф, — хоча це майже не викликає сумніву. Жертвою став Морріс Елтхауз. Містер Гудвін докладно розповість вам і про це, але після того, як обставини проясняться остаточно. Я б не казав вам поки що нічого, але ви — мій клієнт і маєте право на мій захист. Я хочу дати вам одну пораду.

— Я не вірю, — нарешті озвалася місіс Бранер. — Я хочу знати всі деталі негайно!

— Ви їх не взнаєте! — різко кинув Вулф. — У мене був напружений тиждень, ні вдень ні вночі я не знав спокою. Якщо ви наполягатимете на своєму, я просто піду з кабінету, а ви підете з цього будинку, і вам доведеться тоді розпитувати про все в міс Дакос. Це її насторожить, і вона втече, а коли поліція її розшукає й заарештує, у них знайдуться запитання і до вас — запитання коректні, однак їх буде багато. Ви цього хочете?

— Ні.

— Тоді я дам вам пораду. — Вулф глянув на годинник. Було п'ять хвилин на першу. — О котрій годині міс Дакос іде на ленч?

— Як коли. Вона їсть у буфеті при фірмі звичайно десь о першій..

— В такому разі містер Пензер поїде зараз із вами. Скажете міс Дакос, що надумали відремонтувати свій кабінет — перефарбувати стіни, потинькувати їх місцями чи ще щось таке, — і до кінця тижня вона не буде вам потрібна. А містер Пензер сьогодні ж почне готувати кімнату до ремонту. Вашу секретарку цими днями, певно, візьмуть під варту, але це станеться не у вашій конторі. Я не хочу, щоб убивцю заарештовували в будинку мого клієнта. А ви?

— Ні.

— Та й навряд чи вам приємно буде сидіти в кабінеті з секретаркою, чекаючи, що ось-ось з'явиться поліція і забере її.

— Так…

— Тоді можете мені подякувати — коли вам буде зручно, — за те, що я вас попередив. Я розумію, у вас зараз нема для цього гумору. Можна містерові Пензеру поїхати в машині з вами, чи нехай їде окремо? Ви могли б обговорити з ним усе по дорозі. Він чоловік не дурний.

Місіс Бранер глянула на мене, потім перевела погляд знов на Вулфа.

— Чи не міг би поїхати зі мною містер Гудвін?

Останньої фрази Саул уже не чув. Я не змінив свого наміру щодо одруження, і хоч взагалі волію розважати жінку сам, сьогодні про неї хай уже подбає Саул.

— Ні, — відповів Вулф, — містер Гудвін має роботу.

Бідолашній жінці не залишилось нічого іншого, як згодитись на Саула. Той приніс із вітальні хутро і допоміг їй вдягтися. Сказати по правді, мою душу краяли муки ревнощів. Коли обоє приїдуть на Сімдесят четверту вулицю, місіс Бранер по-справжньому оцінить Саула. Я не хотів нав'язуватись і не пішов проводжати їх до передпокою.

Двері за ними причинилися. Вулф підвів голову й промовив:

— Скажіть же що-небудь!

— Сто чортів у печінку! — відповів я. — Вам цього досить? Один мій знайомий, Бірнбаум, вживав цих слів на доказ того, що він не забобонний. Сто чортів у печінку!

— Гаразд.

— От і добре.

— Наш телефон поки що підслуховується. Ви б не могли побачитися до ленчу з містером Кремером?

— Краще після ленчу. Кремер матиме тоді кращий настрій. Щоб одержати ордер, йому потрібно буде з годину чи десь близько години.

— Чудово! Але не… Чого тобі, Фреде?

У дверях стояв Фред Деркін.

— Вони хочуть поснідати! — промовив він.

14

Кабінет старшого поліцейського інспектора з відділу вбивств Південного району міста на Двадцятій західній вулиці був хоч і не зовсім занедбаний, проте вигляд мав досить-таки непривабливий. Лінолеум на підлозі вичовганий, письмовий стіл давно просив лаку, а щодо вікон, то я взагалі ніколи не бачив їх по-справжньому чистими. Стільці, крім того, на якому сидів сам Кремер, були прості й тверді, зате зі справжнього дерева. Коли о двадцять п'ятій хвилині на третю я примостився на одному з них, господар кабінету відразу накинувся на мене:

— Я ж вас просив не дзвонити й не приходити!

Я кивнув головою:

— Але тепер усе з'ясувалося, і я вирішив прийти. Містер Вулф…

— Що з'ясувалося?

— Він заробив ті сто тисяч ще й гонорар.

— Дідька рогатого він заробив! Хіба Вулф узяв їх не для того, щоб здихатись місіс Бранер?

— Для того. Сто чортів у печінку! Але ми не виконали вашого розпорядження. Ми…

— Я не давав ніякого розпорядження!

— Ну гаразд. Ми взнали, що Морріса Елтхауза застрелили не агенти ФБР. Ми підозрюємо, хто це зробив, і, гадаємо, зможемо викрити вбивцю. Я не маю наміру розповідати вам про те, як ми загнали на слизьке ФБР. Не того я сюди прийшов. Колись, як матимете час, містер Вулф із задоволенням про все вам розповість. Ви теж дістанете задоволення. Цього разу він довго цілився, як ніколи довго, і таки влучив. Та я прийшов побалакати про вбивство.

— Ну-ну, балакайте!

Я дістав з нагрудної кишені фотокартку і простяг Кремерові.

— Навряд чи ви бачили її раніше, — промовив я. — Але один чи й кілька людей з ваших цю фотокартку бачили. Вона лежала в комоді у спальні Елтхауза. Ключі від квартири мені дала його мати, тож не пробуйте звинуватити мене в тому, нібито я незаконно проник до приватного житла. Погляньте на зворот.

Кремер повернув фотокартку другим боком і прочитав нірш.

— Це чотири перероблені рядки з другої строфи оди «До грецької урни» Джона Кітса, — провадив я. — Переінакшено досить непогано. І написано рукою міс Дакос, секретарки місіс Бранер. Дівчина живе на Арбор-стріт, будинок шістдесят три, другий поверх, якраз під квартирою Елтхауза. У місіс Бранер я дістав зразки її почерку і пересвідчився, що написала таки вона. Ось ці зразки. — Я дістав з кишені два аркушики й простяг їх Кремерові. — Між іншим, Сара Дакос бачила, як з будинку виходили три фебеерівці. Зі свого вікна. Не забудьте про це, коли будете її допитувати.

— Допитувати?! За що? За оце? — Він постукав пальцем по фотокартці.

— Ні. Я прийшов сюди, по суті, запропонувати вам побитися в заклад. Ставлю п'ятдесят проти одного, що коли ви візьмете ордер на обшук і добре потрусите її квартиру, то не пошкодуєте. І чим швидше ви це зробите, тим краще. — Я підвівся. — Поки що в мене все. Ми…

— Чорта з два все! — Його червоне кругле обличчя стало ще червонішим. — Сядьте! Я допитаю вас. Що ми знайдемо, і куди ви його сховали?

— Нічого я не сховав. Послухайте, Кремере. Ви ж бо знаєте: маючи справу зі мною, ви маєте справу з містером Вулфом. Знаєте й те, що я завжди додержуюсь інструкцій. На сьогодні я сказав вам усе. Більше ні слова. Хоч би скільки ви тут зі мною лаялись — усе це буде марно згаяний час. Добийтесь ордера на обшук квартири, скористайтесь ним, і якщо ви нічого не знайдете, містер Вулф залюбки побалакає з вами!

— Ні, спершу я побалакаю з вами! Ви залишитесь тут!

— Хіба що ви мене заарештуєте. — Я вже починав гніватись. — Ради бога, чого вам іще від мене треба? Ви товчетеся на цьому вбивстві вже трохи не два місяці! А в нас на нього пішов усього тиждень!

Я повернувся й рушив до дверей. Можна було майже не сумніватися: якщо мене не зупинить сам Кремер, то це зроблять унизу, коли я вийду з ліфта. Але черговий біля дверей, який знав мене в обличчя, лише кивнув мені головою — щоправда, не вельми привітно, однак досить-таки по-людському. Затримуватись я не став.

Я доїхав до Шостої авеню і повернув додому. В старому цегляному будинку все було гаразд. Ешлі Джервіс та Дейл Кірбі вже оклигали з похмілля, їх добре нагодували, дали кожному по тисячі доларів, і вони пішли. Фред і Оррі за два робочі дні, якщо не рахувати ночей, дістали по три сотні доларів — значно більше, ніж звичайно, і теж поїхали. Саул готувався в кабінеті місіс Бранер чи то фарбувати, чи то тинькувати стіни — що йому більше припаде до душі. Вулф, певно, читав книжку — звичайно, не «ФБР, якого піхто не знає», адже тепер він їх знав, принаймні трьох із них, а о четвертій годині підніметься нагору в свою оранжерею — знов за заведеним розпорядком. Після обіду я ніколи не відпочиваю, навіть коли не досплю вночі, отож міг піти на прогулянку. Так я й зробив.

Напроти будинку шістдесят три на Арбор-стріт я спинився. Вранці, коли я встав, термометр за вікном вітальні показував усього шістнадцять градусів[10], відтоді потепліло всього градусів на п'ять. Ключі від квартири Елтхауза ще були в мене, отож я, щоб не мерзнути, перетнув вулицю, ввійшов до будинку й піднявся на третій поверх. Я згадую про це не тому, що мій вчинок мав якісь наслідки, ні. Просто мені глибоко вкарбувався в пам'ять мій душевний стан. П'ятдесят три години минуло відтоді, як я поклав револьвер під пружини кушетки, а за цей час розумна дівчина могла знайти цілий десяток револьверів і переховати їх деінде. І якщо тепер револьвера в кушетці не буде, нам з Вулфом не позаздриш, — адже то я напоумив Кремера зробити обшук. Інспектор розумів: Вулф послав мене до нього, не просто маючи підозру чи здогад, а знаючи напевно, що в квартирі є щось гаряченьке; зникне воно — винні будемо ми. Якби я відверто сказав йому про револьвер, то цим би визнав, що брав до рук важливий речовий доказ, а якби взагалі нічого не сказав, то накликав би на себе ще страшнішу підозру, і тоді прощавайте наші ліцензії…

Може, вас і не цікавить мій душевний стан, а от мене, повірте, він ще й як цікавив! У вітальні Елтхауза я підійшов до вікна, відгорнув штору і притиснувся чолом до шибки, щоб краще бачити тротуар. Це було з мого боку досить безглуздо, та чого не зробиш у такому душевному стані! Годинник показував двадцять хвилин на четверту. Від Кремера я пішов усього тридцять п'ять хвилин тому, а щоб одержати ордер, йому потрібно з годину. Отож що я сподівався побачити? Шибка була холодна, і я відхилився трохи назад. Однак нетерплячка змушувала мене раз у раз прилипати чолом до вікна, і нарешті я таки побачив. На тротуарі з'явилася Сара Дакос. Під пахвою вона несла чималий пакунок, загорнений у цупкий папір. Ось дівчина ввійшла до під'їзду. Була за десять хвилин четверта. Від того, що я побачив міс Дакос, на душі в мене спокійніше не стало. Я нічого не маю проти Сари Дакос, але й «за», певна річ, також. Жінка, яка послала кулю в серце чоловікові, може, заслуговує на співчуття, а може, й ні, однак, дідько б її вхопив, не має ж вона права сподіватися, що чужий чоловік, наткнувшись на неї, кине справу й обійде її десятою дорогою!

Прислухавшись, я почув, як відчинилися й зачинилися двері її квартири.

О чверть на п'яту під'їхали дві поліцейські машини. Перша зупинилася край тротуару, друга — поруч із нею, просто посеред вулиці, і я впізнав усіх трьох детективів з відділу вбивств. Вийшовши з машини, вони одразу рушили до будинку, з вікна якого я за ними спостерігав. Один із них, сержант Перлі Стеббінс, натискаючи кнопку дзвінка, можливо, згадав про мене. Йому ненависна вже сама думка про те, що Ніро Вулф і я, буває, опиняємося в тій самій окрузі, де вчинено вбивство, а тут його послали на завдання, підкинуте, власне, нами! Мені кортіло вийти на сходи й послухати, про що вони розмовлятимуть, коли покажуть Сарі Дакос ордер, але я не зважився. Сержант міг відчути мене нюхом, а це затримає обшук.

Револьвера вони шукали не більше, як десять хвилин. До квартири детективи ввійшли о четвертій годині двадцять одна хвилина — саме тоді причинилися двері, а о четвертій сорок три Перлі вже вивів з будинку Сару Дакос. Нехай хвилин дванадцять він ставив їй усякі запитання після того, як знайшли револьвер. Я стояв біля вікна і спостерігав, як Перлі з Сарою Дакос зникли в машині, потім машина рушила, і я відійшов од вікна й сів на кушетку. Отже, коли поліцейські її заарештували, питання з револьвером розв'язане. Я посидів ще кілька хвилин, і на душі в мене стало спокійніше.

Потім я надягнув пальто, надів капелюх і вийшов. Перед будинком і досі стояла одна машина нью-йоркської поліції, чекаючи двох детективів, — вони ще були в квартирі Сари Дакос. Водій, правда, міг мене впізнати, але байдуже. З вікна я його не бачив і не здогадувався — знає він мене чи ні. Коли я неквапом проходив повз машину, він пильно подивився мені вслід, одначе, можливо, просто через те, що я з'явився з цього будинку.

Я попростував додому. Вже сутеніло, й було десь пів на шосту, коли я піднявся на ґанок і відімкнув ключем двері. Зайшовши на кухню, налив собі склянку молока й спитав Фріца:

— Він уже сказав тобі, що нас не підслуховують?

— Ні. — Фріц саме перебирав моркву.

— Не підслуховують. Можеш говорити по телефону все, що завгодно. Нагадай про себе своїм дівчаткам. Якщо з тобою забалакає хтось чужий, поводься, як спаде на думку. Хочеш почути одну добру пораду?

— Хочу.

— Зажадай у нього добавки. Я зажадаю. Між іншим, я не питав у тебе про вчорашню вечерю. Ти їх добре нагодував?

Фріц подивився мені в очі:

— Арчі, ніколи більше мені про це не нагадуйте! Жахливий день! Epouvantable[11]. Думками я був тут, з вами. Я не знаю, що робив, не знаю, що подавав. Я хочу все забути, коли це тільки можливо.

— Х'юїтт сказав нам по телефону, що всі там повставали й вітали тебе оплесками!

— Ну звісно! Вони ж бо люди виховані. Тільки сам я добре знаю, що забув покласти до пирога з дичиною трюфелів!

— Боже милий! Який я щасливий, що не потрапив туди! Гаразд, забудьте про це. Можна взяти морквину? Страх як люблю моркву з молоком.

— Звичайно, можна, — сказав Фріц, і я взяв морквину.

Я сидів за своїм столом і виписував чеки на сплату рахунків, коли Вулф спустився з оранжереї. Хоч він нічого й не сказав, я збагнув, що шеф знервований ще дужче, ніж досі був я. Тож коли він сів за свій стіл, я повернув до нього голову й промовив:

— Заспокойтеся. Револьвера вони знайшли.

— Звідки ви знаєте?

Я розповів йому про все, починаючи з візиту до Кремера. Вулф запитав, чи взяв я в Кремера розписку за фотокартку.

— Ні, — відказав я. — Він був не в такому настрої, щоб писати розписки. Я сказав, що Елтхауза вбили не фебеерівці, і це допекло його до серця.

— Ще б пак! Містер Регг зараз у себе?

— Мабуть.

— Подзвоніть йому.

Я зняв трубку, але тільки-но почав набирати номер, як пролунав дзвінок у двері. Я поклав трубку, вийшов до передпокою, глянув крізь двері на сходи, потім вернувся й сказав:

— Можете самі попросити в нього розписку.

Вулф перевів подих.

— Він сам?

Я кивнув головою і пішов відчиняти двері. Цього разу Кремер не приніс мені молока. Він узагалі не звернув на мене уваги, навіть не кивнув головою. Передавши мені пальто, інспектор одразу поспішив до кабінету, а коли і я ввійшов туди, він уже сидів у червоному шкіряному кріслі й щось говорив. Я зачув лише кінець фрази:

— … я мав би про це здогадатись. Господи, я мусив здогадатись! — Коли я сів, він різко повернувся до мене: — Де ви взяли той револьвер і коли його туди поклали?

— Прокляття! — гаркнув Вулф. — Сьогодні вам не слід було сюди приходити! Спершу вгамуйтеся! Арчі, подзвоніть містерові Реггу!

Коли Кремер отак розійдеться, його нічим не спиниш. Та прізвище Perra на нього подіяло. Набираючи номер ЛЕ-5–7700, я стояв до інспектора спиною і не бачив, як він зціпив зуби й люто дивиться на Вулфа, але добре собі це уявляв. Я терпляче тримав біля вуха трубку, знаючи, що додзвонитися так високо, — до самого Perra! — буде не дуже швидко й легко. Ба ні. Очевидно, служби Perra дістали вказівку з'єднувати шефа з Hipo Вулфом негайно, і це був добрий знак. За хвилю ми з Вулфом — він уже зняв свою трубку — почули спокійний низький голос, що протягло вимовляв слова. Я озвався не зразу.

— Вулф?

— Так. Містер Регг?

— Так.

— Мені потрібна та куля. Зараз же. Як ми й умовлялися. Привезіть кулю, і якщо протягом місяця я не виконаю своєї обіцянки, я віддам вам посвідчення. Однак, гадаю, це станеться раніше, багато раніше.

Регг не вагався жодної секунди:

— Я приїду.

— Зараз?

— Так.

Коли ми поклали трубки, Вулф запитав:

— Скільки часу йому потрібно на дорогу?

— Хвилин двадцять чи й менше, — відповів я. — Адже йому не треба ловити таксі.

Вулф повернувся до Кремера:

— Містер Регг буде тут за двадцять хвилин. Раджу…

— Регг із ФБР?!

— Так. Раджу вам відкласти свої нападки до його приїзду. Чи, може, й доти, доки він піде. А я тим часом розповім вам про здійснену нами операцію. Правда, я обіцяв містерові Реггу не розголошувати її перед громадськістю, але ж ви — не громадськість, до того ж ми провели операцію завдяки вам, і ви маєте право знати про неї. Та мені буде легше з ним домовитись, якщо ви дасте відповідь на два запитання. Ви знайшли револьвер у квартирі міс Дакос?

— Звичайно. Щойно я питав Гудвіна, коли він туди його поклав, і хочу спитати про це ще раз.

— Зачекайте зі своїми запитаннями доти, доки ми поговоримо з містером Реггом. Це той самий револьвер, на який Морріс Елтхауз мав дозвіл?

— Так.

— Це значно полегшує справу. А тепер щодо операції…

І Вулф описав Кремерові всю операцію. Розповідає він не гірше від мене, навіть краще, якщо ви любите довгі промови. Замовчувати ім'я Х'юїтта вже не було рації, адже тепер ФБР однаково про це знало, і Вулф детально спинився й на своєму спектаклі. Коли він дійшов до сцени в кабінеті з двома агентами ФБР, оточеними зусібіч дулами пістолетів, і змалював, як він кидав їхні посвідчення до себе в шухляду, я побачив таке, чого ніколи не бачив і, мабуть, уже ніколи й не побачу: на обличчі старшого поліцейського інспектора Кремера розпливлася широка усмішка. Вона не сходила з його обличчя й тоді, коли Вулф, переказуючи свою розмову з Реггом уранці другого дня, заявив, що його слово надійніше за слово фебеерівця. Мені навіть здалося, ніби Кремер ось-ось підхопиться й поплескає Вулфа по плечу, коли це раптом пролунав дзвінок у двері, і я пішов відчиняти.

Я вже згадував, як Вулф збив Perra з пантелику, попросивши привезти кулю. Але це було ніщо проти того, який Регг був ошелешений, коли, ступивши до кабінету, вздрів там Кремера. Я стояв позад Porra й не бачив його обличчя, але бачив, як він весь заціпенів, а пальці його стислися в кулаки. Кремер підвівся, хотів був простягти руку, але враз опустив її.

Я поставив гостеві жовтий стілець, і Регг сказав до Вулфа:

— Оце таке ваше слово?! Надійніше за моє?! Проклятий негіднику!

— Сідайте, — мовив Вулф. — Надійне в мене слово чи ні — це вже моє діло. Я не оцінюю ситуації доти, доки її не вивчу. Містер Кремер…

— Всі наші угоди нечинні!

— Пхе! Ви ж бо, здається, не віслюк?! Містер Кремер шкодує, що підозрював ваших співробітників у вбивстві. Якщо ви сядете й заспокоїтесь, він сам про це вам скаже.

— Я не збираюся ні перед ким вибачатися! — вигукнув Кремер. Він обернувсь, переконався, що червоне шкіряне крісло на місці, й сів. — Кожен, хто приховує відомі йому факти…

— Помовчте! — урвав його Вулф. — Якщо вам, джентльмени, кортить сваритися — то ваша річ, тільки робіть це не в моєму кабінеті. Я хочу з'ясувати обставини, а не заплутати їх. Я люблю дивитися співрозмовникам в очі, містере Регг. Сядьте.

— З'ясувати? Як?

— Сядьте, і я все вам розкажу.

Але Регг не сідав. Він глипнув на Кремера, вшанував своїм поглядом навіть мене, як ото полководець, що, оцінюючи поле битви, поглядає на свої фланги. Ця історія йому, звичайно, вельми не подобалась, і все ж він сів.

Вулф підніс руку.

— По суті, — почав він, — обставини не такі вже й заплутані. Всі ми бажаємо одного й того самого. Я прагну виконати свої зобов'язання. Ви, містере Регг, хочете почути заяву про те, що ваші люди непричетні до вбивства, а ви, містере Кремер, — знайти й притягти до відповідальності вбивцю Морріса Елтхауза. Простішого не буває. Ви, містере Регг, зараз віддасте містерові Кремеру кулю, яка лежить у вашій кишені, і скажете йому, де її взяли. Ви, містере Кремер, з'ясуєте, чи це та куля, котра вилетіла з револьвера, знайденого сьогодні в квартирі Сари Дакос, і разом з іншими речовими доказами, що їх, без сумніву, ваші люди тепер шукають, вона розв'яже ваші проблеми. Немає…

— Я не сказав, що в мене є куля!

— Пусте! Раджу вам трохи заспокоїтися, містере Регг. Містер Кремер має всі підстави гадати, що ви володієте незаперечним речовим доказом у справі з убивством, яка належить до його юрисдикції. Згідно із законом штату Нью-Йорк він має цілковите право обшукати вас — тут і зараз же. І він знайде те, що йому потрібно. Чи не так, містере Кремер?

— Так.

— Проте, — звернувся Вулф знов до Perra, — потреби в цьому нема. У вас є голова на в'язах. Адже очевидно, що передати містерові Кремеру кулю вигідно і вам, і вашому бюро.

— Чорта пухлого це мені вигідно! — відказав Регг. — Щоб хтось із моїх людей попав свідком на суд і під присягою заявив, нібито був у квартирі і взяв кулю?! Чорта пухлого!

Вулф похитав головою:

— Ні. Це вам не загрожує. Ви скажете містерові Кремеру приватно, звідки у вас куля, а хтось із його людей виступить на суді і під присягою заявить, що це він знайшов її в квартирі Елтхауза. І тоді…

— Мої люди — не клятвопорушники! — вигукнув Кремер.

— Дурниці! Наша розмова не записується. Ви повірите містерові Реггу, якщо він дасть вам кулю і сканує, що її знайшли на підлозі в квартирі Морріса Елтхауза близько одинадцятої вечора в п'ятницю двадцятого листопада?

— Так.

— Тоді прибережіть свої пишні фрази для іншої аудиторії, яка належно їх оцінить. Тут перед вами не простодушні невігласи. Я не думаю…

— Не такі вже й пишні фрази, — перебив його Регг. — Чи не станеться так, що містер Кремер сам піде на суд і скаже, де взяв кулю насправді? І тоді й мене попросять на суд.

Вулф кивнув головою:

— Маєте рацію. Може статися й таке. Але містер Кремер цього не зробить. Якщо він це зробить, мене теж потягнуть на суд, і містера Гудвіна також, і тоді куди ширша аудиторія, ніж тут, довідається про те, як було знайдено вбивцю Морріса Елтхауза після того, як поліція і районна прокуратура марно згаяли на розслідування два місяці. Ні, містер Кремер цього не зробить.

— Будьте ви прокляті! — вилаявся Кремер. — Обидва.

Вулф поглянув на годинник.

— Мені пора вечеряти, джентльмени. Я сказав усе, що хотів сказати, і виконав своє зобов'язання. То ви бажаєте залагодити цю справу чи впиратиметесь, як віслюки, далі? Коли так, то домовляйтеся собі в іншому місці.

Регг звів очі на Кремера.

— Вас влаштовує така пропозиція?

Погляди фебеерівця і поліцейського зустрілися.

— Влаштовує, — нарешті відповів Кремер. — А вас?

— Мене теж. Револьвер при вас?

— Так. — Кремер повернувся до Вулфа: — Ви сказали, що після розмови з Реггом, я зможу розпитати Гудвіна. Я цього не робитиму. Може, пізніше, якщо в нас несподівано виникнуть ускладнення. Однаково він нічого певного не скаже, ну його к бісу. — Тоді до Perra: — Справа за вами.

Регг сягнув рукою до кишені й дістав невеличку пластикову капсулу. Потім підвівся й ступив крок уперед.

— Цю кулю, — промовив він, — знайшли на підлозі в квартирі Морріса Елтхауза, у вітальні, близько одинадцятої години вечора в п'ятницю двадцятого листопада. Тепер вона ваша. Я ніколи її не бачив.

Кремер теж устав, узяв капсулу й відкрутив її. Куля випала йому на долоню. Інспектор уважно оглянув її і вкинув назад до капсули.

— Чорт, а ви масте рацію! — сказав він. — Це моя куля.

15

Через три дні, у понеділок близько сьомої вечора, ми з Вулфом сиділи в кабінеті і обговорювали список витрат, які мали намір віднести на рахунок місіс Бранер. Я вважав це питання другорядним, одначе принциповим. Коли ми дійшли до ленчу в Рустермана, Вулф рішуче заявив, що вартість ленчу справедливо буде віднести на рахунок клієнтки — адже ми, мовляв, влаштували його у зв'язку зі справою місіс Бранер, і хоч у тому ресторані грошей з нас не беруть, це ще не означає, що нас там годують безплатно; просто це форма подяки за послуги, які Вулф робив їм колись і робить досі. Та я додержувався іншої думки. Щодо послуг давніх, говорив я, то це справа минулого, а щодо послуг теперішніх, то Вулф їх однаково робитиме, навіть якби я та місіс Бранер пішли тоді на ленч до кав'ярні-автомата.

— Я розумію, ваше матеріальне становище нелегке, — правив я. — Та навіть якщо ви доведете розмір гонорару до межі й додасте, скажімо, ще сотню тисяч доларів, цього нам до кінця року все одно не вистачить, і вже на День праці[12] чи принаймні на День подяки[13] вам доведеться брати нову роботу, тож, здавалося б, закономірно витрушувати з цієї жінки кожен зайвий п'ятак. Але ж місіс Бранер була чудова клієнтка, і вам треба поставитись до неї особливо уважно, як і до мене — я ж бо вирішив з нею одружитись. До того ж у неї ціла купа інших витрат, а тепер ще матиме нові: місіс Бранер хоче найняти Сарі Дакос дорогого адвоката. Майте ж совість!

— Міс Дакос уже зізналася, ви про це чули.

— Тим більше їй потрібен адвокат! Я, бачте, беру все це дуже близько до серця — адже то я запросив місіс Бранер на ленч до Рустермана. Слухайте, Вулф, якщо вона таки згодиться сплатити оцей ось рахунок, то я не витримаю і скажу їй приватно, що він — за оту вечірку в нас удома. Може, вона схоче…

Пролунав дзвінок у двері. Я підвівся, вийшов до передпокою і побачив на сходах типа, з яким досі не мав діла, однак добре знав його з численних фотознімків у газетах. Я вернувся до кабінету й сказав:

— Оце-то так! Велике цабе!

Вулф похмуро зиркнув на мене, але потім, коли до нього дійшло, хто до нас з'явився, зробив те, чого не робив ніколи: вийшов з-за столу й рушив зі мною до передпокою. Ми стояли пліч-о-пліч і дивилися крізь шибки на ґанок. Гість натис пальцем на кнопку, і дзвінок знов задзеленчав.

— Взагалі ми з ним не умовлялися, — промовив я. — Може, провести його до вітальні, хай трохи там зачекає?

— Ні. Він мені не потрібен. Нехай дзвонить, поки й палець затерпне. — Вулф повернувся й пішов назад до кабінету.

Я рушив за ним.

— Може, він їхав з самого Вашінгтона тільки задля того, аби з вами побачитись. Неабияка честь!

— Пхе! Заходьте, пора цю справу закінчувати.

Я сів за стіл.

— Як я сказав, мені, мабуть, доведеться сказати місіс Бранер приватно…

Дзвінок у двері не вгавав.

Леонардо Шаша

КОЖНОМУ СВОЄ

Повість

Із сказаного аж ніяк не випливає, що розмова тут піде про якісь дива; не збираюсь я і романтизувати нашого героя.

Едгар По «Вбивства на вулиці Морг».

З італійської переклали Анатоль Перепадя та Віктор Шовкун

Перекладено за виданням: Leonardo Sciascia, A ciascuno il suo, Einaudi, Torino, 1980

1

Лист прийшов з післяобідньою поштою. Спершу листоноша за звичкою виклав на стойку пістряву пачку рекламок; потім обережно, немов боявся, що він може вибухнути, сам лист: жовтий конверт, на конверті наклеєний білий прямокутник з адресою друкованими літерами.

— Цей лист мені не до вподоби, — заявив листоноша.

Аптекар відірвався од газети, скинув окуляри і перепитав сухо й байдуже:

— Що таке?

— Кажу, не до вподоби мені цей лист. — І поштар пальцем посунув його по мармуровій стойці до аптекаря.

Не беручи листа до рук, аптекар нахилився над прилавком, щоб краще роздивитися конверт; потім випростався, начепив на носа окуляри і знов заходився його вивчати.

— Чому не до вподоби?

— Його кинули в скриньку вночі або вранці рано. Й адреса вирізана з аптечного бланка.

— Ага, — погодився аптекар і збентежено втупився в листоношу, ніби ждучи од нього пояснення або поради.

— Анонімка, — кинув поштар.

— Анонімка, — луною повторив фармацевт.

Він ще не торкався листа, а лист уже вдерся до його родинного життя і, як блискавка, загрожував спопелити негарну, змарнілу і нечупарну жінку, котра в кухні смажила на вечерю козлятину.

— У нас тут анонімників набереться чимало, — додав поштар.

Він поклав на стільця сумку, сам сперся на стойку і чекав, коли ж аптекар наважиться розірвати листа. Цього листа, розраховуючи на простодушність і товариську вдачу адресата, поштар попередньо не прочитав (усю свою пошту листоноша звик проглядати перший, акуратно розпечатуючи конверти). Мовляв, якщо аптекар розірве листа і дізнається, що його зробили рогатим, він промовчить, а якщо в листі погроза чи щось інше, він неодмінно про це скаже.

В кожному разі поштар не збирався йти, нічого не з'ясувавши, тим паче, що квапитися йому не було чого.

— Анонімка — мені? — озвався по довгій мовчанці аптекар.

Голос його лупав здивовано й обурено, але на обличчі малювався переляк. Він ізблід, очі розгублено бігали, верхня губа зросилася потом. І хоча поштар аж пропадав з цікавості, він не міг не поділити аптекаревого подиву й обурений. Адже хазяїн аптеки був славна людина, щира душа: він відпускав усім набір ліки і дозволяв селянам хазяйнувати на землях, які дісталися йому в посаг за дружиною. Та й про синьйору поштар не чув ніяких пліток.

Зненацька аптекар наважився: взяв листа, відкрив його, розгорнув складений паперовий аркушик. Слова, як і сподівався поштар, були вирізані з газети. Фармацевтові довелося ковтнути слину й облизатися. Лист містив усього двоє рядків.

— Отакої! — вигукнув він полегшено, майже весело. «Виходить, не про жінчині шури-мури», — подумав листоноша і запитав:

— Що там, погрожують?

— Погрожують, — підтвердив аптекар, подаючи листа.

Поштар підхопив аркушик і прочитав уголос:

— «Цей лист — твій смертний вирок. За вчинене тобою тебе чекає смерть».

Він знову згорнув листа і поклав конверт на прилавок.

— Це звичайнісінький жарт, — переконано промовив він.

— По-твоєму, це жарт? — перепитав аптекар з тривожною ноткою в голосі.

— А що ж іще? Жарт. Деякі рогоносці не можуть всидіти і строчать анонімки. Не ти перший, не ти останній. А то ще по телефону розігрують.

— Ага, — згодився аптекар, — таке траплялося і зі мною. Якось уночі лунає телефонний дзвінок, беру трубку й чую: жіночий голос запитує, чи не пропав у мене пес сіро-буро-малинової масті, мовляв, саме оце знайшовся, кажуть, ніби хазяїн аптекар. Це й справді був жарт. А тут мені погрожують смертю.

— Ет, той самий розиграш, — заявив зі знанням справи листоноша і, взявши сумку, рушив до дверей. — Не варто цим перейматися, — сказав він на прощання.

— Я й не переймаюсь, — відповів аптекар, але поштар уже пішов собі.

І все ж при всьому своєму бажанні він не міг не перейматися. Надто вже лихий був цей жарт. Якщо взагалі це жарт… А що ж іще? Сваритися він не сварився ні з ким, політикою не займався, навіть уникав говорити на політичні теми. Ніхто не знав, за кого він голосує. А він змолоду на парламентських виборах за давньою родинною традицією голосував за соціалістів, а на муніципальних — за християнських демократів. Адже за їхнього правління місцевим завжди щастило дечого добитися від уряду, до того ж ліві партії замірялися урізати сімейну ренту. Але він ніколи не сперечався ні з тими, ні з тими, праві вважали його своєю людиною, ліві — своєю. А втім, зв'язуватися з політикою це тільки марнувати час. І той, хто цього не розуміє, або невиправний користолюбець, або сліпий зроду.

Коротше кажучи, він жив спокійним і мирним життям. А може, саме в цьому й криється розгадка анонімки? Якийсь зловмисник знічев'я надумав налякати його, збити з пантелику. А втім, єдине, в чому він кохається, — це полювання, і, можливо, це й послужило справжньою причиною анонімного листа. Яке заздрісне плем'я мисливці, відомо всім. Досить підбити тхора або придбати доброго пса, як мисливці починають тебе ненавидіти, навіть приятелі, які й полюють разом з тобою і ввечері заходять до аптеки побазікати. Такі завиграшки мисливських собак труять. Хазяїнові краще по випускати породистого пса гуляти самого в скверик, а то він ризикує знайти його отруєним стрихніном. Хто його знає, може, в декого стрихнін асоціювався з аптекою. І даремно, зовсім даремно: для аптекаря Манно собака — це святиня, божество, надто як він кмітливий на полюванні, байдуже, свій він чи чужий. До речі, його собакам боятися отрути нема чого. Він мав їх одинадцятеро, більшість чернейської породи. Вгодовані, доглянуті, вони гасали собі, як їм заманеться, в саду. Дивитися на них, слухати їхній гавкіт була суща втіха. Цей гавкіт не подобався, правда, сусідам, але для аптекаря він лунав справжньою музикою. Кожного пса хазяїн розпізнавав з голосу і зразу визначав, чи собака радіє, чи сердиться, чи захворів сапом.

Атож, винні тут собаки. Воно-то ніби жарт, але не зовсім: хтось вирішив його залякати, щоб у середу, єдиний його вільний день, він не пішов на полювання. Собаки в нього, що й казати, чудові, та й стрілець він, чого прибіднятися, неабиякий, щосереди влаштовує справжнє побоїще зайцям і кролям. Це може посвідчити лікар Рошо, його постійний товариш по мисливству. Він, до речі, теж стріляє без промаху, і пара хортів у нього добра. От усе й роз'яснилося… Анонімний лист потішив його марнославство, правив за своєрідний диплом його мисливських подвигів. У цю середу саме відкривається полювання, а його хочуть позбавити цієї радості: незалежно від того, припадало чи не припадало на середу це свято, для аптекаря відкриття мисливського сезону — найкращий день року.

Так обмірковуючи, хто і навіщо сфабрикував анонімку і вже зрозумівши, яка її мета, фармацевт виніс надвір плетене крісло і вмостився в затінку будинку. Навпроти, на пекучому осонні, височіла бронзова фігура Меркуціо Спано, магістра права, неодноразового товариша міністра пошт і телеграфу. Кому, як не магістрові права і не товаришеві міністра пошт і телеграфу, годилося б задуматися над походженням анонімних листів? — ущипливо втупився в статую аптекар, але ця жартівлива думка одразу змінилася почуттям гіркоти за незаслужену образу. Чужа ницість ще більше підкреслювала його власну порядність, і аптекар міг тільки побиватися, знаючи, що відповісти ницістю на ницість він нездатний.

Коли тінь Меркуціо Спано сягнула мурів замку К'ярамонте на тому боці майдану, аптекар так глибоко поринув у свої думки, аж дон Луїджі Корвая подумав, що він задрімав.

— Проснися! — гукнув він своєму знайомому.

Аптекар здригнувся і рушив по стільця для дона Луїджі.

— Ну й днина! — зітхнув дон Луїджі, важко плюхаючи на стільця.

— Сорок чотири на градуснику, — мовив аптекар.

— Авжеж, проте трошки вже похолоднішало. Згадай моє слово: вночі не обійтися без ковдри.

— Погода й та коверзує, — гірко зауважив аптекар. — І одразу ж поклав собі про погрозливе послання розповісти донові Луїджі, а той уже сам передасть новину решті друзів. — Знаєш, я одержав анонімку!

— Анонімку?

— Так, з погрозами. — Аптекар підвівся і рушив по листа.

Дон Луїджі, прочитавши двоє грізних рядків, вигукнув:

— Ой леле! — Проте одразу додав: — Якийсь безглуздий жарт.

Аптекар тут же погодився, що, звісно, це жарт, але, здається, не без наміру.

— А який тут може бути намір?

— Віднадити мене від полювання.

— Можливо. Ви, мисливці, проворні на все зле, — зауважив дон Луїджі.

Сам він ганив це дороге, морочливе і безглузде заняття, хоча віддавав належне бульйону з куріпки чи кролика.

— Не всі, — уточнив аптекар.

— Авжеж, авжеж. Кожне правило має виняток. Але ж ти сам знаєш, на яку капость здатні деякі мисливці, любісінько кинуть собаці отруєну котлету, а то ніби випадково замість зайця підстрелять хорта свого друга. Падлюки! Ну чим провинився собака? Добре чи погано, а своє собаче діло він знає. Якщо ти такий хоробрий, то поквитайся з самим хазяїном.

— Е, ні, це різні речі, — заперечив аптекар, якому теж не раз траплялося заздрити тому, хто мав. добрий смик хортів, хоча смерті їм він ніколи не бажав.

— А я різниці тут не бачу. Хто може спокійно вбити собаку, той здатний убити і свого ближнього, як сказав би наш піп. А втім, — додав він, — я можу й помилятися. Адже сам я не мисливець.

Так вони цілий вечір міркували про психологію мисливців. Кожний новий гість втаємничувався в анонімний лист і прилучався до розмови про ревнощі, заздрощі і ще страшніші гріхи тих, хто займався давнім і благородним ремеслом Німврода. Про присутніх, звісно, не говорили, дарма що дон Луїджі мало не в кожному одвідувачеві бачив собачого отруйника та анонімника. Він пас їхні обличчя своїми гострими очицями під зморшкуватими повіками. Людина підозрілива і підступна, дон Луїджі ладен був будь-які підлі наміри, які підказувала його буйна уява, приписати геть усім: лікареві Рошо, нотареві Пекоріллі, адвокатові Розелло, вчителеві Лаурані і навіть аптекареві (той міг бути не лише собачим отруйником, а й виготовити сам анонімку, аби здобути славу неперевершеного мисливця).

Але всі присутні сходилися на одному: анонімка це тільки жарт, хоч і лихий, оскільки анонімник хотів перешкодити аптекареві відсвяткувати день відкриття полювання. І коли надвечір, як завжди, на вулиці з'явився вахмістр карабінерів, аптекар надумав і собі пожартувати. Вдаючи, ніби він наляканий і геть спантеличений, фармацевт поскаржився стражеві порядку, що йому, людині чесній і громадянину, доброму главі родини чомусь погрожують смертю.

— А як це було? — з усмішкою запитав вахмістр, сподіваючись почути втішну історію.

Проте, побачивши листа, він зразу спохмурнів. Звісно, хтось міг пожартувати, десь, — найпевніш, так воно й було, але це все-таки злочин і слід скласти заяву.

— Яку ще таку заяву? — спитав підбадьорений аптекар.

— Без заяви ніяк не обійтися. Такий закон. Авжеж, щоб не пертися в казарму, краще написати її тут же на місці. Зрештою це хвилинна справа, не більше.

Вони зайшли до аптеки, аптекар запалив лампу, що стояла на мармуровій стойці, і заходився писати з голосу вахмістра.

Диктуючи заяву, вахмістр тримав у руках розгорнутого листа так, що лампа освітлювала папір збоку. Викладач Лаурана, якому кортіло знати, як складаються такі документи, чітко побачив на звороті слово UNICUIQUE, а потім, складені дрібнішим шрифтом, ще кілька слів: ordine naturale, menti obversantur, tempo, sede[14]. Він присунувся ближче, щоб розібрати решту, і голосно прочитав «людський». Проте вахмістр, завзятий ревнитель службової таємниці, невдоволено промовив:

— Перепрошую, ви що — не бачите, що я диктую?

— Але ж я читав на звороті, — почав виправдовуватися викладач Лаурана.

Вахмістр згорнув аркушик навпіл.

— Вам теж треба було б роздивитися листа проти світла, — не без досади пробурмотів Лаурана.

— Не хвилюйтеся, ми зробимо все найкращим чином, — запевнив його вахмістр, не припиняючи диктування.

2

Двадцять третє серпня 1964 року для аптекаря Манно стало останнім щасливим днем на цьому світі. Як показала медична експертиза, до заходу сонця він дожив, цей висновок підкріплювався і мисливськими трофеями, якими були натоптані ягдташі аптекаря та лікаря Рошо: одинадцятеро кроликів, шестеро куріпок, троє зайців. На думку знавців, це була здобич за цілий день, якщо зважити, що місцевість не була мисливським заказником, багатим на дичину. Аптекар та лікар любили викладатися на полюванні, випробовуючи кмітливість хортів і свою власну. Тим-то вони завжди полювали удвох і уникали інших компаньйонів. Той щасливий день полювання вони також завершили разом, за десять ступнів одне від одного, аптекар був убитий пострілом у спину, а лікар Рошо — в груди. Їхню долю поділив один із хортів, що подався полювати разом з ними в райських кущах. Один з десяти собак, яких фармацевт узяв з собою: одинадцятого хорта, з кон'юктивітом, він залишив удома. Можливо, хоробрий собака кинувся на вбивців, а моя? е, його підбили з азарту чи кровожерності.

Як повелися під час драми інші дев'ятеро аптекаревих і двоє лікаревих собак, ніхто так і не дізнався. Відомо лише, що десь о дев'ятій вечора вони зімкнутою зграєю вдерлися до містечка з таким моторошним завиванням, що мешканці (а це виття, звичайно, почули геть усі) здригнулися від лиховісного передчуття. Валуючи і скиглячи, собачня щодуху помчала до комори, що її аптекар переобладнав для псарні. Там, перед зачиненими дверима, хорти завили ще голосніше, очевидно, щоб поділитися швидше із захворілим на кон'юктивіт псом трагічною новиною.

Ця пригода з собаками змусила місцевих городян засумніватися в розумних началах світотвору, щоразу, коли мова мовилася про собачу вірність, хто-небудь зауважував, що собак позбавлено дару мови несправедливо. А втім, на виправдання творця слід сказати, що коли б собаки зненацька й здобули навіть дар мови, вони одразу б оніміли, якби вахмістр карабінерів узявся їх допитувати, хто такі вбивці. Моторошну звістку про повернення собак сам вахмістр дістав лише опівночі, коли вже ліг спати. До світання він разом з кількома карабінерами та роззявами метушився на майдані, умовляючи псів показати йому місце, де вони покинули своїх хазяїв, і спокушаючи їх шматочками тельбухів. Проте собаки залишалися глухі й німі. На розшуки вахмістр карабінерів вирушив лише тоді, коли сонце підбилось уже височенько, спершу дізнавшись у дружини аптекаря про назву місцевості, куди могли двоє приятелів піти на полювання. Лише смерком, після такої днини, що не доведи господи, він наткнувся на трупи. Нічого іншого він не чекав. Відтоді, як він підхопився з ліжка, йому вже стало ясно, що автор анонімки, яку всі взяли за жарт, здійснив свою погрозу.

Халепа була чимала, найбільша за три роки служби вахмістра карабінерів у цьому містечку. Подвійне вбивство, та ще й обидві жертви — чесні, добропорядні, шановані люди з високим становищем у суспільстві і з впливовою ріднею. Аптекарева дружина, дівчиною — Спано, доводилася правнучкою Спано, увічненому в бронзі на майдані, лікар Рошо також був сином відомого окуліста професора Рошо, а його дружина — небогою протоієрея і сестрою адвоката Розелло.

Чи треба говорити, що з головного міста одразу примчали полковник і комісар, що командував летючим загоном поліції? Слідство очолив, за повідомленням газет, сам поліцейський комісар у тісному співробітництві з карабінерами. За його розпорядженням — діло нехитре — одразу було заарештовано тих, хто мав неприємності із законом, окрім банкрутів та лихварів, інакше за ґратами опинилося б пів-містечка. Проте через сорок вісім годин усі арештовані були звільнені з-під варти. Слідство велося навмання, нічим не могли підсобити навіть інформатори поліції. Тим часом лаштувалися до похорону, ховати збиралися з помпою, беручи до уваги видатне становище застрелених та їхньої рідні і величезний відгомін, викликаний кривавою драмою: по вбитих плакали всі городяни. Останні проводи поліція вирішила зафіксувати для потемків і слідчих кінокамерою, похоронну процесію знімали цілком секретно, настільки секретно, що на обличчі кожного, хто потрапив у кадр, виразно читалося: не тратьте сили, друзі мої, я людина чесна, порядна, ні в чому не винна і завжди підтримував найкращі стосунки з жертвами.

На зігнутих плечах найміцніших і найвідданіших клієнтів пливли дві масивні горіхового дерева домовини, оздоблені бронзою, а за трунами сунули аптекареві друзі, обговорюючи анонімку і копаючись у минулому небіжчика Манно. При цьому вони не забували оплакувати і бідолашного лікаря Рошо, той взагалі пропав ні за цапову душу, погодившись піти з аптекарем на полювання по тому, як напарник одержав анонімку. Адже при всій пошані до аптекаря не можна не визнати однієї обставини, а саме: якщо страшну погрозу було втілено в життя, значить анонімник мав якісь мотиви для кривавої розправи, хай навіть безглузді, сперті на дрібному, давно забутому, незумисному вчинку чи, точніше, провині аптекаря. До того ж у листі говорилося цілком чітко: «За вчинене тобою тебе чекає смерть». Отже, якогось огріху, хоча б давнього і дріб'язкового, аптекар таки допустився. А з другого боку, дарма нічого не робиться, і вбивати з доброго дива людину, та ще в даному разі геть-то невинного лікаря Рошо на додачу, ніхто не стане. Зопалу, щоправда, можна убити за обгін автомобіля, за недоречний жарт. Але дане вбивство було вчинено із заздалегідь обдуманим наміром, холоднокровно, очевидно, щоб помститися за кривду, з числа тих, які з часом не лише не забуваються, а ятрять душу що більше. Звісно, серед людей є й божевільні, яким може прибандюритися, що хтось невідступно копає для них яму. Але хіба цей злочин нагадує вибрик божевільного? Крім того, в цьому випадку божевільних мало бути двоє, і важко повірити, щоб двоє божевільних могли умовитися між собою заздалегідь. А що вбивць було двоє, це поза всяким сумнівом. Хто ж бо наважиться піти одинцем проти двох озброєних мисливців, та ще в той момент, коли вони взяли напереваги рушниці; стрільці з них чудові, вправні, як стрельнуть, не схиблять. І все ж, бий його лиха година, навіщо присилати анонімку? В чому глузд такого попередження? А що якби аптекар, згадавши про свій гріх (а він не міг бути безгрішний) або просто злякавшись, відмовився піти на полювання? Тоді б усі проекти убивць провалилися.

— Лист, — зауважив нотар Пекорілла, — типовий для злочину на любовному грунті. Незважаючи на ризик, месник хоче, щоб його жертва по одержанні попередження знову катувалася своєю провиною і заздалегідь умирала зі страху.

— Воно-то так, але аптекар не вмирав зі страху, — втрутився викладач Лаурана. — Того вечора, прочитавши листа, він трохи схвилювавсь, але потім заспокоївся і навіть жартував з цього приводу.

— Звідки вам знати, що людина приховує в душі? — озвався нотар.

— А яка потреба приховувати? Якщо ворухнулися якісь підозри щодо анонімника, то найпростіше…

— … поділитися ними з приятелями і вахмістром карабінерів, — ущипливо виснував нотар.

— А чом би й ні?

— О мій любий друже! — здивовано, з лагідним докором заявив нотар Пекорілла. — Уявіть собі, мій любий друже, що аптекар Манно, хай йому земля пером, у хвилину кволості чи нападу божевілля… Адже всі ми люди, еге ж?

Шукаючи підтримки, він обернувся до присутніх, і всі дружно закивали.

— Аптеку найчастіше одвідують жінки, а вони вважають аптекаря мало не своїм лікарем… Словом, для мужчини спокуса… Гарна дівчина чи молода жінка… Признатися, ваш слуга покірний по знас, чи грішив з прекрасною статтю небіжчик, але хто може заприсягтися.

— Ніхто, — погодився дон Луїджі Корвая.

— Ось бачте, — вів далі нотар. — І я навіть наважусь сказати, що деякі підстави для такої підозри є… Чого гріха таїти: небіжчик одружився з розрахунку. Досить подивитися на його благовірну, горопашну, щоб пропали всякі сумніви, жінка вона доброзвичайна, чеснотлива, це все так, але ж на вроду не вдалася…

— Він вибився із злиднів, — додав дон Луїджі, — і як усі, хто злидарював, був скупуватий і навіть жадібний, надто замолоду… Потім, уже після одруження, коли він забагатів за стойкою аптеки, він змінився. Та й то лише зовні.

— Саме так: лише зовні. Бо в глибині душі він залишався людиною замкнутою, потайливою. Але не в цьому суть. Згадайте, як він поводився, коли мова заходила про жінок?

На це нотареве запитання тут же озвався дон Луїджі:

— Він не пускав ні пари з уст, лише слухав.

— Авжеж, а це певний знак, що він не з тих, хто про жінок базікає, він воліє за краще діяти. Іноді він усміхався, мовляв: «Ви балакуни, а я практик». До того ж треба врахувати, що він гарний з себе.

— Всі ваші здогади, любий нотарю, нічогісінько не доводять, — промовив викладач Лаурана. — Даймо, що аптекар ославив дівчину чи, висловлюючись мовою старовинних романів, насміявся з молодиці — навіть якщо це правда, все одно дивує, чому він після одержання листа не поділився з вахмістром своїми підозрами щодо анонімника.

— Я вам скажу чому. Коли людям доводиться обирати, що краще: віднайти вічний сумир чи втратити родинний, багато хто воліє перше, — втрутився в суперечку комендаторе Дзерілло з таким виглядом, ніби шкодував, що він досі ще не мав нагоди зробити такий вибір.

— Але вахмістр, виявивши такт… — ще раз спробував заперечити викладач Лаурана, — міг би…

— Дурниці! — урвав його нотар і одразу додав: — Пробачте, але я розтлумачу вам усе згодом.

Похоронний кортеж уже прибув до каплиці, до вшановували пам'ять покійних, а нотар саме мав виступати з надгробним словом про небіжчика аптекаря.

А втім, викладач Лаурана не потребував нотаревого пояснення, він і сам знав, що сказав дурницю.

Того самого вечора після похорону поліцейський комісар дуже обережно, непрямо, натяками намагався з'ясувати у вдови Манно, чи не з'являлася в неї бодай колись, адже таке може трапитися з кожним, тінь, лише тінь підозри, що її чоловік крутить роман. Ні-ні, до зради тут могло й не дійти, проте, можливо, якась жінка, спокусниця, вчащала до аптеки, коротше кажучи, чи не було чогось у у цьому дусі. Поліцейському комісарові досить було якоїсь легенької зачіпки. Проте вдова відповідала незмінно й твердо:

— Ні!

І все ж поліцейський комісар не здався. Він запросив до себе служницю і, по-батьківському розмовляючи з нею, по шестигодинному допиті вирвав у неї признання, що одного разу в аптекаревій родині була невеличка сварка. Подружжя посварилося через одну дівчину, котра, на думку хазяйки, занадто часто приходила до аптеки. Аптека, містилася на першому поверсі будинку, і хазяйці, при бажанні, легко було перевірити, хто прийшов чи пішов.

Запитання: А що ж на те хазяїн?

Відповідь: Він усе заперечував.

Запитання: А що ви про це думаєте?

Відповідь: Я? А до чого тут я?

Запитання: У вас, як і в хазяйки, теж виникли підозри?

Відповідь: Ніяких підозр хазяйка не мала. Просто їй здавалося, що дівчина надто вже козириста, ну, а ви ж самі знаєте, люди не з каменю.

Запитання: Надто козириста? Та ще й дуже гарненька, еге ж?

Відповідь: Як на мене, так собі. А що козириста — то це те слово.

Запитання: Отже, козириста, тобто, метка, моторна, коротше, грайлива. Ви це мали на увазі?

Відповідь: Авжеж.

Запитання: А як її звати, цю дівчину?

Відповідь: Не знаю. — Згодом на це запитання служниця відповідала по-різному: — Я її не знаю, не бачила ні разу, хоча ні, якось бачила, але навіть обличчя не пам'ятаю.

Допит тривав від 14.30 до 19.15, і за цей час служниця раптом згадала не лише ім'я, а й вулицю, номер будинку, імена, вік усіх родичів до п'ятого коліна і ще силу-силенну подробиць про козир-дівку.

Рівно о 19.30 дівуля поставилася перед поліцейським комісаром, а її батько залишився чекати біля воріт казарми. А о 21.00 до хати дівулі заявилася її майбутня свекруха разом з двома подружками, повернула золотий браслет-годинник, брелок на ключі, краватку і дванадцять листів, зажадавши теж негайного повернення обручки, браслета, шлюбної фати і дванадцяти листів. Швидко впоравшися з прикрою церемонією, що ставила хрест на заручинах, екс-свекруха зауважила глумливо:

— Пошукайте собі іншого бовдура, — тим визнавши, що син її не дуже тямовитий, оскільки обрав своєю судженою ту, яка гуляла з аптекарем.

Ця заява вирвала з грудей дівулиної матері обурений лемент і страшенно розлютила родичів, які одразу позбігалися. Але перш ніж вони оговтались і накинулися на кривдницю, стара разом зі своїми двома приятельками втекла. Вискочивши надвір, вона голосно, щоб усі сусіди почули, зарепетувала:

— Лихо не без добра. І невже його не могли вбити раніше, ніж мій син посватав цю хвойду?

Вона натякала на долю аптекаря, якого, отже, вдруге за один день вшановано прощальною промовою.

3

Прочитавши купу рецептів і вислухавши свідчення лікаря, який писав ці рецепти, поліцейський комісар переконався, що часті візити дівулі до аптеки були викликані недугою її одинадцятирічного брата. Менінгіт остаточно підірвав здоров'я брата: він став заїкою, забудьком і розумово відсталим. Батько перебивався сезонною роботою, а мати господарювала вдома. Дівчині доводилося самій ходити і до лікаря по рецепти, і до аптеки. Тим паче, що в родині вона була найкмітливіша й найосвіченіша. Звісно, на допит викликали і дівулиного батька, і її колишнього нареченого: більше для годиться, щоб покінчити розслідування в цьому напрямку.

В невинності дівчини поліцейський комісар переконався, але їй ще залишалося переконати в цьому сім з половиною тисяч мешканців містечка, разом зі своїми родичами. А вони, як тільки поліцейський комісар відпустив її, для науки влаштували їй «темну».

Синьйора Тереза Спано, вдова Манно, довго розглядала чоловікові карточки, добираючи придатну для медальйона на надгробку, і весь цей час їй здавалося, ніби на його гарному і спокійному обличчі губи кривляться в ледь помітній посмішці, а очі дивляться холодно й глузливо. Дивної метаморфози аптекар Манно зазнав навіть у власному домі, де він прожив п'ятнадцять років і завжди вважався вірним чоловіком і добрим сім'янином. Підозри катували вдову навіть уві сні, їй ввижалося, ніби перед нею, як у дзеркалі, небіжчик відбивається голим, як хробак, безруким — як манекен. Уночі, раптово прокинувшись, синьйора підхоплювалася і знову робила допит чоловіковим фотографіям. Іноді він відповідав їй, як і належить покійникові, що вже по всьому і нічого тут не вдієш, а найчастіше він оживав у її уяві, робився цинічним і лукавим. Найдужче обурювалися її родичі, вони без кінця дорікали вдові, що вона так легковажно вискочила за Манно заміж, незважаючи на всі їхні протести свого часу. Аптекареві ж родичі, яким була чужа ця пишна жалоба, так само, як колись було чуже заможне, сите життя їхнього родича, перенесли його загибель як фатальну неминучість. Хай твоє становище змінилося і тобі здається, що ти доскочив багатства і щастя, і що ж: горе, ганьба і смерть спостигають тебе раніше, ніж інших.

Хоча ніяких слідів не було, окрім недопалка сигари, знайденого на місці злочину (як гадали, її викурив один з убивць, що сидів у засідці), кожен городянин зберігав про себе розгадку таємниці чи принаймні вірив, що знайшов ключа до її розкриття. Дібрав такого ключа і викладач Лаурана, ним було слово UNICUIQUE, яке він разом з іншими, на жаль, уже забутими словами розібрав проти світла на звороті листа. Учитель не знав, чи послухався вахмістр його поради пильно роздивитися зворотний бік листа і чи передали цього листа для всебічного вивчення до лабораторії криміналістики. Якщо так, то слово UNICUIQUE не могло не привернути уваги судових експертів. Але в глибині душі Лаурана не був певен, що зважать на його пораду, а як і зважать, то чи віддадуть належне цьому непрямому доказові. Сказати по щирості, це навіть лестило його марнославству, бо іншим не судилося розгадати такої очевидної таємниці чи, точніше, такої таємничої очевидності; щоб розплутати цей клубок, потрібен розум гострий і неупереджений.

Так, з марнославства, майже несамохіть, Лаурана зробив перший крок. Увечері, зазирнувши, як завжди, до газетного кіоска, він попросив «Оссерваторе романо». Кіоскер з дива не міг вийти: учитель зажив слави, дарма що не цілком заслужено, завзятого антиклерикала, в головне, ось уже років двадцять ніхто не просив у нього «Оссерваторе». Він про це так просто і сказав, змусивши вчителеве серце радісно затрепетати.

— Уже років двадцять ніхто не запитував у мене «Оссерваторе». Під час війни газету ще читали, до нашого містечка надходило п'ять примірників. Та якось до мене явився секретар фашіо[15] і сказав так: якщо я не перестану замовляти «Оссерваторе», у мене відберуть ліцензію на продаж газет. Чия сила, того й поля. А що б ви робили, бувши мною?

— Те, що й ви, — відповів учитель.

— «Отже, — подумав Лаурана, — ніхто не запитував у газетяра, чи є у продажу «Оссерваторе». Та, може, вахмістр це вже з'ясував? Треба звернутися до начальника пошта або до листоноші».

Начальник пошти був чоловік товариський, як то кажуть, щира душа. Лаурана легко дізнався у нього те, що його цікавило.

— Я пишу розвідку про Мандзоні. Мені порадили прочитати статтю в «Оссерваторе романо», опубліковану днів п'ятнадцять-двадцять тому. В нашому містечку хтось одержує «Оссерваторе»?

Що вчитель пише критичні матеріали для журналів, знали всі. Тим-то начальник пошти відповів не задумуючись (якби поліція вже розпитувала його про це, він би нічого не сказав або завагався б):

— У нас двоє передплатників: його велебність канонік та парох церкви святої Анни.

— А місцеві християнські демократи?

— Ні.

— Навіть їхній секретар?

— Навіть він. Я ж вам не брешу: цю газету передплачують двоє.

І, вважаючи вчителеву наполегливість ознакою недовіри до духівництва, порадив:

— А ви підіть до парафіяльного священика. Якщо в нього збереглося це число газети, він вам неодмінно дасть.

Учитель так і зробив. Церква святої Анни була за два кроки, там же мешкав і священик. Зрештою, з парохом вони були на дружній нозі. Людина широкого кругозору, парох тішився прихильністю парафіян, зате начальство його не дуже жалувало, та й неспроста.

Його чекав гарячий прийом. Але коли вчитель сказав, чому він прийшов, парох нібито знітився. Він пояснив, що «Оссерваторе», звісно, одержує: за інерцією, а головне, не бажаючи дратувати начальства, він за прикладом свого попередника передплатив газету, але читати її — пробачте.

— Я цю газету ні разу не розгорнув і маю підозру, що її забирає капелан. Знаєте його? Такий молоденький, худющий, сама снасть. До того ж він ніколи не дивиться людям в очі. Одне слово, телепень. І на додачу донощик, саме для цього його й приставили до мене. Ось хто вже читає «Оссерваторе» і, може, навіть зберігає всі числа. Якщо хочете, я зателефоную йому.

— Буду вам вельми вдячний.

— Зараз.

Він зняв трубку і назвав помер. Як тільки його з'єднали, він запитав брутально:

— Ну як, накатав уже чергового доноса канонікові? — При цьому він підморгнув учителеві й відвів трубку, щоб той почув протести на тому боці проводу. Після паузи він додав: — А втім, мені все це до одного місця. Я телефоную тобі з іншого приводу. Скажи-но мені, що ти робиш з числами «Оссерваторе романо», які ти цупиш у мене? — У трубці знову почулися протести, але парох урвав капелана: — Ну гаразд, я жартую… То куди ти їх діваєш? Зберігаєш? Браво, браво. Стривай, зараз я тобі скажу, які числа мені потрібні. Власне, не мені, а моєму приятелеві, вчителеві. Які вас цікавлять числа?

— Вагаюся сказати вам точно. Стаття, яку я шукаю, могла з'явитися друком між першим липня та п'ятнадцятим серпня.

— Чудово… Слухай, ти маєш усі числа від першого липня до п'ятнадцятого серпня? Повинен перевірити? То перевір і заодно подивись, чи нема в одному з чисел статті про Мандзоні. Пошукай гарненько і потім зателефонуй мені. — Він поклав трубку і пояснив: — Пошуки він узяв на себе, якщо знайде, я скажу йому принести газету завтра вранці. Це позбавить вас прикрої необхідності бачити його. Пакосна людина!

— Справді?

— Повірте, треба мати ангельське терпіння, щоб зносити його. Та ще він, як на мене, й розпусник, ви розумієте, що я маю на увазі. А я на зло весь час посилаю йому дівчаток. Він, бідолаха, страждає, так страждає. І за це мститься мені. Але я, як ви самі переконалися, дивлюся на життя тверезо. Знаєте анекдот про молоду служницю і суворого єпископа? Ні? Тоді слухайте. Бодай раз почуєте анекдот про священиків з уст самого священика… Отож єпископові доповіли, що в одному містечку священик не лише тримає служницю куди молодшу, ніж це дозволено приписом (Мандзоні теж про це пише), але й спить із нею в одному ліжку. Єпископ, звісно, побіг одразу в містечко, нагрянув у будинок священика і бачить там гарну молоду служницю, а в спальні — широченне ліжко. Тоді він сповіщає священика, який ходить про нього поговір. Той не відмагається: «Це суща правда, ваша превелебність, що служниця спить з одного краю ліжка, а я — з другого. Але ж ви самі бачите, що тут на стінах обабіч начеплено завіси. На ці завіси я щовечора на сон грядущий навішую ось цю здоровенну дошку. Вона міцніша за всякі двері». І показує дошку. Єпископ був вражений, навіть зворушений такою душевною чистотою. Згадалися йому святі доби середньовіччя, котрі, лягаючи поряд з жінкою, клали між нею і собою хреста або меча. Він лагідно сказав: «Але, сину мій, звісно, дошка — добрий застережний засіб, але якщо тебе охоплює спокуса? Адже вона буває збіса сильна, майже нездоланна, що ти тоді робиш?» — «О ваша превелебність, — відповідає священик, — нема нічого простішого: я прибираю дошку, та й годі».

Перш ніж зателефонував капелан, парох устиг розповісти ще кілька анекдотів. Капелан перевірив: усі числа від першого липня до п'ятнадцятого серпня в нього збереглися, але статті про Мандзоні там нема.

— Я дуже шкодую, — промовив парох, — просто, він погано дивився. Я ж бо вам казав: це телепень, та й годі. Щоб переконатися, мабуть, краще вам самому сходити й подивитися. А втім, хочете, я йому звелю принести всі числа сюди?

— Ні, ні, дякую, не турбуйтеся. Тим паче, що я можу обійтися і без статті.

— Охоче вам вірю, уже два віки церква не говорить нічого такого, без чого не можна було б обійтися. А вже про Мандзоні, уявляєте, що може написати про Мандзоні католик. Тільки людина вільних поглядів у прямому і переносному значенні слова здатна по-справжньому зрозуміти й поцінувати цього письменника.

— А проте деякі міркування католиків про творчість Мандзоні досить слушні.

— Авжеж, авжеж: господь, суворий судія і розрадник, благодать, красоти природи, Мандзоні і Вергілій… Якщо вже на те пішло, про цього класика писали завжди тільки католики. За кількома винятками, нічого розумного критики так і не сказали. А знаєте, коли їм щастить влучити в саму суть? Коли порушується тема таємного кохання. Але облишмо цю розмову. Я хочу вам показати одну річ, адже ви неабиякий знавець. — Він підійшов до стінної шафи, відчинив її і дістав статуетку святого Рока, завбільшки з долоню. — Подивіться, яка виразність, яка тонкість ліній. Знаєте, — як вона мені дісталася? Один мій колега з сусіднього містечка тримав її в ризниці серед старого мотлоху. Натомість я купив йому здоровецького новенького святого Рока, виготовленого з пап'є-маше. Я йому здався маніяком, одним із тих, хто схибнутий на всяких старожитностях: через такий невигідний для мене обмін він почував себе дуже ніяково.

Парох був відомий як тонкий і аж ніяк не безкорисливий цінитель давнього мистецтва, і багато хто знав, що він постійно і вигідно збуває предмети старовини палермським антикварам.

І справді, крутячи перед гостем фігурку святого Рока, парох казав:

— Дехто його вже бачив. Мені пропонують триста тисяч лір. Але я поки що хочу сам ним натішитися, продати його якомусь казнокрадові я завжди встигну. Ну, що скажете? Я вважаю, це перша половина шістнадцятого віку.

— Атож, здається.

— Такої самої думки і професор Де Ренціс. А він добре знається на сіцілійській скульптурі п'ятнадцятого і шістнадцятого віків. А втім, не дивно, що ми з ним завжди сходимося в думках. — Тут він зареготав. — Адже плачу я.

— Ви ні в що не вірите, — зауважив учитель.

— Та ні, вірю! І як на теперішні часи, навіть занадто в багато що.

Серед городян ходив анекдот, можливо, це навіть була правда, що якось під час служби божої, коли парох відчиняв дарохранильницю, ключ захряс у шпарці. Парох не втерпів і вилаявся:

— Що в ній — чорт, чи що, сидить?

Звісно, він мав на увазі замкову шпарку. Священик завжди квапився завершити месу, він вічно щось купував і перепродував на стороні: це було добре відомо всім.

— Пробачте, я не розумію… — почав був учитель.

— Чому я не скидаю цих риз? Треба вам сказати, що я надів їх не своєю волею. Можливо, ви знаєте цю історію? Мій дядько, парох цієї самої церкви, лихвар і багатій, залишив мені все своє добро, але з умовою, що я теж висвячуся. Мені було три роки, коли він помер. У десять років, при вступі до семінарії, я почував себе святим Людовіком, у двадцять два, після закінчення навчання, — живим образом сатани. Мені кортіло кинути все, але тоді б довелося позбутися спадщини, кинути напризволяще стару матір. Нині мені не дуже потрібна дядькова спадщина, мати вже померла. Я міг би розпрощатися з саном.

— А як же конкордат?

— Мені нічого не загрожує, якщо я покажу дядькового заповіта. Я став священиком з примусу, і мене розстригли б спокійно, із збереженням моїх громадянських прав. Та в тім-то й річ, що нині в цьому убранні я почуваюся зручно. Завдяки цьому поєднанню вигоди і цинізму я віднайшов рівновагу, цільність, повноту життя.

— А ви не боїтеся накликати на себе якоїсь халепи?.

— Аж ніяк. Якщо мене спробують займати, я вчиню такий скандал, що цим зацікавляться навіть кореспонденти «Правды». Та що там скандал — цілий каскад, фейєрверк скандалів!

Після такої милої розмови учитель Лаурана пішов од каноніка майже опівночі. Він розлучився з ним, сповнений симпатії до пароха церкви святої Анни. «Та в Сіцілії, а може, і в цілій Італії, — подумав він, — повнісінько таких от симпатичних людей, яким треба голови поскручувати».

Що ж до слова UNICUIQUE, то він дізнався, що воно не могло бути вирізане з газет, які приходили до парафії святої Анни. А це вже теж щось важило.

4

Три дні великої жалоби минули, і Лаурана подумав, що тепер уже не буде нетактовністю, коли він піде до превелебного каноніка Розелло і попросить у нього липневі 1 серпневі числа «Оссерваторе романо», в одному з яких ніби надрукована стаття про Мандзоні, конче потрібна йому для роботи. Канонік доводився дядьком дружині лікаря Рошо. Він дуже любив небогу, яка жила в нього аж до свого заміжжя. Великий каноніків будинок залишився спільною власністю численної родини. Двадцять років тому тут мешкали двоє його одружених братів зі своїми дітьми та ріднею, цілий клан з дванадцяти душ, і на чолі цього клану стояв сам канонік, тринадцятий мешканець дому. Смерть і численні шлюби забрали дев'ятеро душ, залишилося четверо: канонік, дві його невістки, небіж — ще неодружений адвокат Розелло.

Канонік був у ризниці: після служби скидав з себе ризи. Учителя він зустрів дуже привітно. Після десяти-хвилинного обміну милими речами мова зайшла про жорстоке вбивство, про доброту і шляхетність лікаря Рошо, про невтішне горе вдови.

— Моторошний злочин. І такий темний, загадковий, — сказав учитель.

— Ну, не такий уже загадковий, — заперечив канонік. Помовчавши, він сказав: — Бачте, бідолаха аптекар таки підгулював. Щоправда, про його походеньки не знав ніхто. Зауважте: спершу його попередили анонімкою, а потім убили — типовий спосіб помсти. А мій горопашний небіж пропав ні за цапову душу.

— Вам так здається?

— А які можуть бути сумніви? Адже грошових позовів аптекар не мав ні з ким. Це встановлено. Залишається любовний зв'язок. Чийсь батько, брат чи жених ображений у найкращих своїх почуттях ухвалює помститися. В сліпій люті він заодно вбиває й зовсім невинну людину.

— Можливо, й так, але я не зовсім цього певен.

— Не певні? Але певним, шановний учителю, можна бути лише в господі богу. Та ще в смерті. Звичайно, вичерпних доказів нема, але є факти, що підтверджують цю гадку. Перше: в листі аптекаря попередили, що він поплатиться смертю за свою провину, за яку саме, там не сказано, але анонімник думав, що аптекар, прочитавши листа, одразу згадає про свій лихий вчинок, хай навіть зроблений дуже давно. Отже, аптекарева провина або була така серйозна, що її з часом важко забути, або його вчинок мав місце в недавньому минулому і пов'язаний, сказати б, із поточними подіями. Друге: аптекар, як вам добре відомо, позаяк ви самі при цьому були, не захотів заявити в поліцію, а отже, він усе-таки побоювався, що розслідування викриє щось ганебне для його слави, не вельми сильно, але побоювався. Третє: не схоже, щоб родинне життя в аптекаревому будинку минало тихо і мирно…

— Припустімо… Але я міг би вам дещо заперечити. Перше: аптекар дістає листа з відвертою, неприкритою погрозою. І що ж він робить? Через тиждень дає ворогові чудову нагоду здійснити свою погрозу, подавшись на полювання, Ясно, що він не сприйняв анонімки серйозно, вважав її за жарт. Отже, ніякої провини ні в минулому, ні в теперішньому він за собою не відчував. Чи ліпше сказати так: оскільки погрозу все ж було виконано, та ще з такою жорстокістю, мимоволі постав здогад, що свій лихий вчинок аптекар зробив дуже давно, і така запізніла помста здавалася йому неймовірною. Щоправда, не можна відкидати й того, що незнайомця аптекар Манно образив зовсім випадково: необдуманий жест чи необережне слово, що вразило хвору, роз'ятрену уяву злочинця. Друге: ніхто з тих, що бачили листа, навіть і гадки не мав сприйняти його серйозно. Жодна людина. Містечко наше невеличке, тут, як не крути, а сховати любовну інтрижку або якийсь порок важко. Що ж до заяви в поліцію, то він справді відмовився її написати. Але саме тому, що листа він та його друзі вважали жартом.

— Можливо, ви маєте рацію, — сказав канонік, але по очах було видно, що він залишився при своїй думці. — О господи-всевидцю, пролий світло і яви нам істину в ім'я справедливості, а не помсти, — спишна промовив він.

— Будемо уповати, — озвався вчитель, і слова його пролунали як амінь. Потім він оголосив мету свого несподіваного приходу.

— Ви просите «Оссерваторе романо»? — перепитав канонік, радий, що такий безбожник, як Лаурана, потребує клерикального органу. — Так, я одержую цю газету і читаю, але зберігати… Я зберігаю журнали «Чівільта каттоліка», «Віта е пенсьєро», але не газети. Пошту приносить мені церковний сторож, приватні листи й газети я забираю потім додому. Після прочитання «Оссерваторе романо» та «Пополо» використовуються, так би мовити, для хазяйства. Ага, ось, — він дістав з газетної купи «Оссерваторе романо», — я візьму газету додому, одразу по обіді прочитаю, і сьогодні ввечері мої невістки чи служниця напевне загорнуть у неї щось або візьмуть розтопити плиту. Звісно, якщо тільки її газеті нема енцикліки, промови чи декрету його святості.

— Авжеж.

— Якщо вам потрібне ось це позавчорашнє число, — він подав згорнуту вчетверо газету вчителеві, — мені досить її зараз погортати. До газет я навіть не торкався — останній тиждень був справжнім пеклом.

Лаурана розгорнув «Оссерваторе романо» і як зачарований утупився в заголовок. Ось воно UNICUIQUE, достоту таке саме, як на звороті анонімки. UNICUIQUE SUUM — кожному своє. Гарний шрифт, літера Q з тонким хвостиком. Потім ідуть схрещені ключі, папська тіара і складене тим самим шрифтом NON PRAEVALEBUNT[16]. Кожному своє, і аптекареві Манно з лікарем Рошо також. Що за слово стояло після цього UNICUIQUE, яке та сама рука, що позбавила життя двох людей, вирізала з газети й приклеїла до листа? Слово «вирок»? А можливо, «смерть»? Шкода, що не можна знову глянути на листа, який нині зберігається серед секретних документів у жандармерії.

— Не соромтеся, — промовив канонік, — беріть це число, якщо вам потрібно.

— Як?.. А-а, дякую. Ні, ні, воно мені не потрібне. — Учитель поклав газету на стіл і підвівся. Він був збурений, і йому раптом став нестерпний цей запах старого дерева, прив'ялих квітів та воску, що панував у ризниці. — Вельми вам вдячний, — сказав він, подаючи руку, і канонік лагідно потиснув її, висловивши таким чином співчуття блудній вівці.

— До побачення, — промовив канонік на прощання, — маю надію, що ви колись усе-таки зайдете до мене.

— Залюбки, — відповів Лаурана.

Він вийшов з ризниці, перетнув безлюдну церкву. Палюче проміння сонця заливало майдан. Учитель ішов і думав, що в церкві і в ризниці почуваєш себе набагато ліпше. І тут на думку йому спала іронічна метафора. Атож, на-рох і канонік, кожне по-своєму, почували себе дуже добре. А втім, якщо вірити чуткам, обидва вони однаково тішилися життям, а різниця була лише зовнішня. Охоплений несвідомим марнославством, Лаурана намагався думати про що завгодно, тільки не про свою поразку. Адже аби йому й пощастило дізнатися, з якого числа «Оссерваторе» вирізане фатальне UNICUIQUE, як дошукатися, куди ділася газета з канонікового дому. А сам канонік, його невістки, небіж та служниця ніяк не можуть бути причетні до злочину. Якщо зважити на те, яка доля чекала «Оссерваторе» по тому, як його сторінки перебігав велебний канонік, можна уявити, що читачів, котрі зберігали всі числа газети, як капелан церкви святої Анни, — один-другий, та й край. Можливо, випадково, у вигляді загортки один номер чи навіть обривок газети потрапив до анонімника (до вбивці). До того ж у районному центрі «Оссерваторе романо» продається в усіх кіосках, і будь-хто, випадково чи з певним наміром, міг купити цю газету.

Власне, не зваживши на це UNICUIQUE, поліція вчинила вельми мудро. Ну що ж, на помилках учаться. Шукати голку в копиці сіна справді марна затія, та ще як знаєш, що вона не має вушка, щоб можна було просилити в нього нитку пошуків. А він дав собі захопитися одною однісінькою деталлю. В усьому містечку газету передплачують лише двоє людей. Це ж точний доказ, пряма вказівка для слідства. І цей дороговказ завів у сліпий кут.

Щоправда, поліції з її сигарним недопалком теж нічим крити. Експерти визначили, що сигара марки «Бранка», а курить цю марку лише комунальний секретар, той, хто поза всякою підозрою, та ще й не місцевий, він ледве шість місяців як приїхав до містечка.

«Оссерваторе романо» і сигара «Бранка» варті одна одної, — сказав собі Лаурана. — Хай поліція ганяється за своєю сигарою, а ти постав хреста на газеті».

А проте вдома, поки мати подавала обід, він занотував на аркушику паперу: «Той, хто скомпонував листа, вирізаючи слова з «Оссерваторе», а) купив газету в районному центрі з наміром збити слідство з правильного сліду цим підступним викрутом, б) наткнувся на цю газету випадково, він навіть не задумався, що це католицька газета, в) настільки призвичаївся скрізь бачити цю газету, вважати її такою самою, як і всі інші, що не врахував особливостей набору і вельми обмеженого, майже професійного кола читачів». Лаурана відклав ручку, перечитав написане, потім пошматував аркушик на дрібне шмаття.

5

Паоло Лаурана викладав у класичному ліцеї районного центру італійську мову та історію. Ліцеїсти вважали його за людину дивацьку, але путящу, а їхні батьки — за путящу, але дивацьку. Слово «дивацький» у розумінні як синів, так і батьків, означало, що учитель дивак, але не маніяк, його дивацтва не вражали нікого і давалися взнаки нерізко, в нешкідливій формі. А проте саме ці дивацтва перешкоджали учням віддати належне його розуму й обдарованості, а їхнім батькам — схилити словесника якщо не до поблажливості, то принаймні до справедливості в оцінках (чи варто казати, що нині перевелися учні, які заслуговують того, щоб їх зрізати на іспиті?). Історик був делікатний і сором'язливий до такої міри, що в розмові починав затинатися. Здавалося, якщо дати йому якусь пораду, то він неодмінно нею скористається. Але всі з досвіду знали, що за його ґречністю таїлася тверда переконаність і непохитність висновків. Всі дружні поради влітали йому в одпе нухо й одразу вилітали в друге.

Цілий навчальний рік минав для нього в поїздках з містечка до районного центру і назад. Він виїздив з семигодинним автобусом і повертався о другій. Пообідній 4&с він присвячував читанню, готувався до уроків, а вечори проводив у клубі чи в аптеці. Додому він приходив годині о восьмій. Репетитором не наймався навіть влітку. В цей час він волів братися за літературну критику і друкував свої статті в журналах, яких ніхто з його земляків не читав.

Коротше, Лаурана був людиною чесною, старанною, статечною, одначе не мав особливо гострого розуму, а іноді до нього щось просто не доходило. Нерідко він байдужів до всього, ставав незбагненно дратівливим, але знав за собою цей гріх і нещадно ганив себе за нього. Не чужа йому була і прихована гоноровитість, самозакоханість і амбітність, бо він вважав (небезпідставно), що розумовим і духовним рівнем стоїть вище від своїх колег і саме тому як людина висококультурна зовсім самотній. Щодо політики, то всі мали його за комуніста, але це було не так. В особистому житті він, за поголоскою, став жертвою ревнивої та егоїстичної материнської любові, і це була правда. Уже на порозі сорокаріччя він ще грів у душі бажання завести роман з ліцеїст кою або з учителькою свого ліцею, які здебільшого навіть не здогадувалися про це. Але досить було одній із них відгукнутися на його несміливі залицяння, ніс він одразу холонув. Думка про матір, про її ставлення і про оцінку його обраниці, про те, чи зможуть ці жінки ужитися між собою, про можливу постанову однієї з них жити нарізно гасила його ефемерну жагу. Він починав цуратися дами серця, ніби вже набув гіркого досвіду подружнього життя, і його охоплювало почуття радості й звільнення. Можливо, він без усякого вагання, навмання, одружився б із жінкою, яку йому обрала б мати. Але для матері він був і залишався недосвідченим, простодушним хлопчаком, беззахисним перед людською злобою і житейськими труднощами, зовсім не дозрілим для такого відповідального кроку.

При такій вдачі і способі життя Лаурана не мав приятелів. Багато знайомих, але жодного приятеля. Наприклад, з лікарем Рошо вони разом училися в гімназії та ліцеї, але так і не потоваришували, навіть коли з університетським дипломом потрапили на роботу до одного містечка. Вони бачилися в аптеці чи в клубі, базікали, згадували однокласників чи перипетії шкільного життя. Кілька разів, коли слабувала або нудила світом мати, учитель запрошував лікаря до себе додому. Рошо оглядав стару синьйору, виписував рецепти і звичайно залишався випити кави. Вони знову починали згадувати якогось викладача чи ліцеїста, про яких уже давно і слух запав. Гроші за візит Рошо ніколи не брав, проте щороку на різдво Лаурана дарував йому гарну книжку, бо Рошо був книголюб і новинки читав. Але щирої прихильності між ними так і не виникло, їх об'єднували лише спільні спогади і можливість побалакати про літературні та політичні події дуже докладно і в атмосфері взаєморозуміння. З іншими знайомими та сусідами і це було неможливо, адже всі мешканці містечка дотримуються крайніх правих поглядів, навіть ті, хто вважає себе соціалістом чи комуністом. Тим-то загибель Рошо стала ударом для вчителя, він зазнавав почуття порожнечі й болю, надто по тому, як побачив його труп. Смерть лягла на обличчя Рошо блідо-сірою маскою, яка поступово тужавіла в цьому спертому повітрі, в задушливому запахові прив'ялих квітів, воскових свічок і поту. Лице небіжчика повільно кам'яніло, а риси ніби зберігали тоскний подив і розпачливе бажання звільнитися від цієї кам'яної шкаралущі. Зате аптекаревому обличчю смерть надала урочистого й задумливого виразу, якого ніхто не помічав у нього за життя. Отож-бо буває не лише іронія долі, але й іронія смерті.

Все це разом узяте: загибель людини, з якою його пов'язувала радше не дружба, а давнє знайомство, смерть, побачена вперше з усіма її моторошними подробицями, хоча йому не раз доводилося бачити раніше смерть та небіжчиків, закриті і ніби навічно опечатані жалобною стрічкою двері аптеки, — все це вкинуло Лаурану в цілковитий розпач і прострацію, і він фізично відчував, як серце його то раптом завмирало, то починало калатати. Перебороти цю душевну тугу, принаймні так йому здавалось, допомогла гостра цікавість до того, які були мотиви злочину. Цікавість ця мала чисто абстрактний характер і зміцнювала його бажання розкрити згадані мотиви. Коротше, він ніби опинився в становищі того, хто почув у вітальні або в клубі головоломну задачу, яку задають одні кретини, і, що ще гірше, саме вони її і розв'язують. Причому він чудово усвідомлював, що це безглузда гра, марна трата часу, і все ж він почуває себе зобов'язаним розв'язати цю задачу і вперто сушить над нею голову. Проте йому навіть на думку не спало, що розв'язання задачі приведе, як це заведено говорити, винуватців на лаву підсудних, інакше кажучи, до торжества правосуддя. Лаурана був справжній громадянин, досить освічений, лояльний, прихильник законності. Але він з огидою відмовився б од усякої спроби розв'язати головоломку, якби знав, що відбирає хліб у поліції чи навіть мимоволі допомагає їй у розслідуванні.

В кожному разі цей стриманий, сором'язливий інтелігент, аж ніяк не сміливець, поклав собі піти ва-банк, та ще ввечері в клубі, коли там збирається мало не все містечко. Мова мовилася, як завжди, про злочин. І раптом Лаурана, звичайно мовчазний, бовкнув:

— Листа було складено із слів, вирізаних з «Оссерваторе романо».

Всі суперечки нараз стихли, запала розгублена мовчанка.

— Отакої! — озвався першим дон Луїджі Корвая.

Його вразило не відкриття нового доказу, а, скорше, нерозсудливість того, хто, заявивши про це, наражав себе на подвійний удар — поліції та злочинців. У містечку ще не траплялося такого прецеденту.

— Справді?.. Але, пробач, звідки ти дізнався? — запитав адвокат Розелло, двоюрідний брат дружини покійного Рошо.

— Я це зауважив, коли вахмістр карабінерів диктував аптекареві заяву до поліції. Якщо пам'ятаєте, я ввійшов до аптеки разом з ними.

— І ви сказали про це вахмістрові карабінерів? — поцікавився Пекорілла.

— Атож, я йому порадив добре вивчити листа. Він відповів, що так і зробить.

— А якщо не зробив, тоді що? — промовив дон Луїджі, полегшено і воднораз невдоволено від того, що відкриття виявилося не таким уже й небезпечним для Лаурани.

— Дивно, що вахмістр карабінерів нічого не сказав мені, — промовив Розелло.

— А може, цей доказ нічого не дав, — зауважив начальник пошти. — І, просяявши від раптового здогаду, додав: — Тим-то ви, виходить, і запитали у мене?..

— Ні, — відрізав Лаурана.

Нараз полковник у відставці Сальваджо, завжди готовий втрутитись, як тільки хтось починав висловлювати сумніви, підозри або критичні зауваження на адресу поліції, армії або карабінерів, велично підвівся і, звертаючись до Розелло, запитав:

— Поясніть мені, будь ласка, чому, власне, вахмістр мусив вам доповідати про ті чи інші докази?

— Як родичеві, тільки як родичеві однієї з жертв, — поквапився запевнити його Розелло.

— А-а, — протягнув полковник. Він уже був подумав, що Розелло, користуючись своїм політичним впливом, вимагає докладного звіту від вахмістра карабінерів. А проте, не зовсім задоволений відповіддю, знову наскочив на адвоката: — Повинен вам зауважити, що навіть родичеві вбитого вахмістр карабінерів не може повідомляти секретних даних незавершеного розслідування. Не може і не має права, а якщо він це зробить, то це буде серйозним порушенням, я кажу ще раз, серйозним порушенням службового обов'язку.

— Авжеж, авжеж, — сказав Розелло. — Але я думав — так, по-приятельському.

— У корпусу карабінерів нема приятелів, — підніс голос полковник.

— А у вахмістра карабінерів є, — не втримався Розелло.

— Вахмістри — це теж корпус, полковники — теж корпус і капрали — теж корпус…

Полковник увійшов у раж, голова у нього затрусилася. Члени клубу вже давно добре знали, що це симптом чергового нападу люті, яка нерідко охоплювала відставника.

Розелло підвівся, подав знак Лаурані, що хоче з ним побалакати, і вони обидва спустилися вниз.

— Старий дурень, — сказав він, як тільки вони вийшли надвір. — Ну то й що ти думаєш про цю історію з «Оссерваторе ромаио»?

6

Нічогісінько не сталося після його відвертого виступу тоді, в клубі. Особливого чогось він і не чекав: просто хотів перевірити, який ефект справлять його слова на кожного з присутніх. Одначе полковникове втручання звело все нанівець. Єдине, чого він домігся, то це кількох звірянь Розелло про перебіг слідства. Якби їх почув полковник Сальваджо, він би отетерів. Власне слідчі органи історичних успіхів не досягли, все зводилося до підозр про аптекареві таємні любощі.

Але навіть не доскочивши своєї мети, Лаурана підсвідомо відчував, що у завсідників клубу і надто у тих із них, хто зазирає вряди-годи до аптеки, можна дещо вивідати.

Одне йому було точно відомо: бажаючи бути першими і єдиними одвідувачами заповітного мисливського куточка, звичайно мисливці тримають у таємниці місце, куди вони збираються вирушити в день відкриття полювання. В містечку це давно стало традицією. Свою таємницю ревниво оберігали ті, хто збирався разом піти на полювання, в даному разі Манно та Рошо. Третьому вони повідомляли про леї дуже рідко, та й то під суворим секретом. Часто траплялося, що навмисно називали зовсім не те місце. Тому певним у тому, що його не послали фальшивим слідом, не міг бути ніхто, навіть якщо Манно і Рошо поділилися з ким-небудь своїми планами. Місце свого полювання Манно та Рошо могли назвати лише надійному, випробуваному приятелеві, та й то не зараженому мисливським азартом.

Супроводжуючи матір, яка вирушила провідати аптека-реву вдову та лікареву вдову, Лаурана поклав перевірити свої підозри. Він поставив обом одне й те саме запитання:

— Чи казав вам чоловік, де саме він збирається полювати першого дня?

— Ідучи, він сказав, що вони з Рошо, мабуть, вирушать під Канателло, — відповіла аптскарева вдова.

Лаурана подумки тут же зазначив слово «мабуть»: виходить, аптекар і в останню мить не побажав відкрити секрет навіть власній дружині.

— А він нічого не казав вам про листа?

— Ні, не казав нічого.

— Очевидно, він не хотів вас хвилювати марно.

— Атож, — сухо, хоча не без ущипливості, промовила вдова.

— А втім, він думав, що це жарт, як і всі ми думали.

— Гарний жарт, — зітхнула вдова. — Жарт, який коштував йому життя, а мені доброї слави.

— Так, йому він, на жаль, коштував життя… Але ви… До чого тут ви?

— Як до чого? Хіба ви не чули, які розпускають про нас сороміцькі поголоски?

— Дурні плітки, — сказала синьйора Лаурана. — Плітки, яким не може повірити жодна розсудлива людина, якщо вона має бога в животі… — Але оскільки сама вона бога в животі не мала, то все-таки не втрималася: — Виходить, ваш чоловік — царство йому небесне — ні разу не викликав у вас підозр?

. — Ні разу, синьйоро, ні разу… Мою служницю змусили заявити, ніби я влаштувала чоловікові сцену ревнощів через цю… Ну, через оцю бідолаху, яка часто приходила до аптеки по ліки. Але якби ви знали, до чого моя служниця затуркана і темна. На саму згадку про карабінерів вона починає труситися. Вони змусили її сказати все, що їм було потрібно… А всі ці Рошо, Розелло… Навіть така свята людина, як наш канонік… Усі вони запевняють, що лікаря, хай йому земля пером, занапастили пороки мого чоловіка. Ніби ми тут не знаємо одне одного, не знаємо, що робить і думає кожний, чи спекулює він, краде або… — Тут вона затулила рота долонею, ніби й так сказала зайве. Глибоко зітхнувши, вона додала єхидно: — Бідолашний лікар Рошо, в яку родину він потрапив.

— Але мені здається… — спробувала була заперечити синьйора Лаурана.

— Повірте, ми тут знаємо одне одного як облуплених, — урвала її вдова Манно. — Ви, певна річ, займаєтеся своїми книжками та уроками, — дещо зневажливо промовила вона. — У вас нема часу цікавитися чимось іншим, але ми, — тут вона вдалася за підтримкою до старої синьйори Лаурани, — ми ж то знаємо!

— Атож, знаємо, — підтвердила та.

— А потім, ми ж з Луїзою, дружиною Рошо, вчилися в одному пансіоні… Ну, скажу я вам, це штучка!

«Ця штучка», за якою, як запевняла вдова Манно, водилося чимало пансіонних грішків, сиділа зараз напроти Лаурани в отіненій важкими шторами кімнаті, як це й личило дому, де панувала жалоба. Знаки жалоби впадали в очі скрізь, всі дзеркала були сповиті чорним крепом. Але найпереконливіше свідчила про жалобу карточка самого Рошо, збільшена до натуральних розмірів. Костюм і краватку покійника заретушував чорною тушшю фотограф з районного центру, бо за його естетичними та громадянськими уявленнями носити по собі жалобу повинні ті покійники, чиї портрети він збільшував. Гіркі згортки в кутику рота, втома, змішана з благанням у погляді надавали при світлі лампадки небіжчикові подоби мандрівного лицедія, обрядженого якоюсь марою.

— Ні, він не говорив мені про це, — відповіла Луїза Рошо на запитання, чи не знала вона, куди саме її чоловік вирушив на полювання. — Бо я, сказати по щирості, його мисливського запалу не схвалювала, та й напарник його мені не подобався. Звісно, я нічого не знала, але в душі моїй заронилося якесь передчуття, якесь томління… І недоля, на жаль, підтвердила мої найгірші побоювання, — з глибоким зітханням, майже із зойком сказала вона і піднесла до очей хусточку.

— Так розпорядилася доля. А долю хіба перехитруєш? — заявила, щоб підбадьорити вдову, синьйора Лаурана.

— Авжеж, так доля розпорядилася… Проте коли я згадую, які ми щасливі були, як спокійно, мирно, безтурботно жили, без усяких сварок… То, бог мені простить, мене охоплює розпука, страшенна розпука… безнадія…

Вона похнюпилася і зайшлася німими схлипами.

— Не треба так побиватися, не треба, — лагідно перебила її синьйора Лаурана. — Ви повинні покластися на волю господню, поділитися з ним своєю мукою…

— Так, сподіватися на велику Ісусову ласку, так радить і мій дядько, канонік. Подивіться, який гарний образок Христового духу він приніс мені!

Вона показала на малюнок, що висів позаду синьйори Лаурани. Стара обернулася. Вона відсунула стільця, ніби допустилася блюзнірства, послала рукою поцілунок святому образку і вигукнула:

— О святий Христовий дух — божа благостиня! Гарно, справді гарно! А який в Ісуса виразний погляд! — додала вона.

— Атож, цей погляд підбадьорює нас, сіромах, — погодилася синьйора Луїза.

— От, бачте, всевишній не відмовляє нам у своїй ласці, — промовила стара з тихою радістю. — А потім у вас залишилася втіха і надія в житті. Це ваша дочка, ви повинні подумати і про дочку…

— А я про неї тільки й думаю. Якби не дочка, я б не знаю, що собі заподіяла.

— А дочці відомо? — нерішуче запитала синьйора Лаурана.

— Ні, нічогісінько, ми від неї, безталанної дитини, все приховали. Сказали, що тато у відрядженні і незабаром повернеться додому.

— Але коли вона бачить, що ви одягнута в чорне, вона не цікавиться, чому, не пробує з'ясовувати?

— Ні. Вона навіть сказала, що мені личить чорна сукня і щоб я одягала її частіше…

Правою рукою вона піднесла до обличчя носовичок, білу хустинку з чорною торочкою, заходячись нестримними риданнями, а лівою обсмикала спідницю, яка одразу під критичним оком Лаурани знову піднялася над колінами.

Все ще схлипуючи, вдова промовила:

— І так буде завжди, тепер я завжди носитиму жалобу…

«Дівчинка має рацію, — помислив Лаурана. — Гарненька жіночка, і чорне вбрання їй страшенно пасує. А яка фігурна: при тілі і ставна, і скільки в ній солодкої млості й зграбності, навіть коли вона сидить, як мурована. Повновида, але це повнота не зрілої, вже змарнілої жінки, а радше юнки з темно-карими в золотистих цятках очима і рівними, білими, як сніг, зубами між розхиленими пухкими губенятами. Побачити б, як вона усміхається». Та ні, сподіванки, що таке диво може статися за таких сумних обставин, не було, та й розмови, які завела мати, аж ніяк не сприяли йому. А проте диво сталося, коли зайшла мова про аптекаря і про галантні пригоди, приписані йому поголосками.

— Сказати по правді, в нього є виправдання. Безталанна Лючія Спано вродою не вражала. Ми з нею виховувалися в одному пансіоні, вона й тоді була негарна, навіть гірша, ніж нині.

Вона усміхнулася, але одразу ira лице її знов лягла тінь.

— Але мій чоловік, — промовила вдова, — чим він завинив?

Затуливши носовичком обличчя, вона знов заплакала.

7

Картина злочину для слідчих постає тим виразніше, чим ретельніше зібрано і вивчено матеріальні і, так би мовити, стилістичні його складники. Це азбучна істина всіх детективів, якими зачитується добра половина людства. Але насправді все виглядає інакше: коефіцієнт безкарності злочинців і помилок слідства високий по тільки і не стільки тому, що низький інтелект слідчих, а найчастіше тому, що звичайно вкрай не вистачає самих складників. Отож-бо ті, хто організував і вчинив злочин, вельми зацікавлені у високому коефіцієнті безкарності.

Складники, що сприяють розкриттю злочину, коли все уявляється туманним і тримається на гіпотезах, — це дані професійних інформаторів, анонімний донос, а також випадок. І певною мірою, дуже і дуже незначною, проникливість тих, хто веде розслідування.

Випадок став у пригоді вчителеві Лаурані у вересні в Палермо. Уже кілька днів він жив у цьому місті, бувши членом екзаменаційної комісії ліцею. Якось у ресторані, де він звичайно обідав, Лаурана здибав однокласника, якого не бачив віддавна, але стежив за його політичною кар'єрою. Комуніст, секретар осередку в сільці, загубленому на плоскогір'ї Мадоніе, він став депутатом спершу районних зборів, а потім і парламенту. Природно, вони згадали студентські часи, не могли не заговорити і про неборака Рошо.

— Його загибель мене просто потрясла, — сказав депутат, — адже днів за п'ятнадцять-двадцять перед тим він приїздив до мене. Ми з ним не бачилися добрий десяток років. І на тобі: заявляється він до мене в Рим, у палату депутатів. Я його одразу впізнав, він нітрохи не змінився, не те, що ми… Ось ми з тобою трохи підтопталися. Спершу я подумав, що смерть його пов'язана з цією поїздкою. Але потім, наскільки я збагнув, слідство встановило, що він наклав головою лише через те, що опинився в товаристві напарника, який нібито знеславив дівчину… А знаєш, чому він приїздив до мене? Щоб запитати, чи я візьмуся вивести на чисту воду на засіданні парламенту, в нашій пресі, на мітингах одного з ваших верховод. Він прибрав до рук увесь район і чинить усяку сваволю: краде, підкуплює, йде на махінації…

— Нашого міського ділка? Та невже?

— Так мені здається. Що саме вашого, він нібито прямо не казав, а, мабуть, лише натякнув. А може, це тільки моє враження, винесене після нашої розмови.

— Але, власне, одного з верховод, хто прибрав до рук увесь район?

— Авжеж, це я добре затямив, він сказав саме такими словами. Я, природно, відповів, що залюбки згоден викривати всі темні махінації, але насамперед мені потрібні якісь папери, якісь докази. Лікар заявив, що він зібрав ціле досьє і він мені його доставить… Відтоді я його більше й не бачив.

— Природно.

— Цілком природно, якщо людини вже нема на світі.

— Даруй, я по збирався кпити. Просто я подумав, що твоя підозра про зв'язок між його подорожжю до Рима і загибеллю має… Тепер я пригадую, що кілька днів його не було в містечку, потім він сказав мені, що їздив до Палермо провідати старого батька… Але це справді річ нечувана, неймовірна: Рошо — і раптом когось на чисту воду виводить, підшив цілу справу… А ти певний, що це був саме Рошо?

— Отакої! — скрикнув депутат. — Я ж тобі товчу, що одразу впізнав його і що він нітрохи не змінився.

— Атож, він зовсім не змінився… А він не називав імені того, кого збирався вивести на чисту воду?

— Ні.

— Навіть не натякнув? Не навів ніяких подробиць?

— Нічогісінько. Більше того, я наполягав, намагався з'ясувати бодай що-небудь, але він відповів, що йдеться про вельми делікатну, суто особисту справу…

— Особисту?

— Авжеж, особисту… І тому або він розповість усе з паперами в руках, або нічого… Мушу тобі признатися, коли він заявив, що ще не вирішив, сказати мені все чи промовчати, я збентежився. В мене виникло таке враження, що ці папери і сам його приїзд були якось пов'язані з наміром шантажу. Якщо він доможеться свого, то промовчить, а якщо ні, то прийде до мене з течкою документів.

— Але така людина, як Рошо, не могла стати шантажистом, це абсолютно виключено.

— Ну а як би ти сам роз'яснив його поводження?

— Не знаю, все це дуже дивно, майже неймовірно.

— Е, ні, так діло не піде. Тобі якось важко уявити, що він хотів когось вивести на чисту воду, тим паче ти не можеш здогадатися, кого саме і з якої причини! А ви ж щиро дружили між собою, ти його знав як облупленого. Це тобі не здається дивним?

— Не такі вже ми з ним були щирі друзі. А потім на вдачу він був потайливий, уникав щирувати. Тим-то ми з ним ніколи не торкалися особистого життя, а більше балакали про книжки і про політику.

— А про політику що він думав?

— Думав, що займатися політикою, незважаючи на моральні засади…

— Чистої води угодовство, — поробив депутат.

— Тоді я теж дещо угодовець.

— Справді?

— Це не перешкоджає мені голосувати за комуністичну партію.

— Молодець, — похвально озвався депутат.

— Але з великими ваганнями і сумнівами…

— А чому? — запитав депутат, кинувши на вчителя ущипливо-поблажливий погляд, який обіцяв одразу спростувати будь-які аргументи Лаурани.

— Облишмо цю розмову, все одно ти не переконаєш мене голосувати проти.

— Проти кого?

— Проти комуністичної партії.

— Отакої! — засміявся депутат. — Це було б навіть оригінально.

— Хтозна, — поважно відповів Лаурана і знов заговорив про Рошо, який, мабуть, теж голосував за комуністів, дарма що таївся з цим. Очевидно, з пошани до своїх родичів, точніше, родичів дружини, які ведуть активну політичну діяльність, особливо канонік.

— Канонік?

— Атож, канонік Розелло, дядько його дружини… Тому Рошо з пошани, а можливо, з побоювання родинних чвар волів за краще не уточнювати своїх політичних симпатій. Мушу тобі сказати, що останнім часом Рошо став особливо суворим і нетерпимим в оцінці людей і політики. Звичайно, урядової політики.

— Можливо, він проґавив якесь тепле місце або йому не дали заробити?

— Навряд… Бачиш, він був зовсім не такий, яким ти його собі уявляєш… Він любив своє ремесло, любив наше містечко, вечори в клубі чи в аптеці, полювання, собак. По-моєму, він дуже кохав дружину і шанував, як бога, доньку.

— Ну й що це доводить? Він достоту так само міг любити гроші чи бути марнославним…

— Грошей у нього кури не клювали. А марнославство було йому чуже. Та й потім, у того, хто добровільно вирішив назавжди залишитися в нашому містечку, не може бути ніякого марнославства.

— Словом, він поводився, як старосвітські провінційні лікарі, жив своїми коштами, лікував задурно і навіть залишив біднякам гроші на ліки?

— Десь так він і чинив. Але заробляв він добре і мав славу чудового лікаря не лише у нас, а й у всій окрузі, до нього на прийом завжди приходило чимало хворих. А потім, він мав славне ім'я, адже старий професор Рошо був відомий лікар. До речі, годилося б його провідати.

— Виходить, ти й справді гадаєш, що смерть Рошо пов'язана з його ворожнечею до невідомої впливової особи?

— Ні, я так не вважаю. Принаймні видимості для такої підозри немає. Рошо загинув тому, що необачно (кажу «необачно», бо він знав про погрозу) вирушив на полювання разом з аптекарем Манно. Такі факти.

— Бідолаха Рошо, — промовив депутат.

8

Старий професор Рошо, чия слава чудового окуліста живе й досі в західній Сіцілії, майже легендарна, вже понад двадцять років тому залишив кафедру і перестав практикувати. Йому вже перевалило за дев'яносто. За іронією долі, а може, для підтвердження легенди про людину, яка кинула виклик природі, повертаючи зір сліпим, і природа, з помсти її саму позбавила зору, професора Рошо на старість вразила майже цілковита сліпота. Він оселився в Палермо, у сина, який як очник, можливо, й не поступався старому професорові, але в багатьох склалася думка, що він усім завдячував батьковому авторитету.

Лаурана зателефонував до вельмишановного професора і попросив прийняти його в будь-який зручний для нього час. Служниця пішла доповісти про дзвінок хазяїнові. Старий сам підійшов до апарата і сказав учителеві, щоб той приходив негайно. Звісно, з одного короткого нагаду йому не пощастило одразу згадати давнього приятеля покійного сина, але в своїй безпросвітній самотині старий був радий кожному співрозмовникові.

Була п'ята година по обіді. Старий професор сидів у фотелі на терасі, обік стояв програвач, і відомий актор то гучним, то тремтячим задушевним голосом декламував тридцяту пісню «Пекла».

— Бачите, до чого я дожився? — сказав професор, подаючи йому руку. — Мушу слухати «Божественну комедію» в його виконанні. — Можна було подумати, що актор стояв поряд, а професор мав свої особисті причини глибоко його зневажати. — Я б волів за краще, щоб Данте мені читав дванадцятилітній онук, служниця або швейцар, але у них свої клопоти.

За парапетом тераси під подувами сироко білів Палермо.

— Гарний краєвид, — промовив старий професор і впевнено обвів рукою. — Он там Сан Днюванні дельї Ереміті, палаццо д'Орлеан, королівський палац. — Він усміхнувся. — Коли десять років тому ми оселилися в цьому будинку, я бачив дещо ліпше. Нині я бачу лише світло, та й то ніби далеке біле полум'я. На щастя, в Палермо світла багато. Але яка користь нагадувати про наші болячки… То ви доводилися приятелем моєму бідолашному синові?

— Атож, гімназійним і ліцеїстським, потім він вступив на медичний факультет, а я — на філологічний.

— На філологічний? То ви викладач?

— Так, викладаю мову та історію.

— Уявіть собі, я шкодую, що не став філологом. Нині я принаймні знав би напам'ять «Божественну комедію».

«Ну, це в нього бзик», — подумав Лаурана.

— Але ви в своєму житті зробили куди більше, ніж ті, хто читає і коментує «Божественну комедію».

— Ви думаєте, що моя робота була важливіша, ніж ваша?

— Ні. Але те, що роблю я, здатні робити тисячі, а ось вашим ремеслом можуть займатися одиниці — на цілому світі навряд чи набереться десятки два таких людей.

— Пусте, — сказав старий і ніби задрімав. Потім зненацька запитав: — А мій син, який він був останнім часом?

— Який був?

— Я хочу сказати, чи він нервувався, показував ознаки неспокою, стурбованості?

— Ні, я цього не помічав. Але вчора, розмовляючи з одним другом, який бачився з ним у Римі, я згадав, що він останнім часом справді трохи змінився. А чому ви про це запитуєте?

— Тому що і мені він видався не таким, як завжди… Пробачте, ви сказали, що якась людина зустрічалася з ним у Римі?

— Так, у Римі, тижнів за два, за три до нещастя.

— Дивно. А ця людина, не могла вона помилитися?

— Ні, вона не помиляється. Це теж наш однокласник, давній приятель. Нині він депутат парламенту, комуніст. Ваш син їздив до Рима спеціально, щоб зустрітися з ним.

— Зустрітися? Дивно, справді дивно… Навряд щоб мій син просив його про якусь послугу, хоча комуністи теж якоюсь мірою при владі. Але протекції куди легше добитися від тих, інших. — Він показав рукою на палаццо д'Орлеан, резиденцію районних зборів. — Адже ці інші були у сина просто-таки під боком, у власному домі. І наскільки мені відомо, люди досить впливові.

— Але він, власне, і не збирався просити про протекцію. Він хотів, щоб наш друг викрив на засіданні парламенту зловживання і махінації одного натабля.

— Мій син? — здивувався старий.

— Атож, я теж дуже здивований.

— Він і справді дуже змінився, — кинув старий професор, ніби міркуючи про себе. — Сильно змінився, я навіть забув, коли вперше помітив у ньому якусь утому, неприязнь до людей і навіть різкість думок, яка нагадувала мені його матір… Моя дружина походила з родини дрібних землевласників, яким у двадцять шостому — тридцятому роках довелося непереливки, перш ніж вони виплуталися з сітей, розставлених лихварями… Ні, дружина не вирізнялася любов'ю до ближнього… Краще сказати, просто не розуміла людей, і ніхто її цьому не навчив. А вже я й поготів… Але про що ми з вами розмовляли?

— Про вашого сина.

— А так, про сина… Він був не позбавлений розуму, але вражав якоюсь інертністю, недопитливістю. А ще він був з тої породи людей, яких звичайно називають простаками, очевидно, від своєї матері він успадкував міцну прив'язаність до землі, до сільського побуту. Атож, це він, мабуть, успадкував од неї, адже його дід, жінчин батько, як дикун, безвиїзно жив у селі, і дружина також… А син, здається, не відривався від книжок… Він був з тих, кого звичайно називають простаками, а проте це пекельно складні натури… Тому мені не сподобалося, що, одружившись, він потрапив до католицької родини. Католицьку, я кажу, так би мовити, фігурально, бо за ціле своє життя, а мені скоро стукне дев'яносто два, жодного разу не зустрічав тут щирого католика. Є люди, які на своєму віку і половинки проскури причастя не скуштували, але завжди ладні запустити руку до чужої кишені, штурхонути ногою мрущого, а здорового підстрелити з обріза. До речі, ви знаєте мою невістку, її родичів?

— Не надто близько.

— А я їх майже зовсім не знаю. З невісткою я зустрічався кілька разів і всього разок з її дядьком, хто він там канонік чи протоієрей, сам чорт ногу зламає, не розбереш.

— Канонік.

— Славна людина. Намагався навернути мене у віру. На щастя, в Палермо він був проїздом, а то, мабуть, затягнув би до мене в гості його святість. Йому навіть на думку не спало, що я людина набожна… А моя невістка, кажуть, дуже гарна?

— Атож, дуже.

— А може, вона дуже жагуча? За мого молоду про таких жінок казали «створена для ліжка», — спокійно, зі знанням справи заявив він, ніби йшлося зовсім не про дружину його загиблого сина, і обвів у повітрі обрис простертого тіла. — Мабуть, цей вираз уже вийшов з ужитку, бо жінка втратила свій ореол як у спальні, так і в душі чоловіка. Знаєте, про що я зараз подумав? Католицька церква може святкувати свою найбільшу перемогу: нарешті чоловік почав зневажати жінку. Домогтися цього церкві не щастило навіть у середньовіччя. А сьогодні її тріумф. Богослов сказав би, що це мститься провидіння. Чоловік повірив, що в сексі він дістав цілковиту волю, а насправді ускочив по саме нікуди.

— Атож, цілком можливо… Але, як на мене, ще ніколи, принаймні там, де ще вірять у бога, так не підносилося і не виставлялося напоказ жіноче тіло. Жінка грає ту саму роль, як і реклама, вона закликальниця, вона товар.

— Ви сказали одне слово, в ньому вся сутність цього питання. Жіноче тіло саме виставляється, як колись виставляли напоказ вішальників. Коротше, правосуддя звершилося. Але я щось розбазікався, мені слід трохи перепочити.

Лаурана сприйняв це як натяк і підхопився на рівні.

— Ні, ні, ще не йдіть, — промовив старий, явно стурбований, що так швидко позбудеться нечастої пагоди побалакати.

Він знову ніби задрімав, даючи змогу візитерові помилуватися його гарним, медальним профілем. Ось таким його побачать нові покоління студентів на бронзовому барельєфі у вестибюлі університету, а під барельєфом красуватиметься напис, який неодмінно викличе ущипливий усміх у кожного, хто його ненароком прочитає.

«Колись його так само тихо забере смерть», — міркував Лаурана, прикипівши до нього тривожним поглядом, як раптом старий, не ворухнувшись і ніби продовжуючи перервану думку, сказав:

— Ліпше не видобувати на денне світло деякі факти і події… Є таке прислів'я, точніше, афоризм: хай мертві ховають своїх мерців, треба думати про живих. Якщо ви скажете це північанинові, він зразу уявить собі нещасний випадок, де один убитий, а другий поранений, і вирішить, що ліпше дати спокій мертвому і спробувати врятувати пораненого. А от сіцілієць уявить собі убитого і вбивцю, і для нього подумати про живого — означає допомогти вбивці. А що таке для сіцілійця мрець, найкраще за всіх збагнув, мабуть, англійський письменник Лоуренс, котрий, до речі, допоміг змішати еротику з лайном. Мрець — це сміховинний мешканець чистилища, жалюгідний хробак у людській подобі, що танцює на жаринах… Але якщо мрець — паш кревний, треба зробити все, щоб живий, тобто, вбивця, швидше прилучився до вбитого в полум'ї чистилища… Я з цього погляду аж ніяк не сіцілієць, і мені зроду не кортіло підсобляти живим, себто вбивцям, до того ж я переконаний, що в'язниця — це вельми конкретне втілення цього самого чистилища. Але в загибелі мого сина є таке, що змушує мене подумати про живих, про їхню долю…

— Тобто про вбивців?

— Ні, я маю на увазі не тих живих, які його безпосередньо вбили. Я думаю про живих, які пробудили в ньому цю мізантропію, навчили його бачити темні сторони життя і чинити дивні вчинки. Ті, кому судилося дожити до моїх літ, схильні думати, що смерть — це акт людської волі, а для мене зокрема — акт, що не вимагає великого зусилля. Одного чудового дня мені набридне слухати голос ось оцього, — він показав на програвач, — міський гомін, служницю, котра півроку поспіль співає про сльозу на щоці, і мою невістку, яка протягом десяти років щодня запитує про моє здоров'я з таємною надією почути, що я переселився нарешті на той світ. І тоді я вирішу померти, так само просто, як інші вішають телефонну трубку, коли їм увіриться базікання нав'язливого зануди або бовдура. Коротше, я хочу сказати так: коли людина ціною гіркого досвіду, муки і невеселих дум дійшла до такого от душевного стану, смерть для неї стає звичайнісінькою формальністю. І якщо є тут винуватці, то їх треба шукати серед найближчих людей. У випадку з моїм сином почніть бодай з мене, адже батько завжди винний, завжди. — Вигаслі очі старого ніби затуманилися серпанком далеких спогадів. — Як бачите, я один з живих, які потребують допомоги.

Лаурані здалося, що старий професор або щось утаює, або його мучить якесь невиразне похмуре передчуття.

— Ви думаєте про щось певне? — запитав він.

— Та ні, нічого певного. Я ж сказав, що думаю про живих. А ви?

— Мені важко вам зараз відповісти, — сказав Лаурана.

Запала мовчанка. Лаурана підвівся і почав прощатися.

Старий професор подав йому руку.

— Це непроста загадка, — промовив він.

І незрозуміло було, чи він мав на увазі вбивство сина, чи одвічну загадку буття.

9

Наприкінці вересня Лаурана повернувся до містечка. Нічого нового за цей час не сталося, як йому одразу повідомив адвокат Розелло в клубі, відкликавши його вбік, щоб не чув грізний полковник Сальваджо. Але зате Лаурана мав новини для Розелло, і він розповів адвокатові про зустріч з депутатом, про історію з паперами, які Рошо обіцяв доставити політикові, якщо той виступить з викриттям.

Розелло був вражений. Слухаючи розповідь учителя, він усе приказував: «Отакої!» А потім натужно почав згадувати бодай один натяк чи слово Рошо, які мали б дотичність до цієї неймовірної історії.

— Я гадав, тобі бодай щось про це відомо, — сказав Лаурана.

— Щось відомо? Та ти мене просто ошелешив!

— Можливо, його мовчанка пояснюється тим, що він повстав проти одного з твоїх однопартійців і боявся, що ти втрутишся і спробуєш його переконати, що він помиляється. Він був упертюх, але іноді легко піддавався чужому впливу. Якби ти довідався, то почав би тиснути на нього, вимагати примирення. Не міг же ти залишитися байдужим до погроз щодо одного з твоїх однопартійців, а, отже, і всієї партії в цілому.

— Коли йдеться про твого родича, доводиться іноді поступатися партійними інтересами. Аби він удався до мене, я б зробив усе, щоб йому допомогти.

— Але, мабуть, саме цього він і не хотів: тобі довелося б ризикувати твоїм становищем у партії задля справи, яка обходила його особисто. Адже він сказав, що це питання суто особисте і дуже делікатне.

— Особисте і делікатне? Ти певний, що він не назвав імен або якихось подробиць, які дозволили б з'ясувати, кого він мав на увазі?

— Ні, він нічого такого не казав.

— Тоді знаєш, що ми зробимо? Я зателефоную двоюрідній сестрі, і потім ми разом сходимо до неї. Дружині він, мабуть, бодай щось та сказав. Згода?

Вони рушили до телефону. Розелло подзвонив двоюрідній сестрі і передав їй, що вчитель Лаурана довідався геть-то неймовірні речі, що їх, можливо, вона одна могла б розтлумачити. Якщо вони їй не завадять так невчасно, то чи не можна їм прийти?

— Ну, ходімо, — сказав Розелло, поклавши трубку.

Вдова лікаря схвильовано пригортала руку до грудей, жадібна почути вчителеву розповідь. Вістка про чоловікову поїздку до Рима вразила її. Дивлячись на двоюрідного брата, вона сказала:

— Мабуть, це сталося, моли він за два-три тижні до загибелі заявив, що їде до Палермо. — Але про інше вона й гадки не мала. Так, певне, в останні місяці чоловік був чимось стурбований, став мовчазним і часто нарікав на головний біль.

— Його батькові, професорові Рошо, теж здалося, що останнього часу син дещо змінився.

— Ви бачили мого свекра?

— Цього страшного старигана, — додав Розелло.

— Авжеж, я провідав його… Він, звісно, не без дивацтв, але міркує цілком розважливо і, я б навіть сказав, нещадно…

— Він безбожник! — вигукнула синьйора. — А хіба людина без віри може бути інакшою?

— Я хотів сказати, що він нещадний у своїх присудах, що ж до віри, то, гадаю, в нього вона є.

— Нема, нема, — заперечив Розелло. — Він атеїст, та ще й заклятий, які навіть не каються на смертній постелі.

— Все-таки я маю сумнів, що він атеїст, — сказав Лаурана.

— Він завзятий антиклерикал, — додала синьйора Роню. — Якось ми утрьох, я, чоловік і дядько канонік вирушили його провідати. Ви б тільки почули, що казав мій свекор. Повірите, у мене мурашки по шкірі бігали. — І вона нажахано заламала гарні голі руки, ніби її ще й досі тіпала дрож.

— Що ж він казав?

— Таке, таке, що я не можу повторити, зроду не чула чогось подібного… А бідолашний дядько тільки стискав у руці своє маленьке срібне розп'яття і терпеливо правив йому про милосердя господнє, про любов…

— До речі, професор Рошо сказав мені, що канонік — славна людина.

— Воістину! — вигукнула синьйора.

— Дядько просто святий, — додав Розелло.

— Ні, цього не можна і не слід говорити. Смертні, — пояснила синьйора, — не можуть бути святими… Але дядько канонік наділений такою самою щирою щедрістю і великодушністю, як святі.

— Ваш чоловік, — сказав Лаурана, — зовні — викапаний батько. Та й думав він приблизно так само.

— Як цей старий безбожник?! Хай бог милує… Чоловік дуже шанував дядька каноніка і церкву. Щонеділі він ходив зі мною на обідню. Постався в п'ятницю. Жодного разу не засумнівався у вірі, зроду не дозволяв собі ніякого блюзнірства. Невже ви думаєте, що я, хоч би як його кохала, погодилася одружитися 8 ним, якби запідозрила, що він думає, як його батько?

— Сказати по щирості, — зауважив Розелло, — його важко було зрозуміти. Навіть ти, його дружина, мабуть, не могла б сказати напевне, що він думав про політику, про релігію.

— Він шанував церкву, — ухильно відповіла синьйора.

— Шанувати то шанував… Але тепер ти сама переконалася, що він був людиною замкнутою і своїми потаємними думками та намірами не ділився навіть з тобою.

— На жаль, це правда, — зітхнула синьйора. — А своєму батькові, йому він також нічого не відкрив? — звернулася вона до Лаурани.

— Анічогісінько.

— А депутатові він сказав, що йдеться про особисту і дуже делікатну справу?

— Атож.

— І обіцяв принести папери?

— Цілу течку.

— Послухай, — сказав Розелло сестрі, — чи не можна нам покопатися в його робочому столі, подивитися його папери?

— Я б хотіла, щоб усе залишилося недоторканим, як було за чоловікового життя. Мені самій не стало б духу копатися в його столі.

— Але це допомогло б усунути зайвий привід для безглуздих підозр і тривог. І потім, як знати? Якщо Рошо образили, я з пошани до його пам'яті, з любові до нього ладен сам продовжувати розшуки і докопатися до істини.

— Ти маєш рацію, — промовила синьйора і підвелася на рівні.

Ставна, високогруда і голорука, вона ширила круг себе пахощі, в яких досвідченіший і не такий палкий шанувальник жіночої краси зміг би відрізнити тонкий аромат парфумів від запаху поту. Вдова Рошо на мить постала перед учителем, ніби ожила Ніке Самофрікійська, котра піднімається луврськими сходами.

Синьйора Луїза привела їх до чоловікового кабінету, досить похмурої кімнати, або вона здавалася такою через те, що світло падало лише на письмовий стіл, залишаючи в затінку важкі, заставлені книжками шафи. На столі лежала розгорнута книжка.

— Саме її він читав останнього дня, — сказала синьйора Луїза.

Заклавши сторінку пальцем, Розелло згорнув книжку і прочитав уголос заголовок:

— «Листи до пані Зет». Що це за річ? — запитав він у Лаурани.

— Дуже цікава, одного поляка.

— Він читав запоєм, — сказала синьйора.

З подвоєною обережністю Розелло поклав розгорнуту книжку на попереднє місце.

— Оглянемо спочатку шухляди в столі, — сказав він. 1 висунув горішню скриньку.

Лаурана схилився над розгорнутою книжкою, і в очі йому впала така фраза: «Лише дія, що зачіпає правопорядок певної системи, спрямовує на людину різкий промінь закону». І, порившись у пам'яті, ніби проглянувши всю книжку, Лаурана згадав, про що йшлося і в якому контексті. Письменник говорив у цьому місці про Камю та його роман «Сторонній». «Правопорядок певної системи!» А в нас яка система? Була вона і чи буде колись? Бути «стороннім» у правоті чи у винності, а також у правоті і винності водночас — ось розкіш, дозволена, коли існує правопорядок певної системи. Якщо тільки не вважати системою право убивати безкарно, як убили бідолашного Рошо. Бо за такої системи людина скорше «стороння», коли вона виступає в ролі ката, а не засудженого, і скорше має рацію, якщо пускає в хід гільйотину, а не опиняється під ножем.

У пошуках узяла участь і синьйора Луїза. Вона нахилилася над спідньою скринькою в столі, її постать ніби вписувалася в стіжок світлотіні. Її перса викотилися, обличчя таємничо тонуло в темному водоспаді волосся. Охоплений раптовою жагою, Лаурана розгубив усі свої думки.

Синьйора засунула шухляду, легко, ніби в танці, випросталася.

— Нічого не знайшла, — сказала вона без усякого смутку, ніби копалася в скриньці лише на те, щоб зробити приємне двоюрідному братові.

— І в мене нічого, — сказав Розелло теж вельми спокійно і поклав на місце останню течку.

— Можливо, він мав особистий сейф у банку, — висловив припущення Лаурана.

— Я також про це подумав, — відповів Розелло. — Завтра спробую з'ясувати.

— Ні, навряд, він знав, що тут його книжки і папери не займатиме ніхто, навіть я… Він був акуратист, — промовила синьйора, всім своїм виглядом показуючи, що вона, на жаль, акуратністю не може похвалитися.

— Одне можна сказати певно, — заявив Розелло, — тут криється якась таємниця.

— По-твоєму, ця історія з депутатом-комуністом і з документами якось дотична до його загибелі? — спитала в Розелло сестра.

— Аж ніяк. — І він обернувся до Лаурани. — Ну, а що скажеш ти?

— Хтозна…

— Ой лишенько! — скрикнула синьйора. — Отже, ви гадаєте…

— Ні, я так не гадаю. Але потому, як поліція зайшла в безвихідь зі своїми вигадками про галантні пригоди аптекаря, то всі гіпотези добрі.

— А лист? Анонімка з погрозами, яку одержав аптекар? Як розуміти цього листа? — запитав Розелло.

— Авжеж, як пояснити цю анонімку? — підхопила синьйора Луїза.

— Як на мене, — відповів Лаурана, — то це можна пояснити підступністю убивць. Аптекаря вони обрали як фальшиву мішень, як опудало…

— А ви певні цього? — вражено і стривожено запитала синьйора Луїза.

— Ні, не певен.

Синьйора зітхнула полегшено. «Вона вбила собі в голову, що її чоловік загинув через аптекаря, і стверджувати інше, значить ображати при ній пам'ять небіжчика», — подумав Лаурана. І вчитель покартав себе за те, що прийшов бентежити її своїми припущеннями, які насправді здавалися йому небезпідставними.

10

— Впливовий синьйор, який підкуповує, грабує, йде на темні махінації… Ви про кого подумали б?

— У містечку?

— Може, в містечку, може, в околиці, а може, в цілому районі.

— Ви поставили мені нелегке запитання, — сказав парафіяльний священик церкви святої Анни. — Бо якщо ми обмежимося містечком, то навіть діти в утробах матерів дадуть вам відповідь… Але якщо йдеться про околицю, а тим більше — весь район, тут я не можу сказати нічого певного, їх стільки — просто голова йде обертом…

— Обмежмося містечком, — сказав Лаурана.

— Тоді Розелло, адвокат Розелло.

— Не може бути.

— Чого не може бути?

— Що це він.

— Що це він підкуповує, грабує і вдається до темних махінацій? В такому разі ви сліпець.

— Ні, ні, я не про те… Не може бути, щоб особа, з якою я розмовляв, мала на увазі саме його. Не може такого бути.

— А хто вона, та особа, з якою ви розмовляли?

— Я не можу назвати вам імені, — сказав Лаурана, почервонівши й уникаючи погляду священика, який раптом видався йому надто проникливим.

— Мій любий друже. Ця ваша таємнича особа не сказала, як звати впливового синьйора, не сказала навіть, де він живе, і описала його так, що з цього опису можна впізнати близько сотні людей, не рахуючи тих вельми шанованих громадян, яких уже спіймано на гарячому й спроваджено на державну каторгу або запроторено до в'язниць. І в отакому великому гурті ви сподіваєтеся впізнати свою людину, свого «впливового синьйора»?

1 священик посміхнувся — поблажливо, з відтінком співчуття.

— Я, бачте, вважав, що особа, чийого імені я назвати не можу, мала на увазі когось із жителів нашого містечка… Та оскільки ви кажете, що в містечку є тільки Розелло…

— Розелло найпомітніший, він перший спадає на думку. І, власне, тільки його, у вузькому розумінні, можна назвати «впливовим синьйором». За ним стоять дрібніші, і до цих дрібніших дехто міг би віднести й мене…

— Ну що ви, що ви! — запротестував Лаурана, проте певності в його голосі не було.

— Таки міг би — і цілком слушно… Але, повторюю, Розелло найпомітніший… Ви бодай приблизно уявляєте собі, хто він такий — Розелло? Чи знаєте, які він творить діла, скільки загрібає грошей, на чім стоїть його могутність — і явна, й прихована? Бо як людина він не становить загадки: дурень, здатний на хитрощі, чоловік, який, ідучи вгору — до вигідної й добре оплачуваної посади, наприклад — не вагаючись, переступить через будь-чий труп. За винятком хіба свого дядька каноніка.

— Чисто по-людському я Розелло знаю, проте не здогадувався, що він має таку силу і владу. Ви явно обізнані краще, ніж я.

— Обізнаний, та ще й як обізнаний… Отож слухайте. Розелло належить до адміністративної ради компанії «Фураріс», маючи за це п'ятсот тисяч лір у місяць, і є технічним консультантом тієї самої «Фураріс» — щонайменше два мільйони на рік. Він член правління банку «Трінакріа» — ще двійко мільйонів. Член виконавчого комітету акціонерного товариства «Вешеріс» — п'ятсот тисяч у місяць. Президент об'єднання для видобутку цінних сортів мармуру, фінансованого тими самими «Фураріс» і «Трінакріа», і, як усім відомо, вони розробляють поклади мармуру в такому місці, де не знайдеш жодного уламка цього цінного каменю, хоч би його й принести туди, бо він одразу зникне під піском. Розелло — депутат районних зборів, і хоч ця посада, з фінансового погляду, приносить чисті збитки, бо депутатських грошей не вистачає навіть на чайові швейцарам, вона необхідна йому для престижу. Вам, гадаю, відомо, що саме Розелло свого часу переконав депутатів районних зборів, членів своєї партії, порвати з неофашистами і перейти на бік соціалістів — то був чи не перший випадок такого роду в усій Італії. Отож тепер він заслужено користується повагою соціалістів і, думаю, здобуде підтримку й у комуністів, якщо знову зуміє випередити події, передбачивши дальше зміцнення своєї партії вліво. Мені відомо, що місцеві комуністи вже поглядають у його бік з боязкою надією. А тепер перейдімо до його приватних справ — тут я обізнаний тільки почасти. Він володіє ділянками для забудови в районному центрі і, кажуть, навіть у Палермо. Тримає в своїх руках дві-три будівельні фірми, друкарню, що обслуговує державні установи й громадські заклади, контору з перевезення вантажів. Далі йдуть темні махінації, в які небезпечно стромляти носа навіть із чистої цікавості. Я скажу вам тільки одне: якби я почув від когось, що Розелло утримує також будинки розпусти, то повірив би тій людині без жодних вагань.

— А я ніколи не повірив би, — сказав Лаурана.

— Природно… Знаєте, в чому тут річ? Якось у одному трактаті з філософії, в розділі про релятивізм, я прочитав, що коли ми не бачимо простим оком лапок у сирних черваків, то це аж ніяк не означає, що й самі черви не бачать їх. Я теж червак у тому самому сирі, через те й бачу лапки в інших черваків.

— Досить цікаво…

— Не дуже, — сказав священик. І, гидливо скривившись, додав: — Навколо кожного з нас кишать черви.

Ця гірка репліка мало не спонукала Лаурану на повну відвертість. Може, розповісти священикові все, що стало йому відомо про обставини вбивства і про поїздку Рошо до Палермо? Парох — чоловік розумний, проникливий, має великий життєвий досвід і вміє мислити незалежно. Ану ж йому вдасться тут-таки знайти ключ до загадки? Але вчитель одразу ж відмовився від свого наміру, згадавши, що парафіяльний священик надто любить побалакати, любить похизуватися своїм вільнодумством, виставити себе як людину без забобонів, розкішника; і потім ні для кого не таємниця, що парох не терпить каноніка, отже, діставши нагоду кинути тінь на родину високошанованого святого отця, він без вагань скористається нею, розголосить усе почуте від Лаурани, та ще й збагатить його версію власними домислами. Але раптова недовіра Лаурани пояснювалася також підсвідомою неприязню до поганого священнослужителя, хоча в глибині душі він і не вірив, що серед них трапляються добрі. Можливо, цю неприязнь передала йому мати, бо вона не раз обурювалася з негідної поведінки пароха церкви святої Анни, чия розбещеність, мовляв, особливо впадає у вічі поряд з благочестивими звичаями каноніка.

— Ну, а якщо виключимо Розелло, то кого ще в районі можна назвати впливовим синьйором?

— Дайте мені подумати, — сказав парох. Потім спитав: — Сенаторів і депутатів ми теж виключимо?

— Так.

— Тоді слухайте: комендаторе Феделі, адвокат Лавіна, доктор Джакопітто, адвокат Анфоссо, адвокат Еванджеліста, адвокат Бойяно, професор Камерлато, адвокат Макомер…

— Проблема явно нерозв'язана.

— Авжеж, нерозв'язана, я вам про це одразу сказав.

— Їх багато, дуже багато. Значно більше, ніж може уявити собі той, хто по длубається в тому самому сирі. Але, даруйте мені, чого вам раптом заманулося розв'язувати цю проблему?

— З цікавості, простої цікавості. Якось я зустрів у поїзді одного чоловіка, і той заговорив зі мною про такого собі синьйора з наших країв, що багатіє, як би це висловитися, з незаконних оборудок…

Відколи Лаурана почав розплутувати клубок злочину, він призвичаївся брехати майже не замислюючись. Іноді це навіть непокоїло його трохи, так ніби він відкрив у собі приховану ваду.

— В такому ралі… — кинув священик і провів у повітрі рукою, наче відмахуючись від дріб'язкового клопоту. Але в погляді його майнула тінь недовіри.

— Даруйте, що я забрав у вас стільки часу, — сказав Лаурана.

— Коли ви прийшли, я саме читав Казанову, його «Мемуари, написані власноручно»… Французькою мовою, — додав він самовдоволено.:

— Я досі цього не читав, — сказав Лаурана.

— Не скажу, щоб була велика різниця з оригіналом, можливо, переклад не такий кучерявий… Якраз перед вашим приходом у мене майнула думка, що, коли розглядати ці мемуари як своєрідний підручник з еротики, то доходиш цікавого й неминучого висновку: звабити за одним разом двох або трьох жінок куди легше, аніж звабити тільки одну.

— Справді? — здивувався вчитель.

— Запевняю вас, — сказав священик, притуливши руку до серця.

11

Лаурана пам'ятав дуже добре: до самого дня, коли стався злочин, Рошо й Розелло віталися один з одним і розмовляли. Не те щоб у їхніх взаєминах відчувалася щира приязнь, яка буває між родичами або близькими приятелями, але Рошо з усіма, навіть із аптекарем Манно, своїм товаришем по полюванню, виявляв стриманість, яка збоку могла видатися холодністю, відчуженістю. В розмові він найчастіше просто обмежувався відповідями на запитання, і що більше було навколо нього людей, то глибше зосереджувався він у собі, замикався в мовчанці. Тільки з таким давнім приятелем, як Лаурана, коли вони були наодинці або сиділи осторонь від гурту, Рошо іноді трохи втягувався в розмову. Напевне, так само поводився він і з аптекарем, коли вони на цілий день вибиралися вдвох на полювання.

Його взаємини з кузеном дружини до останнього дня здавалися незмінними. Проте у завжди стриманій поведінці Рошо було б нелегко помітити якісь зміни. Хай там як, а ті двоє розмовляли між собою, і через те важко було припустити, що Рошо готував пастку для свого родича. В такому разі виходило, що небіжчик володів даром підступного і витонченого лукавства, досить, правда, поширеною в тих місцях рисою вдачі, коли людина вміє ретельно приховувати свою ворожість до ближнього, водночас дошкуляючи йому за допомогою найпідліших засобів. Але такого припущення Лаурана не хотів навіть розглядати.

Отож він опинився в глухому куті, і йому не лишалося іншої ради, як припинити своє розслідування, не думати про це більше. То була для нього мовби розвага на час канікул, і досить-таки безглузда, слід визнати. Та наближався новий навчальний рік, і Лаурана мав повернутись до незручного життя у вічних роз'їздах між домівкою і районним центром, бо його мати звикла жити в містечку, звикла до свого дому і рішуче відкидала пропозицію переселитися до району. І хоч у якомусь розумінні Лаурана був жертвою материної впертості, проте повертатися в містечко після уроків у школі, жити у великому старому будинку, де він народився, було для нього втіхою, від якої він нізащо не відмовився б.

Особливо він потерпав від незручного автобусного розкладу. Доводилося щоранку виїздити о сьомій і, прибувши через півгодини в районний центр, потім тинятися хвилин тридцять в учительській, іноді — в кав'ярні; по закінченні уроків він чекав автобуса до половини на другу і з'являвся додому аж о другій годині дня. З кожним роком таке життя ставало для нього дедалі обтяжливішим, адже з плином часу вік усе дужче дається людині взнаки.

Усі (крім матері) радили йому навчитись водити автомобіль і придбати собі машину, проте він не був схильний дослухатися до цих порад: його вік, його нерви, його неуважність, не кажучи вже про острах перед матір'ю, утримували Лаурану від такого вчинку. Але тієї осені, перед початком нового навчального року, він раптом почув себе стомленим і ледачим, йому й подумати було страшно про цілий рік автобусної тряски, і він зважився нарешті спробувати. Зрештою, якщо, на думку інструктора, він, сівши за кермо, з самого початку не виявить потрібних рефлексів, якщо його підводитиме неуважність, він одразу облишить свій намір і покірливо повернеться до колишнього, хоч і стомливого способу життя.

Це нічим не примітне рішення зіграло в житті Лаурани фатальну роль. Не те щоб йому вдалося цілком позбутися думок про смерть Рошо (й аптекаря), час від часу він до них усе-таки повертався: але зустріч, яка сталася, коли він підіймався сходами Палацу правосуддя — він прийшов туди взяти довідку про те, що не притягувався до судової відповідальності, без цього йому б не видали права на водіння автомобіля, — та зустріч раптово нагадала йому про ще одну умову нерозв'язаної задачі. Чиста випадковість, і вже вдруге, але цього разу вона несла в собі смертельний вирок долі.

Отож Лаураиа підіймався сходами Палацу правосуддя, відчуваючи той майже приємний лоскіт неусвідомленого страху, який опановує кожного італійця, коли той опиняється в лабіринтах державного закладу, а тим більше такого, де творять суд і розправу. І тут він побачив, що назустріч йому спускається Розелло, а з ним двоє якихось чоловіків. Одного з тих двох Лаурана впізнав одразу: то був депутат парламенту Абелло, що для своїх прихильників і членів своєї партії становив взірець високої моралі й ученості. Він не раз давав незаперечні докази своєї глибокої ерудованості, переконливо доводячи, що уже в трудах святого Августина, святого Фоми Аквінського, святого Ігнаціо і кожного святого, який будь-коли брав у свої руки перо або чиї думки зібрав і зберіг для нащадків той або той сучасник, марксизм був тріумфально розвінчаний. Депутат Абелло і сам мав славу великого фахівця у справі розвінчування всіляких помилкових доктрин.

Розелло, здавалося, зрадів тій випадковій зустрічі. Адже йому випала нагода познайомити Лаурану, який годувався культурою, зі справжнім світочем культури — депутатом Абелло. Він відрекомендував їх одне одному, і депутат подав Лаурані руку, неуважно кинувши:

— Щиро вітаю вас, любий друже…

Проте, коли Розелло сказав йому, що Лаурана працює вчителем у старших масах класичної школи і захоплюється літературною критикою, депутат Абелло зволив виявити певну цікавість.

— Літературною критикою? — спитав він, прибравши виразу строгого екзаменатора. — І що ж ви написали з літературної критики?

— Та дрібнички… Про творчість Кампани, Квазімодо…[17]

— А-а, про Квазімодо… — мовив депутат з явним розчаруванням у голосі.

— Він вам не подобається?

— Ну, чого ж. Але сьогодні Сіцілія має тільки одного великого поета, Лючіано де Маттіа… Ви знайомі з його творчістю?

— Ні.

— «О Федеріко, мій голос слухай, що лине до тебе з вітром чайок…» Ви коли-небудь чули щось подібне? Це рядки де Маттіа, присвячені Фрідріхові Другому. Неодмінно знайдіть цього вірша і прочитайте.

Розелло поквапився на допомогу Лаурані, розчавленому ерудицією депутата Абелло. З адвокатової усмішки було ясно видно, наскільки ця допомога некорислива й милосердна.

— А яким чином ти опинився тут? — спитав він. — Маєш якусь справу?

Лаурана сказав, що прийшов узяти довідку про несудимість, і пояснив, навіщо йому потрібна така довідка. А тим часом з неусвідомленою цікавістю він окинув поглядом чоловіка, який супроводжував Розелло й депутата і під час розмови тримався осторонь. Певне, один з попихачів депутата або клієнт Розелло. Явно не міський житель, але найдужче у його зовнішності вражав контраст між окулярами в тонкій металевій оправі, що їх звичайно носять американці певного віку, окулярами, сказати б, у стилі Трумена, і широким, грубим, обпаленим на сонці обличчям. Либонь, відчувши на собі погляд, хай і випадковий та неуважний, незнайомець дістав з кишені коробку, а з коробки — сигару.

Депутат подав Лаурані руку.

— Прощавайте, любий друже, — сказав він, і тепер у тоні його голосу прозвучало скорше презирство, аніж байдужість.

Потискуючи простягнуту руку, Лаурана машинально відзначив, що коробка, яку незнайомець знов поклав у кишеню, жовто-червоного кольору. Він кивнув на прощання Розелло, кивнув непомітно і чоловікові, який тримався осторонь.

Через двадцять хвилин Лаурана майже бігцем вискочив з Палацу правосуддя, бо ще мав провести у школі один урок. Дорогою йому трапилася тютюнова крамничка, і в його уяві раптом спалахнули жовтий і червоний кольори отієї коробки з сигарами. Скоряючись неусвідомленому пориву, він зайшов до крамнички і попросив коробку сигар «Бранка».

В ті секунди, коли рука продавця потяглася над прилавком до замовленої коробки, серце в Лаурани дико калатало, голова йому наморочилася від збудження. Він почував себе, мов гравець у рулетку, коли той стежить, як усе повільніше й повільніше котиться по поверхні грального столу кулька. І ось сигари «Бранка» перед ним на прилавку — коробка справді червона. Відчуття того, що він усе поставив на карту й виграв, було настільки гостре, аж учитель подумки вигукнув: «Jaime et rouge»[18] — певно, наслідуючи протяглий викрик круп'є, а може, він сказав це й уголос, бо продавець на якусь мить завмер, здивовано втупивши в нього очі. Лаурана заплатив і вийшов на вулицю. Тремтячими від щойно пережитого хвилювання руками він відкрив коробку і припалив сигару, з підсвідомою втіхою думаючи, яка яскрава деталь додалася оце до вже зібраних ним. Аж раптом він мало не засміявся, згадавши, що жовтого кольору на рулетному столі немає. Бо в ту мить йому уявилася гральна зала в Монте-Карло, де він одного разу був, тепер він побачив її наполоханим поглядом Івана Моз-жухіна — Маттіа Паскаля.

Коли він з'явився в школі, директор уже вийшов у коридор, прямуючи до класу, в якому школярі почали зчиняти гармидер.

— Синьйоре Лаурана, синьйоре Лаурана… — лагідно дорікнув директор учителю.

— Пробачте мені, — сказав той, заходячи в клас із запаленою сигарою в руці.

Він почував себе задоволеним, але водночас розгубленим і наляканим. Учні веселим галасом вітали прилучення свого вчителя до славної когорти курців.

12

З того, що довідався Лаурана, чоловік, який курив сигари «Бранка», міг бути і найманим убивцею, і професором Далласького університету, котрий приїхав скуштувати плодів ученості, яку так щедро випромінював депутат Абелло. Тільки інстинкт, вигострений у нього, як і в кожного сіцілійця, тривалим життєвим досвідом і не один раз пережитим страхом, застеріг учителя про небезпеку. Так собака, взявши слід дикобраза і ще й не бачачи того звіра, вже відчуває, як упинаються йому в тіло гострі голки, і жалібно скавучить.

Того ж таки вечора в Лаурани відбулася розмова з Розелло, після якої його невиразне передчуття перейшло у певність.

Навіть не привітавшись, Розелло спитав одразу:

— Ну, яке враження справив на тебе наш депутат? — і посміхнувся з гордістю й поблажливим співчуттям.

Лаурана відповів ухильно.

— Він гідний своєї слави, — сказав.

— Я радий, що ти склав собі про нього таку думку. Це справжній світоч науки, людина надзвичайного інтелекту. Побачиш, рано чи пізно його зроблять міністром.

— Міністром внутрішньої безпеки, — сказав Лаурана, і в тоні його голосу несамохіть пробилися нотки іронії.

— Чому внутрішньої безпеки? — підозріливо спитав Розелло.

— А куди ж би ти поставив людину такого розуму? Керувати туризмом?

— Треба, звісно, щоб у Римі зрозуміли, з ким мають справу, і доручили йому справді важливе міністерство, ключове міністерство.

— Вони зрозуміють, — запевнив Лаурана.

— Будемо сподіватись… Бо це великий гріх, що така людина, як він, не має змоги служити батьківщині відповідно до своїх здібностей, та ще й у такий напружений момент нашого політичного життя, нашої історії.

— Проте, як не помиляюсь, він політик правої орієнтації. А за нинішніх часів усе явно зміщується вліво…

— Праві погляди нашого депутата, коли хочеш знати, лівіші, ніж у найлівіших китайців. До чого тут праві, до чого ліві? Для нього такі розмежування не становлять сенсу.

— Було приємно з ним познайомитися, — сказав Лаурана. І докинув, наче мимохідь: — А хто отой синьйор, що супроводжував депутата?

— Він з Монтальмо, славний чолов'яга. — Та нараз Розелло весь напружився і окинув співрозмовника пильним холодним поглядом: — А чого ти про нього запитуєш?

— Просто так… Він здався мені цікавим суб'єктом.

— Авжеж, він справді цікавий суб'єкт, — підтвердив адвокат, і в тоні його голосу прозвучала прихована погроза.

Лаурапа відчув, як мурашки страху пробігли в нього по спині. Він поквапився перевести розмову на депутата.

— А депутат Абелло цілком згоден з тактикою, що її тепер дотримується ваша партія? — спитав він.

— Чому б і ні? Цілих двадцять років ми мали підтримку в правих, а нині настав час здобути голоси й лівих. Від цього наші погляди не зміняться.

— А як же китайці?

— До чого тут китайці?

— Хіба ти не сказав, що депутат Абелло лівіший від найлівіших китайців…

— Отакі ви й є, комуністи. З однієї фрази зсукуєте мотузку, з мотузки робите зашморг і вішаєте людину. Я просто так сказав, що він лівіший за китайців. Як тобі так хочеться, я скажу, що він правіший за генерала Франко. Депутат Абелло — людина надзвичайна, і його погляди такі глибокі, що цей безглуздий поділ на «правих» і «лівих» для нього не становить сенсу — я тобі вже казав… Але даруй мені, про це поговоримо іншого разу. В мене справи, я маю йти додому.

І Розелло пішов, похмурий, як ніч, навіть не попрощавшись. Та вже через півгодини він повернувся цілковито змінений: веселий, приязний, схильний до жартів. Проте Лаурана відчув у ньому напругу, неспокій, а може, й страх, що невтримно штовхали цього чоловіка на вогонь. «Наче метелик «мертва голова», — подумав учитель. Образ, запозичений з роману Достоєвського «Злочин і кара», за професійною звичкою поєднався з мотивами віршів Гоццано й Монтале[19].

А Розелло тим часом знов і знов намагався повернути розмову на того славного чоловіка з Монтальмо, про якого запитував Лаурана. Мовляв, він, власне, і не з Монтальмо, найімовірніше він проживає в районному центрі, а я сказав, що він з Монтальмо, бо одного разу з тих двох випадків, коли ми з ним зустрічалися, я бачив його в Монтальмо; а славним чолов'ягою я назвав його зі слів депутата Абелло — той завжди відгукувався про нього як про славного чоловіка, відданого, надійного. Отак зрештою Розелло й обпалив крильця у вогні підозрінь Лаурани. Вчителю стало майже шкода його.

Назавтра пополудні Лаурана сів на рейсовий автобус до Монтальмо. В тому містечку жив один його університетський товариш, який уже не раз запрошував колишнього однокурсника до себе, обіцяючи показати розкопки, де останнім часом було знайдено багато цікавих речей з життя й побуту стародавньої Сіцілії.

То було прегарне містечко — відкрите, гармонійне, прямі вулиці розходилися в усі боки від майдану, забудованого в стилі барокко. Його товариш жив якраз у одному з будинків-палаців, що виходили на майдан. То був великий дім. Темний усередині, зовні він мерехтів і сяяв, бо камінь пісковик, з якого були змуровані його стіни, здавалося, всмоктував у себе сонячне проміння.

Та приятеля Лаурани не було вдома, він саме пішов на розкопки, бувши їх почесним консультантом. Про це Лаурану повідомила стара служниця крізь шпарку ледь прочинених дверей, які явно збиралася зачинити перед самісіньким його носом. Але з будинку через довжелезну анфіладу кімнат долинув голос, який владно запитав:

— Хто там такий?

Тримаючи двері так само ледь прочиненими, служниця гукнула всередину:

— Та ніхто. Питають, чи вдома професор.

— Пусти, — наказав голос.

— Але йому потрібен професор, а професора нема, — відповіла служниця.

— Кажу тобі, хай заходить.

— Господи, — простогнала служниця, наче мала стати свідком якогось страшного лиха.

І відчинила двері, пропускаючи Лаурану. Анфіладою кімнат наближався старий згорблений чоловік, закутаний у плед.

— Ви до мого брата?

— Так… Я його давній приятель, ми разом училися в університеті… Він запрошував мене приїхати… Подивитися розкопки, новий музей… І сьогодні я нарешті…

— Прошу, заходьте. Він незабаром повернеться.

Старий пішов у дім, щоб провести гостя. Та тільки-но він одвернувся, як служниця промовисто глянула на Лаурану і зробила застережливий рух. Вона провела правою долонею перед лобом, і очевидне значення цього жесту спинило Лаурану.

— То Кончетта застерігає вас, що я божевільний, — не обертаючись, пояснив старий.

Разом з подивом Лаурана відчув водночас полегкість і пішов за старим.

У самій глибині анфілади кімнат був кабінет, заставлений книжками, статуями та амфорами. Старий сів за письмовий стіл і показав гостеві на крісло навпроти, по другий бік столу. Він відсунув стосик книжок, що розділяв їх, і мовив:

— Кончетта вважає мене божевільним. І, правду кажучи, не тільки вона.

Лаурана похитав головою з виразом недовіри й осуду.

— Лихо в тім, що в якомусь розумінні вони мають слушність… Я не знаю, чи мій брат коли-небудь розповідав вам про мене. Скажімо, про те, що я мало посилаю йому грошей — так він вважав, коли навчався в університеті. Я Беніто, його старший брат. Моє ім'я, звичайно, анітрохи не пов'язане з ім'ям Муссоліні, як ви, можливо, подумали; та й ми з ним майже однолітки. Після возз'єднання Італії в нашій родині міцно вкоренилися республіканські та революційні погляди, і мене назвали Беніто на честь мого дядька, який помер того самого року, коли я з'явився на світ, а він, своєю чергою, народився в тому році, коли Беніто Хуарес[20] звелів розстріляти імператора Максиміліана. Вбивство монарха, мабуть, було для мого діда святом. Що, одначе, не завадило йому й далі давати дітям та онукам імена згідно з бонапартистською традицією, яка існувала в нашій родині давно: починаючи від революції 1820 року, кожному з наших хлопчиків давали друге або третє ім'я Наполеоне, а дівчаткам — Летіція. Так, скажімо, мого брата звати Джіроламо Наполеоне, мою сестру — Летіція, а в мене за Беніто Хуаресом ховається ще й Джузеппе Наполеоне. Проте не виключено, що ім'я Джузеппе було для моїх батьків таким собі перехідним місточком від Бонапарта до Мадзіні[21]. Коли є змога, то непогано за одним пострілом убити двох зайців. За часів фашизму моє ім'я справляло враження. Люди годі були так одурманені міфами, що чоловік на ім'я Беніто і до того ж одноліток вождя, котрий, як казали, веде батьківщину до грандіозних звершень, такий чоловік, безперечно, брав участь разом з дуче в поході на Рим, щойно в нього прорізався перший зуб… Ви фашист?

— Ні, якраз навпаки.

— Не ображайтеся. Ми всі якоюсь мірою фашисти.

— Справді? — перепитав Лаурана з іронією і водночас обуренням у голосі.

— Поза всяким сумнівом. Зараз я вам наведу один приклад. Це також приклад гіркого розчарування, якого я нещодавно зазнав. Пеппіно Тестаквадра — мій давній друг. То людина, яка кращі роки свого життя, в період між двадцять сьомим і сорок третім, провела у в'язницях та на засланні, людина, яка кожному, хто назве її фашистом, учепиться в горлянку або засміється в обличчя. І все ж таки він фашист…

— Фашист, кажете? Тестаквадра фашист?

— Ви з ним знайомі?

— Я чув кілька його промов, читаю його статті.

— І, звичайно, знаючи його минуле, знаючи, що він говорить і пише, ви подумаєте, що назвати його фашистом здатен тільки злісний брехун і наклепник або божевільний. Зрештою, божевілля, може, тут і замішане, якщо вважати божевіллям хворобливу звичку казати людям правду у вічі; але брехні в цьому немає ніякої, повірте мені. Малатеста мій друг, я вже казав вам, мій давній друг. Але тут нічого не вдієш — він таки фашист. Людина, яка зуміла знайти нехай малесеньке, нехай не таке вже тепле місце при владі і, загніздившись на тому місці, почала розрізняти інтереси держави й інтереси окремого громадянина, права свого виборця і права свого політичного противника, стала проповідувати лояльність до органів правосуддя… Цікаво, а якби спитати його, які органи запроторили його до в'язниці, в заслання? І чи не можемо ми тепер зловтішно припустити, що він тоді просто ступив не на ту ногу— а якби Муссоліні покликав його до своїх лав?..

— Зловтішно, — підкреслив Лаурана.

— Моя зловтіха — наслідок того розчарування й болю, якого завдав мені Пеппіно: як своєму виборцеві, а не як другу.

— Ви голосуєте за партію Тестаквадри?

— Не за партію… Тобто, за партію, зрозуміло, але це уже в другу чергу… Як і всі ми тут… Одні пов'язані з політиком грошовою субсидією, інші — тарілкою макаронів, правом на носіння зброї або закордонним паспортом. А дехто, як от я, — особистими взаєминами, пошаною, дружбою. І подумайте, яка то для мене жертва — вийти з дому, щоб віддати за нього голос.

— Ви хіба ніколи не виходите з дому?

— Ніколи, ось уже кілька років… В якийсь момент свого життя я прикинув і точно підрахував: якщо я вийду з дому, сподіваючись зустріти розумну й чесну людину, я ризикую всупереч своєму бажанню зустріти дванадцятьох злодіїв і сімох ідіотів, які чатуватимуть на мене, прагнучи поділитися зі мною своїми поглядами на людство, на уряд, висловитися про нашу провінційну адміністрацію або про творчість Альберто Моравії… То чи варто ризикувати, як ви гадаєте?

— Мабуть, і справді не варто.

— До того ж удома я почуваю себе пречудово: а надто в цьому своєму кабінеті, у товаристві книг, — і він повів навколо себе рукою.

— Чудова бібліотека, — сказав Лаурана.

— Звичайно, навіть удома мені доводиться іноді мати справу зі злодіями, з ідіотами… Я маю на увазі письменників, а не живих співрозмовників. Але їх я позбуваюся дуже просто: здаю букіністові або дарую першому-ліпшому йолопові, який вшановує мене своїм візитом.

— Отже, навіть сидячи вдома, вам не щастить цілком уникнути йолопів?

— Ні, не щастить. Але вдома терпіти їх куди легше. Тут я почуваю себе певніше, незалежніше. Так мовби сиджу в театрі. Іноді навіть утішаюся. Сказати правду, звідси мені здається театральною виставою все, що відбувається в нашому містечку: одруження, похорони, сварки, розлучення, поява тієї або тієї нової людини… Бо мені тут усе відомо, я чую все. І кожна подія доходить до мене у побільшеному масштабі, разом з відлуннями найрізноманітніших чуток…

— Я нещодавно зустрів одного чоловіка з Монтальмо, — перебив старого Лаурана, — проте не запам'ятав, як його звати: високий, обличчя широке, смагле, носить окуляри американського зразка. Мені здалося, він належить до когорти найвідданіших прихильників депутата Абелло…

— Ви вчитель?

— Атож, учитель, — відповів Лаурана.

Він аж почервонів під раптовим поглядом співрозмовника, пильним і недовірливим, так ніби той запідозрив, що. гість видає себе за іншу людину.

— І де ж ви зустріли того чоловіка з Монтальмо, чиє ім'я вам не запам'яталося?

— На сходах у палаці правосуддя, кілька днів тому.

— Він ішов між двома карабінерами?

— Зовсім ні. Він супроводжував депутата Абелло й одного мого знайомого, адвоката.

— І ви хочете, щоб я сказав вам, як його звуть?

— Власне, я не збирався запитувати вас про це…

— То ви хочете чи не хочете знати, як його звуть?

— Хочу.

— А навіщо?

— Та так, з цікавості… Той чоловік чимось вразив мене.

— Ще б пак! — сказав Беніто і засміявся.

Він сміявся, аж схлипував, сміявся до сліз. Потім заспокоївся, втер очі великим червоним носовичком.

«Він божевільний, — подумав Лаурана, — він таки божевільний».

— Знаєте, чого я сміюся? — спитав старий. — Сміюся з себе, зі свого страху. Я злякався, скажу вам відверто. Я, що вважаю себе вільним громадянином у країні, яку вільною назвати не можна, на мить відчув первісний страх людини, котра опинилася між злочинцем і шпигом. Але навіть як ви й справді шпиг…

— Та що ви… Я ж вам сказав: я вчитель, колега вашого брата…

— І як ви все-таки примудрилися зіткнутися з тим Рагана? — Старий знову засміявся, потім пояснив: — Я запитую вас про це з обережності, не від страху… А на ваше запитання я вже відповів.

— Отже, звуть його Рагана, і він злочинець.

— Достоту так. Один із тих недоторканних злочинців, яких у нас шанують і оберігають.

— Ви гадаєте, він і сьогодні недоторканний?

— Не знаю, може, рано чи пізно доберуться й до нього… Але річ у тім, любий друже, що ми живемо в Італії, благословенній країні, де провінційну мафію беруться викорінювати тільки тоді, коли приходить до влади мафія загальнодержавна… Щось подібне я вже спостерігав сорок років тому. А як відомо, кожна трагедія, яка повторюється протягом славної або нікчемної історії тієї або тієї країни, з кожним разом усе більше стає схожа на фарс. Проте я однаково відчуваю тривогу.

— Та ви про що? — майже сердито спитав Лаурана. — Сорок років тому, я згоден, велика мафія і справді намагалася розчавити малу… Але сьогодні — до чого тут сьогодні? Невже вам здається, що й сьогодні відбувається те саме?

— Не зовсім… Та послухайте-но, зараз я розповім замість притчі одну історію, яка вам, звичайно, відома… Велика промислова компанія вирішує спорудити велику греблю в густонаселеному районі. З десяток депутатів, стривожені застереженнями інженерів, просять, щоб греблю не будували, це небезпечно для розташованих нижче по річці сіл і містечок. Проте уряд дає дозвіл на спорудження греблі. Навіть пізніше, коли греблю вже збудовано і вона стає до ладу, звучать стривожені голоси, остерігаючи про небезпеку. Проте без наслідків. Наслідки підрахували згодом, коли скоїлося лихо, яке багато хто передбачав: дві тисячі загиблих… Дві тисячі людей. Це стільки, скільки різні Рагана, які тут у нас процвітають, не знищать і за десять років. І я міг би розповісти вам ще не одну таку притчу, хоч усі вони, зрештою, добре відомі вам.

— Ви мене не зовсім переконали. Та й, по щирості кажучи, ваші притчі ніби виправдовують мафію. Ви мовби не знаєте, який вона нагонить страх, як бояться її…

— Думаєте, жителі Лонгароне не відчували страху, дивлячись на ту греблю?

— Але це не одне й те саме. Я згоден, то справді була трагедія…

— І вона лишиться безкарною, як і більшість очевидних злочинів, таких типових для нашої країни.

— Але погодьтеся: якщо правосуддя зрештою таки добереться до цього вашого Рагана, до всіх інших Рагана, відомих нам і невідомих, добереться, попри заступництво, яким вони користуються, то в такому разі, я думаю, ми зробимо великий крок уперед, дуже важливий крок…

— Ви справді так думаєте? За тих умов, у яких ми живемо?

— Яких умов?

— Півмільйона емігрантів, тобто майже все трудове населення острова. Цілком занедбане сільське господарство.

Сірчані копальні закриті і скоро позакриваються також соляні. Хвалимося своєю нафтою, а її в нас хіба курям на сміх. Регіональні інститути займаються дурницями. Уряд дивиться крізь пальці на те, як ми варимось у власному соку. Ми йдемо на дно, друже, йдемо на дно… Наш корсарський корабель, який зветься Сіцілія, зі своїм гарним леопардом, що стоїть дибки на носі, з кольорами Гуттузо в розмаяних прапорах, зі своїми хоробрими борцями за волю, яких політики увінчали ореолом мучеників, зі своїми письменниками, чия творчість глибоко пов'язана із сучасністю, зі своїми Малаволья й Перколла, зі своїми судовиками-рогоносцями, зі своїми навіженцями, зі своїми вранішніми й нічними демонами, зі своїми апельсинами, зі своєю сіркою і своїми трупами в трюмі, цей корабель тоне, мій друже, тоне… А ви і я — я з навіженців, а ви, напевне, з тих, хто переймається сучасністю, — ми з вами, стоячи уже по коліна у воді, клопочемось якимось Рагана: чи то він уже дременув на берег слідом за своїм депутатом, чи залишився на борту серед смертників.

— Я з вами не згоден, — сказав Лаурана.

— Правду кажучи, я й сам із собою не згоден, — мовив дон Беніто.

13

— У якої істоти роги під землею? — уже з порога спитав Артуро Пекорілла.

Приходячи до клубу, молодий Пекорілла майже щовечора розповідав цілий фейєрверк свіжих анекдотів або каламбурів-загадок, які вичитував у календарях, у газетах або чув на виставах вар'єте в районному центрі. Проте коли в клубі був його батько, Артуро сидів сумний і якийсь аж пригнічений. Нотар Пекорілла вважав, що з синовою хворобою — нервове виснаження, на яке нарікав Артуро, виправдовуючи цим свої втечі з університету — вельми корисно бавити час у веселій компанії, проте зовсім не обов'язково грати роль блазня в такій компанії. Висновок, не підкріплений жодним лікарем, проте нотар твердо стояв на своєму, а хлопець із практичних міркувань мусив шанувати вимоги батька.

Того вечора нотар не прийшов до клубу, і тому юнак уже з порога вистрелив своєю загадкою-каламбуром про істоту, чиї роги сховані під землею.

Ті, хто був найближче обізнаний із тваринним світом, тобто мисливці, назвали оленя, козу. Інші вдарились у екзотику, згадавши буйвола, антилопу, рогату гадюку.

Юний Пекорілла дав товариству змогу перебрати всі ймовірні відгадки. Після того, тріумфуючи, оголосив правильну відповідь:

— Вдова.

Слухачі засміялись, як годиться в подібних випадках, а потім троє людей по черзі висловили кожен свою окрему думку.

Полковник Сальваджо підхопився на ноги і голосом, у якому клекотів притлумлений гнів, спитав:

— Це стосується і солдатської вдови, так?

— Ні в якому разі, — відповів хлопець, і полковник, заспокоєний, важко опустився в крісло.

— У вашому запитанні була лінгвістична неточність, — зауважив бухгалтер Піраніо. — Ви сказали «під землею» замість «у землі». Явний вплив іншої мови — іспанської, а може, неаполітанської.

— Ви помітили слушно, — сказав Артуро Пекорілла, якому не хотілося встрявати в суперечку, бо в нього уже крутився на язиці свіжісінький анекдот.

Зауваження дона Луїджі Корвайя було досить несподіваним і явно необережним.

— Цікаво, — замислено озвався він, — чи вдова Рошо знайде собі нового чоловіка?

— Хіба її роги теж у землі? — кинув молодий Пекорілла з притаманною йому неделікатністю.

— І чого ти завжди пхаєшся не в своє корито! — крикнув дон Луїджі, густо почервонівши.

Усвідомлення того, що він дав промашку, тільки роздмухало його гнів. Цей шмаркатий вискочень Пекорілла безжально підкреслив його помилку, і тепер вона кожному впала у вічі. І треба ж було йому дати привід для жартів у такій делікатній і небезпечній справі.

— У мене це вихопилося цілком машинально, — пояснив дон Луїджі. — Я почув слово «вдова», і мимоволі мені згадалася… А ти не маєш пошани ні до живих, ні до мертвих…

— Я пожартував, — сказав юнак. — Ви хіба не зрозуміли, що я жартую? Та хіба я собі дозволив би…

— Деякими речами не жартують. Якщо я тут, серед друзів, запитую себе вголос, що ж робитиме вдова нашого бідолашного Рошо, можна не сумніватись у моєму глибокому співчутті. До того ж усі ми тут знаємо про високі чесноти синьйори Луїзи…

— Звичайно…

— Про що мова…

Дочекавшись, поки згідливі вигуки стихли, дон Луїджі провадив:

— Синьйора Луїза, зрештою, така молода і, гляньмо правді у вічі, така гарна, аж мимоволі відчуваєш глибокий жаль на думку, що вона має на все життя замкнутися в своєму горі, в своїй жалобі…

— Авжеж, — зітхнув полковник Сальваджо, — жіночка на всі сто.

— Проте вам, на жаль, пізно думати… — почав Артуро Пекорілла, жалкуючи, що затер розмову про солдатську вдову і хапаючись тепер за іншу нагоду роздрочити полковника, висловивши сумнів щодо його чоловічої снаги.

— Мені пізно? — рикнув полковник, підбираючись у кріслі, наче пантера перед стрибком.

— Вам… — підтвердив юнак сумним голосом, безнадійно махнувши рукою.

Полковник схопився на ноги.

— Та я, щоб ти знав, у свої сімдесят два роки маю за правило принаймні раз у день…

— Полковнику, я вас не впізнаю! — суворо втрутився бухгалтер Піраніо. — Ви забуваєте про свою гідність, своє звання!

Піраніо цілком щиро вважав, що полковник не має права втрачати самовладання. Це лестило донові Сальваджо, і тому умовляння бухгалтера давали глибокий і негайний ефект.

— Ваша правда, — сказав полковник, — ваша правда. Та коли мене так підступно провокують…

— Не зважайте! — відрубав Піраніо.

Ця сцена повторювалася щодня. Отож кожному, хто хотів по-справжньому повтішатися дратівливістю полковника, треба було чекати, поки Піраніо піде з клубу.

Коли полковник сів, настала черга бухгалтера докинути й своє слово про вдову Рошо.

— Звичайно, вона молода й гарна. Проте не слід забувати, що в неї мала донька і, може, вона схоче цілком присвятити себе дитині.

— Що значить, присвятити себе дитині? — втрутився начальник пошти. — Коли є гроші, любий друже, без цього можна обійтися. Батько залишив дівчинці чимало. Тепер лишається влаштувати її в добрий коледж, і проблема присвятити себе її вихованню розв'язується сама собою.

— Цілком слушно, — підтвердив дон Луїджі.

— Але, — сказав Піраніо, — не все так просто, як здається на перший погляд. Хто захоче взяти вдову з малою дівчинкою, нехай вона й добре забезпечена матеріально? Будь-який чоловік тричі подумає, перше ніж одружитися з нею.

— Та невже? Ну от візьмімо нас — хто став би тричі думати в цьому разі? Може, ви?.. Та заради такої жінки кожен кинеться сторч головою, не подумавши навіть пів-разу! — сказав комендаторе Дзерілло.

— Ще б пак! — гримнув полковник.

Від цієї миті шанобливе ставлення до синьйори Рошо стрімко пішло на спад. Ішлося, звичайно, не про її чесноти, а про тіло. Її рідкісні чесноти, як і раніше, перебували на недосяжній височині, нічим не заплямлені, проте її голе тіло раз у раз виникало перед зором присутніх у всіх можливих ракурсах та ще й у побільшеному масштабі, наче на фотознімках, що їх так майстерно вміє виготовляти відомий фотограф Брандт. Полковник настільки забув про всяку шанобливість, що припав до груді синьйори Луїзи, як немовля, і потрібен був весь авторитет Піраніо та посилання на славне бойове минуле полковника, щоб відірвати його від тієї груді.

Лаурана не промовив і слова. Він завжди з цікавістю слухав балачки про жінок, що часто точилися в клубі. Провести вечір у цій компанії було для нього те саме, що прочитати книжку. Залежно від настрою співрозмовників це іноді нагадувало якусь новелу Піранделло, іноді — Бранкаті. Але частіше — соковиту прозу Бранкаті. Лаурана ходив до клубу постійно і знаходив тут відпочинок, такий необхідний йому після трудового дня.

Розмова про синьйору Рошо, одначе, була йому не зовсім приємна, вона тривожила його, будила в ньому суперечливі почуття. В душі він обурювався і водночас сидів мов зачарований. Не раз він уже збирався піти або висловити свій осуд. Проте щось утримувало його: він знаходив якусь гірку втіху в непристойному характері розмови, в лихослів'ї чоловіків, у невиразному болісному переживанні, схожому на ревнощі.

Коли вичерпалася еротична передмова, заговорили про «претендентів на престол» — так висловився комендаторе Дзерілло. Товариство почало розглядати й оцінювати шанси кожного з чоловіків віком від тридцяти до сорока років з доброю вдачею і з дипломом у кишені, неодружених і непоганих із себе, тобто тих, хто мав підстави успішно претендувати на ложе і на маєтність удови Рошо. В якийсь момент розмови хтось навіть, радше з бажання сказати комплімент, ніж із щирої переконаності, назвав ім'я Лаурани. Учитель густо почервонів і став розгублено відмагатися.

Дон Луїджі Корвайя поклав кінець суперечці.

— Не марнуйте зусиль на пошуки, — сказав він. — Коли синьйора Луїза надумає вийти заміж, гарний чоловік для неї є напохваті — і не треба далеко ходити.

— І хто він? — спитав полковник з такою погрозою в голосі, ніби вже наготував блискавку, якою мав спопелити зухвальця.

— А хто ж як не кузен сердешної вдови, наш добрий приятель Розелло.

Коли дон Луїджі говорив з єхидством, він ніколи не забував включити жертву в число своїх приятелів.

— Ота церковна миша? — сказав полковник і зневажливо плюнув, як завжди, несхибно влучивши в білу емальовану плювальницю не менш, як за три метри від себе.

— Він самий, — посміхнувся дон Луїджі, пишаючись своєю проникливістю, — він самий…

Дон Луїджі висловив думку, яка вже кілька днів непокоїла Лаурану. Вчитель дійшов висновку, що це єдиний імовірний мотив злочину. І ось дон Луїджі Корвайя подумав про те саме, керуючись іншими міркуваннями, — своєю любов'ю до пліток, до лихослів'я. Поза загальною картиною (або в картині, проте як деталь темна, нерозшифрована, суперечлива) лишався той факт, що Рошо через посередництво депутата-комуніста намагався таємно завдати удару Розелло. Тут могло бути одне з двох: або Рошо зловив синьйору Луїзу й кузена, як то пишуть у поліційних протоколах «на місці злочину шляхом подружньої зради», або Рошо мав тільки підозру, хай яку слушну, про те, що між Луїзою й Розелло існує любовна інтрига. У першому випадку його поведінку слід було визнати досить дивною. Чоловік ловить свою дружину на гарячому, спокійно повідомляє її коханцеві про свій намір занапастити його, відвертається і йде геть. Готуючи свою помсту, він підтримує зі своїм ворогом колишні стосунки, мов нічого й не сталося. Зате в другому випадку нелегко було пояснити факт, як Розелло довідався про те, що Рошо збирається помститись йому. Існувала й третя гіпотеза: Луїза, безневинна, була жертвою впертих переслідувань з боку свого кузена і сказала про це чоловікові або той довідався якось сам. Але в такому разі, певний, що дружина зберігає йому вірність, Рошо мав би тільки порвати взаємини із Розелло, та й по всьому. Небіжчик ставився до людських пристрастей з розумінням, з терпимістю, отож навряд чи перед лицем не такої вже непоправної кривди, власне, тільки спроби завдати йому кривду, він міг усерйоз думати про помсту.

Слід, проте, врахувати: Рошо їздив у Палермо лише, щоб розвідати, чи його приятель-депутат погодиться допомогти йому довести до відома широкої громадськості викривальні матеріали. Він ще не зважився тоді на помсту і ясно дав зрозуміти своєму колишньому приятелеві, що має подумати, чи розповість йому все чи нічого, залежно від… Залежно від чого? Залежно від того, чи під загрозою викриття Розелло змінить свою поведінку? Виходить, що, погрожуючи адвокатові, Рошо поставив перед ним певні умови? Тоді доведеться повернутись до першої гіпотези: доведеться припустити, що небіжчик поводився дуже по-чудному, в стилі кіногероя з якої-небудь стрічки про світське життя, виступаючи в ролі чоловіка, зрадженого дружиною, який, проте, й далі кохає її і вперто хоче утримати при собі. Та оскільки Лаурана суворо осуджував людей, які в своєму житті керуються пристрастями, самолюбством, а надто надуманими уявленнями про честь, він не міг не помітити, що в цій гіпотезі відчувається брак належної пошани до пам'яті Рошо; і тому він усіляко намагався зруйнувати цю гіпотезу, відмовитися від неї. Та хоч з якого боку він підступався до справи, вона мала в собі щось нез'ясовне, неоднозначне: досі не був прояснений зв'язок між причиною й наслідками, між самими учасниками трагедії, між тими деталями в механізмі злочину, які Лаурана вже з'ясував. І вчитель відчував, що й самого його дедалі глибше затягує в ту темну і заплутану як з погляду моралі, так і з погляду почуттів історію.

14

Якби раптом суд виніс звинувачувальний вирок на підставі тільки трьох гіпотез, правдоподібних лише до певної міри і керуючись мотивом, ледь видимим крізь завісу лихослів'я, Лаурана з усього того тільки укріпився б у своїй давній недовірі до системи правосуддя та до принципу, на якому вона стояла. Але для нього самого три гіпотези, що змагались між собою і переплутувались у його свідомості, а також отой невиразний мотив стали незаперечним доказом вини Розелло. Лаурана більш не мав жодного сумніву, що адвокат безпосередньо причетний до вбивства.

Таки правду сказав парафіяльний священик церкви святої Анни, що Розелло дурень, хоч і не позбавлений хитрощів. З підступною жорстокістю він організовує вбивство, скориставшися давно відомими в криміналістиці ходами.

Але вирізаючи з газети слова для листа із застереженням про смерть, він зовсім не звернув уваги на те, що до рук йому потрапила досить рідкісна «Оссерваторе романо», бо для нього вона нічим не відрізняється від інших газет, оскільки він звик постійно бачити її в своєму домі і в тих колах, де часто буває. Це стало його першою помилкою. Потім він припустився другої, зволікаючи з убивством, а отже, давши Рошо час, необхідний для того, щоб поїхати кудись, поговорити з кимось; та цієї помилки навряд чи можна було уникнути, адже не так просто за один день підготувати і здійснити злочин. І нарешті третя помилка Розелло: він з'явився на людях у товаристві найманого вбивці, тимчасом як сигара «Бранка» ще фігурувала в матеріалах слідства і на сторінках газетної хроніки.

Ясно, що одна річ мати внутрішню певність у причетності людини до злочину і зовсім інша — висловити цю певність чорним по білому, у вигляді звинувачення або судового вироку. Але, мабуть, думав Лаурана, поліційний слідчий і суддя знаходять істотне підтвердження своєї певності під час безпосереднього спілкування з підозрюваним або підсудним: у його словах, поведінці, поглядах, у тому, як він вагається, як тремтить. Тобто в усьому тому, що важко записати на сторінках протоколу або газетної хроніки. Бо для самого Лаурани якраз поведінка Розелло і стала вирішальним аргументом, який розвіяв останні сумніви щодо вини адвоката. Бувають, звісно, випадки, коли невинні поводяться так, ніби вчинили якийсь злочин, і цим гублять себе; більше того, під підозріливим оком муніципального жандарма, митника, карабінера, судді італійці майже завжди поводяться, як у чомусь винні. Але він, Лаурана, був надто далекий від закону і від тих, хто уособлював каральну силу закону, він був далекий від усього цього, наче Марс від Землі. Поліцію й судовиків він бачив у якійсь фантастичній далечі, як іншопланетян, котрі виринали з небуття тільки тоді, коли десь поблизу лунав розпачливий зойк людського горя.

Проте від того дня, як Лаурана спитав у Розелло, що то за чоловік ішов з ним поруч, коли вони спіткалися на сходах у Палаці правосуддя, той наче втратив розум. Найчастіше він уникав зустрічатися з учителем, здалеку вітаючись ледь помітним кивком, якщо не встигав вчасно звернути вбік або вдати, ніби не помітив його. Але іноді Розелло не давав йому проходу, розводився про свої дружні почуття, пропонував якісь послуги — скажімо, поклопотатися про його кар'єру, використавши свій вплив у міністерських колах. Та Лаурана зустрічав ці вияви палкої приязні досить холодно, бентежився і відповідав, що не має ніякої потреби в рекомендаціях можновладцям шкільної бюрократії. Після таких розмов Розелло робився підозріливим і похмурим. Можливо, він думав, що Лаурана не відповідає на його запевнення в дружбі і не хоче скористатися з його послуг через оту зневагу, нині таку рідкісну, яку людина чесна почуває до злочинця. А що як він збирається поділитися своїми підозрами з фельдфебелем, з комісаром поліції, з тим або тим слідчим, хто займається розслідуванням убивства Рошо й аптекаря? Проте нічого подібного Лаурана не збирався робити; і найдужче його непокоїло й турбувало саме припущення, що Розелло приписує йому такий намір. Почасти його спиняв страх на думку про сумний кінець Рошо й аптекаря, бо іноді десь у глибині душі внутрішній голос остерігав його самого перед такою розв'язкою. Але ще більше впливала на поведінку Лаурани якась неусвідомлена гординя, змушуючи його рішуче відкидати думку про свою участь у покаранні винних. Він узявся за це діло з чисто людської цікавості — цікавості інтелектуальної, яка не могла мати нічого спільного з діяльністю тих, кому суспільство й держава платили за викриття й покару порушників і не-реступників закону. Його невиразна гординя корінилася в багатовіковій ненависті, з якою вічно гноблений народ ставився до закону і його виконавців. У тому народі досі не згасла переконаність, що той, хто не хоче звірятись на долю або на правосуддя боже, повинен домагатися вищої справедливості тільки з допомогою рушниці.

Проте Лаурану водночас мучило прикре почуття, що він ніби зробився пеумиспнм співучасником злочину, що він покриває, нехай і мимовільно, Розелло та його найманого вбивцю. Якраз це почуття, хоч його душа й бунтувала, до краю сповнена огиди, спонукувало його змиритися з їх безкарністю, а також повернути їм ту певність у собі, яку останнім часом через його цікавість вони, безперечно, втратили. Але, з другого боку, чи можна дозволяти, щоб Розелло, почуваючи себе в цілковитій безпеці, осмілився зайняти місце вбитого ним чоловіка поруч жінки, яка весь час стояла перед очима Лаурани, огорнута чарівним і грішним сяйвом, обплутана тенетами жаги і смерті? Перед цією жінкою навіть жадання роздвоювалося на суперечливі почуття. З одного боку — ревнощі, невмотивовані, безпідставні, обтяжені всіма комплексами його життя: боязкістю, пригніченістю, невдоволеними бажаннями. З другого — гірка втіха, хіть, що мусила задовольнятися самим спогляданням.

Усі ці невиразні почуття перемішувалися в його свідомості, миготіли уривками гарячкових галюцинацій. Так минув майже весь жовтень.

У перших числах листопада відразу за днем поминання мертвих був День перемоги, і Лаурані випало аж чотири вихідні. Тоді він і відкрив, що всі нещастя падають на людину, коли їй не сидиться вдома, що тільки вдома можна як слід. зосередитися на цікавій роботі і по-справжньому втішатися читанням. Уранці другого листопада він пішов провести матір на кладовище. Переконавшись, що на могилах рідних стоять заздалегідь замовлені свічки, що там не бракує і квітів, синьйора Лаурана, як і щороку, захотіла пройтися між надгробками, спиняючись прочитати заупокійну молитву біля могил з прахом родичів та друзів. Підійшли вони й до фамільної усипальниці Розелло, де побачили синьйору Луїзу в елегантному жалобному вбранні. Уклякнувши на оксамитовій подушечці, вдова молилася перед мармуровою плитою з викарбуваним ім'ям її чоловіка, що його «немилосердна доля взяла від осиротілих у невтішному горі рідних». У плиту було вставлено емалевий портрет, на якому бідолаха Рошо виглядав молодшим принаймні років на двадцять і здавався сумним і наляканим. Синьйора Луїза підвелася й шанобливо привіталася. Вона пояснила, що вибрала саме цей портрет, бо на ньому її чоловік був майже такий, як тоді, за першого знайомства. Потім вона докладно розповіла про всіх покійників, замурованих у цьому склепі, кревно чи некревио споріднених із нею самою.

— Вони впокоїлися, а я живу, — зажурено сказала синьйора Луїза, — проте навіщо мені таке життя?

Зламана невтішним горем вдова зітхнула й утерла невидиму сльозу. Стара синьйора Лаурана прочитала свою молитву. Коли прощалися, вчителеві здалося, ніби синьйора Луїза умисне затримала його руку в своїй, і в її погляді спалахнула іскра благання. Виходить, коханець-кузен розповів їй усе, і тепер вона просить його, щоб він мовчав? Лаурана був стурбований, бо це означало, що Луїза безпосередньо причетна до злочину.

Але його не треба було просити — він нічого й нікому не збирався розповідати. Навіть умисне лишався вдома, з тим, щоб скоріше про все забути, присилувати себе про все забути, щоб повернути Розелло притаманні йому певність і безтурботність, втрачені останнім часом. Нехай і вона відчує полегкість, синьйора Луїза. Як їй, мабуть, страшно приневолювати себе до свого похмурого обов'язку — годинами стояти навколішки біля чоловікової могили, чекаючи, поки надійде хтось із знайомих і дасть їй нагоду бодай ненадовго підвестися. Як помітив Лаурана, поблизу причаївся цілий гурт шалапутів, і всі пильно стежили за Луїзою, чекаючи тієї миті, коли вона стане підводитись. Попри її нерухомість, сповнену молитовного зосередження, вузька чорна сукня не могла приховати тугих форм тіла, щедротного і млосного, як у одалісок Делакруа, а коли вдова Рошо підводилася, сукня неминуче підсмикувалась, і над туго натягнутою панчохою відкривалася знадлива білота стегна. «Що за люди!» — подумав учитель зневажливо, з відтінком ревнощів. У будь-якому куточку світу, де поділ жіночої спідниці бодай на кілька сантиметрів підсмикується над коліном, у радіусі тридцяти метрів неодмінно має бути сіцілієць, що милується цією картиною. Та Лаурана не подумав про те, що й сам він жадібно прикипів поглядом до білого тіла, яке проглянуло крізь чорноту жалобного вбрання, та й оту групу молодиків він помітив тільки тому, що був з ними однієї породи.

Коли вони відійшли, мати сперлась на руку сина і прошепотіла йому на вухо, що, на її думку, синьйора Луїза недовго лишатиметься вдовою.

— А чого ти так думаєш? — спитав він.

— Бо життя є життя. А вона молода й гарна.

— Ти ж не вийшла заміж удруге…

— Моя молодість тоді вже минула, а гарною я не була ніколи, — сказала стара, зітхнувши.

Лаурана спізнав прикре відчуття, йому стало майже гидко. «Диво, та й годі, — подумав він. — І чого це людина, йдучи кладовищем, аж до непристойності почуває себе живою? Може, день тому причиною?» Бо день був навдивовижу гарний. Від землі й коріння струменіли вологі, духмяні пахощі, змішані з ароматом дикої м'яти і розмарину, гвоздик і навіть троянд, які прикрашали найбагатші могили.

— І хто ж її, по-твоєму, візьме? — спитав він майже роздратовано.

— Таж її кузен, адвокат Розелло, — відповіла стара й аж спинилася, щоб заглянути синові у вічі.

— А чому саме він?

— Бо ті двоє разом виросли, під одним дахом. Бо вони чудово знають одне одного. Бо їхнє одруження дасть змогу об'єднати маєтність.

— І для тебе це поважні підстави? А мені такий шлюб здається безсоромним, і якраз тому, що обоє росли під одним дахом.

— Знаєш, як ото кажуть? Стережися двох «ку» — кузенів і кумів. Найнебезпечніші шури-мури й бувають між родичами та кумами.

— А хіба між ними щось було?

— Хто його зна… Давно, коли вони були ще дітьми, коли жили разом, ходили чутки, ніби вони кохають одне одного… Як то буває з підлітками… І казали, ніби канонік, невдоволений з цього, вжив відповідних заходів… Я вже як слід не пригадую. Але чутки ходили…

— А навіщо він ужив заходів? Як вони кохали одне одного, нехай би дозволив їм побратися.

— Ти сказав, що тобі такий шлюб здається безсоромним. Так само думав і канонік.

— Я назвав його безсоромним тому, що ти про кохання навіть не згадувала. Ти говорила зовсім про інше: мовляв, обоє росли під одним дахом, га й маєтність об'єднати треба… Якщо вони кохали одне одного, справа інша.

— На шлюб між кузенами слід просити дозвіл церкви, і через те в цьому завжди вбачають якийсь гріх. А ти подумай, хіба міг канонік допустити, щоб у його домі виник бодай натяк на щось гріховно? Канонік людина надзвичайно суворих переконань, для нього це стало б ганьбою.

— А тепер?

— Що тепер?

— Ну, як вони одружаться тепер? Хіба це не одне й те саме? Більшість людей подумають, як і ти: що вони любилися тоді, коли жили разом у домі каноніка.

— Тепер це зовсім інша річ. Майже акт милосердя… Одружитися на вдові з дитиною, об'єднати добро…

— Об'єднати добро — акт милосердя?

— А чом і ні? Добро теж вимагає милосердя.

«Господи, ну й релігія», — подумав Лаурана. Бо його мати виявляла аж надмірну відданість цій релігії матеріального добра, не дозволяючи викидати ні черствого хліба, ні недоїдків з миски, ні гнилих фруктів. «Мені шкода добра», — казала вона і гризла твердий, наче камінь, хліб, з'їдала перестиглі груші. Саме через те, що їй було жаль недоїдків, які, здавалося, благали перетворити їх на фекалії вона не раз мало не отруювалася на смерть.

— А що як оті двоє, котрі любилися під дахом будинку каноніка, не перестали кохати одне одного й тоді, коли Луїза вийшла заміж? А що як одного чудового дня вони вирішили прибрати з дороги Рошо?

— Цього статися не могло, — заперечила мати. — Бідолашний лікар, як відомо, загинув через аптекаря.

— А може, навпаки, аптекаря вбили через Рошо?

— Цього статися не могло, — повторила синьйора Лаурана.

— Гаразд, не могло статися. Але припустімо на мить, що сталося саме так… Ти й це назвала б актом милосердя?

— Ми тут бачили й не таке, — без найменшого збентеження відказала стара.

Вони якраз підійшли до могили аптекаря Манно. Окритий крильми ангела, він усміхався з емалевого портрета, задоволений щасливим полюванням.

15

Свої чотири вихідні Лаурана присвятив упорядкуванню та доповненню конспектів для лекцій з італійської літератури й історії. У роботі він був завжди старанний і віддавався їй до останку. Отож за справами він майже забув про історію, в яку мимоволі встряв, і в ті хвилини, коли згадував про неї, бачив події ніби дуже здалеку, а техніка, здійснення і навіть задум злочину здавалися йому досить примітивними, мовби запозиченими з якогось роману Грема Гріна або когось іншого. Навіть зустріч на кладовищі із вдовою Рошо разом з думками, що їх та зустріч розбудила в ньому, перейшли у сферу літературних образів, забарвлених у чорний колір релігійного романтизму.

Після чотирьох днів відпочинку Лаурана повернувся до свого життя на колесах, яке здалося йому ще тяжчим, ніж до того. Якось, зайшовши вранці в автобус до районного центру, він з подивом побачив у ньому Луїзу Рошо.

Вона сиділа в першому ряді, прикриті чорною жалобною сукнею ноги були врівень з дверцятами. Місце поруч неї було вільне і, відповівши на його привітання, вона з боязкою усмішкою показала йому на те місце. Лаурана на мить завагався: його опанувало почуття сорому, так ніби сівши поряд з нею в першому ряді, він перед усіма розкриє те, що знав, виставить напоказ свою пристрасть і свою відразу. Отож йому захотілося знайти якусь відмовку й відхилити запрошення. Він поглянув у глиб автобуса, шукаючи там приятеля, якому він має неодмінно щось сказати; але в автобусі сиділи тільки селяни й студенти, до того ж усі місця були зайняті. Тож він подякував і сів. Яке то щастя для неї, сказала йому синьйора Луїза, що місце досі лишилося вільне, тепер вона має поруч людину, з якою можна побалакати, адже тільки в розмові їй щастить забути про тимчасове нездужання, в автобусі їй завжди робиться зле, і це дивно, бо й у автомобілі, й у поїзді вона почуває себе цілком нормально. Потім синьйора Рошо заговорила про те, який сьогодні чудовий день; мовляв, вона не знає нічого кращого, ніж бабине літо; сказала, що оливи вродили добре; а її дядькові каноніку чогось нездужається… Вона теревенила про все на світі, теревенила не вмовкаючи, аж у вухах лящало. Лаурана мав таке відчуття, ніби вся кров прилинула йому до голови, як ото коли швидко спускаєшся з високої гори в долину. Потроху розвіялася його сонливість, забулося прикре відчуття пробудження і зготовлена матір'ю чашка рідкої кави. Лаурана відчував, як поруч із Луїзою в нього розгорається кров. І що нещадніше й гостріше він осуджував її розумом, що ясніше усвідомлював її душевну вбогість і вгадував її розбещеність, то невтримніше вабило його це розкішне, граційне тіло, вродливе обличчя, на якому губи то кривились досадою, то манили, пишне волосся, запах парфумів, змішаний з важким духом сну — усе це розбуджувало в ньому гостре, майже болісне жадання.

Тепер йому важко було повірити, що до смерті Рошо він не раз зустрічався з Луїзою, не раз вони розмовляли. Гарна жінка, міркував він тоді, а проте скільки на світі тих гарних жінок, а надто нині, коли канони жіночої краси набули такого розмаїття, завдяки цілій системі кіноміфів, у яких прославляється і тендітність, і повнота, і профіль німфи Аретузи, і профіль собачки. «Тут бракує тільки камінного гостя, щоб відсвяткувати бенкет», — так подумав Лаурана того разу, коли побачив її у віталеньці із зачиненими віконницями, засвіченою лампою й оповитими сутінню дзеркалами, бо вона видалася йому особливо гарною, особливо жаданою у своїй жалобній сукні під побільшеним портретом небіжчика-чоловіка, де її юне, туге, окутане таємничістю тіло мовби насміхалося над невблаганною смертю. А потім, коли Лаурана упритул підійшов до розкриття злочину, його збудження тільки посилилось; він тремтів, уявляючи собі картини пристрасті, зради, холодної жорстокості, з якими було здійснено вбивство; коли перед ним, коротко кажучи, постало саме зло у своєму натуральному вигляді, у своєму плотському вираженні, похмуре і водночас осяйне. І в тому своєму очамрінні розпізнав Лаурана відлуння далеких часів, коли його навчали боятись гріха, навчали уникати життєвих спокус (закручували всі гайки, як і належало), коли зародився в ньому страх перед плотською любов'ю, від якого він так ніколи й не визволився, і виходило так, що жадання змагало його найдужче тоді, коли розум особливо суворо закликав до поміркованості, до тверезої поведінки. Отож і тепер, коли Лаурана сидів поруч з Луїзою і відчував, як на кожному повороті її тіло мимоволі притуляється до його тіла, він почував себе наче роздвоєним, розполовиненим. І легенда про роздвоєння душі, яка завжди так хвилювала його в літературі, тепер справджувалася з ним наяву.

Коли вони вийшли з автобуса, Лаурана не знав, як йому бути: чи то попрощатися з попутницею, чи провести її туди, куди вона збиралася йти. Вони трохи постояли на майдані, а тоді синьйора Луїза, яка протягом усієї подорожі здавалася на диво безтурботною, раптом споважніла і сказала, що вона приїхала сьогодні до районного центру в справі, про яку хоче розповісти йому, Лаурані.

— Я з'ясувала, — сказала вона, — що мій чоловік справді їздив до Рима зустрічатися з тим своїм приятелем-депутатом. І він хотів попросити його якраз про те, про що ви розповіли мені того вечора, пригадуєте? Коли прийшли до мене додому з моїм кузеном, — і на згадку про кузена Луїза майже бридливо скривилася.

— Справді? — спитав Лаурана.

Він страшенно розхвилювався, гарячково гадаючи, з якої б то причини така несподівана відвертість.

— Атож, я це відкрила зовсім випадково, коли вже була втратила надію… Бо після того, що ви мені сказали тоді, я пригадала багато всяких дрібних подій та випадків, які, разом узяті, пояснили для мене те, про що несамохіть довідалися ви. Отож я заходилася шукати, шукати… І нарешті знайшла щоденник, якого мій чоловік вів потай від мене, ховаючи його на полиці, за книжками… Сталося це, коли я вже не сподівалася нічого знайти… Мені раптом заманулося почитати одну книжку, я взяла її з полиці, і там, за книжкою…

— Щоденник, отже, він вів щоденник…

— В одній з отих великих облікових книг, що їх аптеки надсилають лікарям… Починаючи з першого січня, він щодня записував туди по три-чотири рядки своїм нерозбірливим почерком лікаря. Занотовував туди те, що здавалося йому вартим уваги, — здебільшого всілякі випадки з життя нашої малої доньки. Потім, десь на початку квітня, він уперше згадав про людину, яку не називає на ім'я…

— Не називає на ім'я? — з недовірливою іронією перепитав Лаурана.

— Ні, не називав. Але цілком ясно, про кого йдеться.

— А, цілком ясно… — сказав Лаурана з нотками поблажливості в голосі. Мовляв, він не проти підтримати жарт, але зовсім не хоче, щоб його вважали за дурня.

— Настільки ясно, що помилитися неможливо. Ідеться про мого кузена.

Такого Лаурана не сподівався. Він відчув, як йому перехопило подих, і хапнув ротом повітря.

— Я довіряю вам, — провадила синьйора Луїза, — бо знаю, яка дружба, яка прихильність єднала вас із моїм чоловіком. Про це ще ніхто не знає і не повинен знати, поки я не матиму в руках доказів… Якраз сьогодні я й приїхала сюди шукати доказів… Хочу перевірити деякі здогади…

— Але в такому разі… — почав Лаурана.

— Що в такому разі?

Він мало не сказав, що в такому разі вона непричетна до злочину, вона невинна, і він дарма підозрював її. Але тільки почервонів і мовив:

— То ви більше не вірите, ніби вашого чоловіка вбито через те, що йому трапилося бути в товаристві аптекаря?

— Коли по правді, то напевне стверджувати не можу. Проте це не відпадає… А ви?

— Я?

— Ви, мабуть, переконані в цьому?

— Переконаний у чому?

— У тому, що мій кузен причетний до вбивства і що бідолаха аптекар не мав до всього цього жодного стосунку.

— Власне…

— Я прошу вас, не приховуйте в|д мене нічого. Я так потребую вашої допомоги, — з тугою в голосі сказала синьйора Луїза, благально дивлячись йому в очі своїм осяйним поглядом.

— Не можу твердити, що я цілком переконаний. Маю тільки деякі підозри… Дуже серйозні підозри, приховувати не стану… Але ви… Ви справді ладні висунути звинувачення проти свого кузена?

— А чом би й ні? Якщо він винен у смерті мого чоловіка… Але мені потрібна ваша допомога.

— Я у вашому розпорядженні, — пробелькотів Лаурана.

— Насамперед пообіцяйте мені, що не скажете нікому, навіть своїй матері, про те, що почули від мене…

— Присягаюся вам.

— Потім, на підставі ваших відомостей і тих, які сподіваюся роздобути сьогодні я, ми з вами все обговоримо, обміркуємо і разом вирішимо, що нам робити далі.

— Тут потрібна, одначе, обережність, обачність… Бо одне діло мати підозри…

— Сьогодні я сподіваюся мати докази.

— Але як?

— Поки що про це говорити не варт… Та й зарано… Я залишуся тут на два дні. А завтра ввечері, як ви нічого не маєте проти, ми могли б зустрітися… Де ми можемо зустрітися?

— Я не знаю… Адже вам, певне, не хочеться, щоб нас бачили разом…

— Ні, я цього не боюся.

— Тоді в кав'ярні?

— Гаразд, у кав'ярні.

— У кав'ярні Ромеріса. Народу там небагато, можна усамітнитися…

— Годині о сьомій, згода? Рівно о сьомій.

— А чи не буде це пізно для вас?

— Ні, не буде. Та й навряд чи я зможу звільнитися раніш сьомої — за ці два дні маю провести дуже нелегке розслідування. Завтра ввечері я про все розповім… Отже, о сьомій у кав'ярні Ромеріса… Потім ми зможемо вдвох повернутися до містечка, останнім поїздом… Якщо ви не проти.

— Та я буду щасливий, — сказав Лаурана, зашарівшись від радості.

— А ваша мати? Що скаже ваша мати?

— Я попереджу її, що допізна затримаюся в школі. Для неї це не першина.

— То ви обіцяєте мені? — спитала синьйора Луїза, обдарувавши його знадливою усмішкою.

— Присягаюся вам, — сказав Лаурана, затоплений хвилею щастя.

— Тоді до побачення, — сказала синьйора Луїза, подаючи йому руку.

У пориві любові і каяття Лаурана мало не припав до цієї руки губами. Потім стояв і дивився, як вона повільно йде від нього майданом. Її постать чітко вирізнялася на тлі синього неба між пальмами. Незвичайна жінка, невинна і мужня. Він мало не заплакав від розчулення.

16

Кав'ярня Ромеріса з її барвистим інтер'єром, з великими дзеркалами, з вирізьбленим на прилавку «поцілунком змія», який, здавалося, прагнув обплутати своїми кільцями ніжки стільців і столів, дотягтися до світильників і до чашок, ця кав'ярня більше жила тепер на сторінках письменника, уродженця цього міста, що помер тридцять років тому, ніж наяву. Жителі самого районного центру майже не заходили сюди, досить рідкі відвідувачі були переважно чужинці: або люди з провінції, що пам'ятали колишню популярність кав'ярні, або ті, хто, як Лаурана, віддавав перевагу цьому закладу, зваблений його літературною славою та спокійною атмосферою. Важко було зрозуміти, чому синьйор Ромеріс, останній зі славетної династії кондитерів, досі тримав його відкритим. Можливо, тільки з пошани до літератури, на честь письменника, який колись учащав сюди і обезсмертив це місце.

Лаурана прийшов у кав'ярню за десять хвилин сьома. Йому рідко доводилося бувати в Ромеріса так пізно, але він застав тут тих, кого зустрічав і вранці, й десь одразу пополудні. Синьйор Ромеріс, як завжди, сидів за касою, барон д'Алькоцер куняв, його ясновельможність Моска та його ясновельможність Луміа, високі чиновники, котрі вже кілька років як вийшли на пенсію, втішалися грою в шашки, попиваючи «Марсалу» й курячи тосканські сигари.

Лаурана усіх їх знав. Він привітався, і на його привітання відповів навіть барон, не дуже схильний упізнавати людей. Його ясновельможність Моска запитав учителя, чому він прийшов у такий незвичний для себе час. Лаурана пояснив, що спізнився на автобус і тепер йому доведеться чекати поїзда. Він сів у кутку за столик і попросив синьйора Ромеріса подати йому порцію коньяку. Синьйор Ромеріс важко підвівся з-за своєї монументальної, розцяцькованої латунними візерунками каси: він не міг дозволити собі розкіш тримати офіціанта й обслуговував гостей сам. З побожною урочистістю старий налив у чарку коньяк і поставив на столик перед Лаураною. Той уже дістав із портфеля книжку, й синьйор Ромеріс поцікавився, що то за книжка.

— Любовні листи Вольтера, — сказав Лаурана.

— Хе-хе, — озвався барон, — любовні листи Вольтера…

— Ви читали їх? — спитав Лаурана.

— Любий друже, — сказав барон, — я читав геть усе, що написав Вольтер.

— А хто читає Вольтера сьогодні? — зауважив його ясновельможність Луміа.

— Я читаю, — сказав його ясновельможність Моска.

— Ну, звичайно, ми читаємо Вольтера. Читає його й цей-от учитель, не знаю, наскільки уважно… Але Вольтер явно не з тих письменників, кого нині багато читають, тобто читають задля розваги, — сказав його ясновельможність Луміа.

— Мабуть, що так, — зітхнув барон.

Лаурана сидів мовчки. Бо в кав'ярні Ромеріса розмова між старими завсідниками точилася завжди так: обміняються двома-трьома репліками, потім довга пауза, протягом якої той або той обмірковує, що сказати. Ось і тепер минуло в цілковитій мовчанці хвилин п'ятнадцять, і аж тоді його ясновельможність Моска сказав:

— Ті собаки не читають Вольтера.

«Собаками» на діалекті кав'ярні Ромеріса називали політиків.

— Вольтера? Вони взагалі не читають нічого, навіть газет, — сказав барон.

— Існують марксисти, що не прочитали жодної сторінки Маркса, — докинув синьйор Ромеріс.

— І народники, — барон уперто називав «народниками» християнських демократів, — які не прочитали жодного рядка дона Стурцо[22].

— Пхе, дон Стурцо! — пирхнув його ясновельможність Моска, усім своїм виглядом показуючи, що ситий цим діячем по саму зав'язку.

Запанувала тиша. Було вже чверть на восьму. Не вдумуючись у зміст, Лаурана пробігав очима один з листів Вольтера, що по-італійському звучав особливо непристойно, і раз у раз поглядав на двері. Але ж добре відомо, що чверть і навіть півгодини не виходять за межі того уявлення, яке жінка має про точний час. Тому Лаурана не виявляв нетерплячості, він був лише стурбований, охоплений тією тривогою, яка не полишала його протягом двох останніх днів. Це була тривога з домішкою радості, коли він уявляв собі, як вони вдвох з Луїзою (подумки він уже називав її Луїзою) стоять перед старою синьйорою Лаурана з трепетом у душі, чекаючи її вироку.

За чверть восьма барон д'Алькоцер сказав синьйорові Ромерісу з явним викликом у голосі:

— До речі, Вольтера не читав навіть ваш дон Луїджі. Барон мав на увазі того самого письменника, який обезсмертив кав'ярню Ромеріса і чию пам'ять синьйор Ромеріс шанував з ревнивою і фанатичною побожністю.

Синьйор Ромеріс підвівся із-за своєї каси, гордо піднісши голову і випнувши груди.

— А до чого тут дон Луїджі? — обурився вія. — Дон Луїджі читав усе варте його уваги… Якщо Вольтер не входив у систему світобачення дона Стурцо, то це зовсім інша розмова.

— Ви маєте рацію, шановний комендаторе Ромеріс, — сказав його ясновельможність Моска. — Я цілком згоден з вами, що світ, яким уявляв його собі дон Луїджі, не мав нічого спільного зі світом Вольтера. Про це свідчить і телеграма, яку ваш кумир послав Муссоліні, і те, що він носив берет у стилі дуче…

— Даруйте мені, ваша ясновельможність, але хіба ви не присягали на вірність фашизму? — спитав синьйор Ромеріс із налитими кров'ю очима, ледь стримуючи себе.

— Я, наприклад, не присягав, — підніс руку його ясновельможність Луміа.

— Та невже? — іронічно кинув його ясновельможність Моска.

— А що, ти не знаєш? — ображено мовив його ясновельможність Луміа.

— Знаю, знаю, — відступив його ясновельможність Моска. — Але то була справа випадку, тебе просто забули привести до присяги.

— Ні, не справа випадку. Я умисне влаштував усе так, щоб не присягати.

— Присяга для нас тоді була справою життя або смерті, — сказав його ясновельможність Моска. — Або будеш їсти, або з'їдять тебе.

— Дон Луїджі, той, навпаки, присягав від щирого серця… — захихотів барон.

— У цій країні, — сказав синьйор Ромеріс, — люди божеволіють від заздрощів. Дон Луїджі написав твори, якими захоплюється цілий світ, але тут пам'ять тільки про те, що він послав телеграму Муссоліні й носив берет… Схиблені, та й годі…

Проте ніхто не образився на ці слова. Троє старих цілком удовольнилися тим, що розсердили свого приятеля.

За інших обставин Лаурана щиро тішився б цією пересваркою. Але тепер базікання старих дратувало його, так ніби Луїза спізнювалася тільки через їхню балачку. Він підвівся, підійшов до дверей, прочинив їх і виглянув на вулицю — праворуч і ліворуч. Ніде нікого. Він знову сів на своє місце.

— Ви когось чекаєте? — спитав синьйор Ромеріс.

— Ні, — сухо відповів Лаурана.

«Вона не прийде, — подумав він. — Уже восьма година». Але надії ще не втратив.

На превеликий подив синьйора Ромеріса вчитель замовив нову порцію коньяку.

О чверть на дев'яту його ясновельможність Моска спитав:

— А як вам ведеться у вашій школі, професоре?

— Погано, — відповів Лаурана.

— А чого б то воно було добре? — втрутився барон. — Коли все летить к бісу, має летіти к бісу і школа.

— Цілком слушно, — погодився його ясновельможність Луміа.

За чверть дев'ята у стривоженій уяві Лаурани постало видіння Луїзи мертвої. Він відчував спокусу розповісти чотирьом старим про те, що з ним сталося, про свої почуття — адже в них куди більший життєвий досвід, вони краще знають людське серце. Але тут барон д'Алькоцер, показуючи на книжку, яку закрив Лаурана, сказав:

— Читаючи ці листи Вольтера, мимоволі згадуєш прислів'я, в якому говориться про невдячність родичів, про те, що за певних обставин і умов наше тіло не розрізняє, хто йому родич, а хто — ні.

1 барон пояснив приятелям, що любовні листи Вольтер писав своїй племінниці. Його ясновельможність Луміа без недомовок процитував згадане прислів'я, а барон уточнив, що те саме слівце, котре в прислів'ї називало умови, за яких падають бар'єри родинних зв'язків, уживав і Вольтер, причому італійською мовою. І попросив у Лаурани книжку, щоб зачитати приятелям кілька листів, до трапляється те слівце.

Старі з такою втіхою смакували всілякі пікантні подробиці, що Лаурані стало гидко.

«Чи є сенс ділитися своєю тривогою, своїм болем із цими пащекуватими дідами, які втратили всякий сором?» — подумав він.

А що як піти зараз до поліційного управління, знайти там серйозного, вдумливого інспектора і про все розповісти йому? Розповісти про що? Мовляв, одна жінка призначила йому побачення у кав'ярні Ромеріса і не прийшла? Безглуздо. Викласти мотиви своєї тривоги? Але цим він запустить у дію небезпечну машину правосуддя, яку потім неможливо буде спинити. І чи багато він знає про те, чого приїздила сюди на два дні Луїза? А що як вона знайшла докази, які ведуть у зовсім інший бік? Або не знайшла жодного доказу. А раптом у неї захворіла донька або сталося щось інше, непередбачене, і її терміново викликали додому? Або, захопившись пошуками, вона взагалі забула про призначену зустріч?

Але посеред усіх цих можливостей перед його очима маячило видіння Луїзи в небезпеці, Луїзи мертвої.

Він знервовано пройшовся кілька разів між прилавком і дверима.

— Ви чимось стривожені? — спитав барон, уриваючи читання.

— Та ні. Просто я засидівся. Адже я тут уже дві години.

— Ми сидимо тут роки, — сказав барон, закриваючи книжку і повертаючи йому.

Лаурана взяв книжку, поклав її в портфель. Подивився на годинника: двадцять хвилин на десяту.

— Мабуть, піду вже на станцію, — мовив він.

— До вашого поїзда ще сорок п'ять хвилин, — зауважив синьйор Ромеріс.

— Трохи прогуляюся, вечір чудовий, — сказав Лаурана.

Він заплатив за дві порції коньяку, попрощався і вийшов. Зачиняючи двері, почув, як у нього за спиною його ясновельможність Луміа сказав:

— У нього побачення з жінкою, і він жде не діждеться призначеної години.

Людей на вулиці було мало. Лаурана повільно рушив до станції, снуючи невеселі думки. Вечір був справді гарний, але холодний і вітряний.

Коли вчитель уже звернув на привокзальний майдан, повз нього промчала машина, різко загальмувала метрів за десять попереду і заднім ходом порівнялася з ним. Дверці розчинилися, водій вихилився і гукнув:

— Синьйоре вчителю!

Лаурана підійшов до машини і впізнав одного з жителів свого містечка, хоч імені його пригадати не міг.

— Ви на станцію? Додому зібралися?

— Додому, — підтвердив Лаурана.

— Якщо хочете, підвезу, — сказав водій.

«Добра нагода, — подумав Лаурана. — Приїду раніше і, може, ще встигну зателефонувати Луїзі додому, довідатись, як там і що».

— Дякую, — сказав він, сідаючи поруч з водієм. Машина вихором зірвалася з місця.

17

— Чоловік він стриманий, неговіркий, іноді різкий і нетерпимий. Такі люди звичайно бувають лагідні, турботливі, навіть ласкаві; але вони здатні вибухнути під впливом миттєвого враження, від неправильно витлумаченого, спалахнути раптово, наче йому в голову щось ударить… Як учителю йому немає чого закинути: старанний, працьовитий, сумлінний. Людина високої культури, здібний педагог… З цього боку, повторюю, йому немає чого закинути… Ну, а щодо особистого життя… Я не хотів би видатися нескромним, але в царині особистих почуттів він завжди здавався мені, як би це висловитись, сповненим чоловічих комплексів, одержимим…

— Одержимим?

— Може, це слово звучить занадто сильно і не зовсім точно передає уявлення, яке можна скласти про нього, про його життя: чоловік тихий, організований, з усталеними звичками, відвертий у своїх думках і судженнях, незалежний… Але той, хто добре знає його, іноді помічає, як він раптово стає колючим, сердитим… У присутності колег-учительок або учениць він поводиться як жінконенависник. Проте, на мою думку, він просто боязкий…

— Одержимий жінками але боїться їх, схиблений на сексі — правильно я вас зрозумів? — спитав комісар поліції.

— Щось подібне, — підтвердив директор школи.

— А вчора? Як він поводився вчора?

— Я сказав би, цілком нормально. Відбув свої уроки, трохи погомонів зі мпою, з колегами. Ми розмовляли, як не помиляюся, про Борджезе[23]…

Олівець комісара поліції опустився, щоб записати це прізвище у блокнот.

— Чому? — запитав він.

— Чому ми розмовляли про Борджезе? Та тільки тому, що від якогось часу Лаурана вбив собі в голову, ніби Борджезе недооцінюють, і слід, мовляв, віддати йому належне.

— А ви що, іншої думки? — з підозрою в голосі запитав комісар поліції.

— Правду кажучи, не знаю. Мені треба було б перечитати Борджезе… Його роман «Рубе» справив на мене сильне враження. Але це було тридцять років тому, шановний комісаре, аж тридцять років тому.

— А… — сказав комісар поліції і нервовими розчерками олівця закреслив прізвище «Борджезе», яке був записав у блокнот.

— Хоч може бути, — провадив директор, — що про Борджезе ми розмовляли позавчора. Чи таки вчора… Коротко кажучи, мені не здалося, щоб учора він поводився не так, як звичайно, ніякої зміни в ньому я не помітив.

— Проте ви певні, що вчора після уроків він не лишився в школі на вчительські збори?

— Абсолютно певен.

— Чому ж тоді його мати сказала, що він залишився?

— Хтозна. Очевидно, він сказав їй неправду. Найімовірніше, він хотів приховати від матері свій зв'язок із якоюсь ланкою, а коли не зв'язок із жінкою…

— Він мав побачення, якусь зустріч… Я вже думав про це… Проте нам досі не пощастило з'ясувати, що він робив після того, як вийшов з ресторану тут, поблизу. Тобто починаючи від пів на третю дня.

— Один учень з його класу, — мовив директор, — сьогодні вранці казав мені, ніби учора ввечері бачив його в кав'ярні Ромеріса, він там сидів за столиком.

— Можна, я поговорю з тим учнем?

Директор звелів покликати хлопця. Той підтвердив, що, вчора увечері, проходячи повз кав'ярню Ромеріса, він зазирнув у вікно й побачив учителя Лаурану. Той сидів за столиком і читав книжку. Це було десь за чверть восьма, може, навіть рівно о восьмій.

Хлопця відпустили, комісар поліції поклав блокнот і олівець до кишені, зітхнув і підвівся.

— Отже, доведеться йти до кав'ярні Ромеріса, — сказав він. — Треба якомога скоріше розплутати цю історію, бо його мати вже з сьомої ранку сидить у квестурі й чекає…

— Бідолашна стара… Лаурана дуже любив свою матір, — сказав директор школи.

— Ви певні? — спитав комісар поліції.

Він почав про дещо здогадуватись і в кав'ярні Ромеріса знайшов підтвердження цим своїм здогадам.

— Як на мене, — сказав його ясновельможність Луміа, — у нього було побачення з жінкою. Він місця собі не знаходив, такий був збуджений.

— Чекав, не міг дочекатися призначеної години. І хвилювався, немов хлопчик, який іде на перше в своєму житті побачення, — сказав барон.

— Ви помиляєтеся, шановний бароне. Я певен, що побачення мало відбутися тут, але жінка не прийшла, — сказав синьйор Ромеріс.

— Не знаю, — сказав його ясновельможність Моска, — не знаю… Але що тут замішана жінка, в цьому нема ніякого сумніву… Коли, просидівши в кав'ярні дві години, він вийшов, хтось тут, пригадую, сказав, що він біжить на любовне побачення…

— Я сказав, — мовив його ясновельможність Луміа.

— Але поводився він так, як поводиться людина, котра має згаяти скількись там часу перед побаченням: раз у раз відривав погляд від книжки й дивився на двері, ходив туди-сюди по кав'ярні. А одного разу навіть відчинив двері і виглянув на вулицю, праворуч і ліворуч, — сказав його ясновельможність Моска.

— Отже, — зауважив комісар поліції, — він не знав, звідки прийде жінка, — чи справа чи зліва. З цього можна зробити висновок, що йому було невідомо, в якому районі міста та жінка живе.

— Ніякого певного висновку тут не зробиш, — сказав барон. — Дійсність завжди багатша й непередбаченіша за всі припущення. Проте як вам так хочеться робити висновки, то скажу, що коли він справді чекав у цій кав'ярні на жінку, вона мала бути з приїжджих… Де це чувано, щоб жінки виходили з дому о сьомій або восьмій вечора і бігли на побачення до кав'ярні?

— Якщо не йдеться про хвойду, — уточнив його ясновельможність Луміа.

— Такий чоловік, як він, не водиться з хвойдами, — сказав синьйор Ромеріс.

— Любий комендаторе Ромеріс, ви навіть не уявляєте, скільки чоловіків — чоловіків поважних, освічених і сповнених почуття власної гідності — домагаються прихильності хвойд, — сказав його ясновельможність Луміа. — Проте хвойда, безперечно, призначила б йому зустріч у себе вдома або в готелі. Тут могло б відбутися тільки побачення закоханих.

— Розгляньмо проблему з усіх боків, — сказав барон. — Отже, існує дві можливості: або побачення мало відбутися тут, або він мав іти кудись-інде. Припустімо, воно мало відбутися тут. Він чекає дві години, проте жінка не приходить, і він покидає кав'ярню, кажучи, ніби йде на станцію. Куди ж він пішов насправді? Тут треба добре поміркувати. Збагнувши, що його одурено або жінка не змогла прийти (хай там з якої причини), почуваючи себе присоромленим і стурбованим, він міг зробити одне з трьох: або повернувся додому мучитися в своєму ліжку від розчарування й тривоги; або пішов у дім тієї жінки вимагати пояснень, і там його порішили; або стрибнув з фортечної вежі чи кинувся під поїзд. Оскільки додому він не повернувся, лишаються дві останні версії. Тепер розгляньмо другу можливість: тобто він сидів тут, тільки щоб згаяти час, а вже потім іти на побачення. В такому разі, оскільки додому він не вернувся, лишається одна можлива версія з двох: він прийшов на місце побачення і зустрів там чоловіка, батька або брата своєї коханої, який упорав його, — і будьте здорові!

— Але, як добре поміркувати, лишається ще одна імовірна гіпотеза, менш романтична, проте очевидніша і природніша: він іде на побачення, стрічає там даму серця і в її обіймах забуває і про свою матір, і про школу, і про все на світі… Хіба виключена така можливість? — спитав його ясновельможність Моска.

— У це важко повірити: надто він чоловік спокійний, урівноважений, — сказав синьйор Ромеріс.

— Маєте рацію, — погодився його ясновельможність Луміа.

Комісар поліції підвівся.

— У мене голова йде обертом, — сказав він.

Міркування барона, такі точні й бездоганно логічні, відкрили перед ним прірву. Спробуй-но знайди всіх жінок, які могли мати з учителем взаємини, випадкові або тривалі! Для початку — всі учениці школи, адже ці дівчата віком від п'ятнадцяти до вісімнадцяти років сьогодні здатні на все. Потім — учительки. Потім — матері школярів і школярок, принаймні ті з них, які краще збереглися і відзначаються поступливістю. І нарешті жінки легкої поведінки — і ті, кого за античним звичаєм можна назвати «чесними», і ті, хто не заслуговує такої характеристики, тобто звичайні вуличні шльондри. Цій роботі кінця-краю не видно. Якщо вчитель сам не з'явиться сьогодні або завтра, немов кіт, який повертається з нічної прогулянки по дахах.

Але вчитель не міг повернутися. Він лежав під купою шлаку на дні покинутої сірчаної копальні, якраз на півдорозі між його містечком і районним центром.

18

Восьмого вересня в містечку відзначали свято діви Марії отроковиці. Статую юної діви, виряджену в золото й перли, пронесли вулицями на чолі урочистої процесії під грім духових оркестрів, від якого здригалися навіть мури. В небі розсипалися вогні фейєрверків, люди смакували м'ясом перших заколотих свиней і з'їдали гори морозива. Цього року канонік Розелло поновив звичай збирати в своєму домі друзів на честь храмового свята Марії отроковиці, чий олтар у церкві з її ім'ям він шанував особливо. Той звичай існував з давніх-давен, але торік був порушений через жалобу, яку канонікові годилося справляти по смерті Рошо. Оскільки в серпні минув уже рік з дня трагічної події, дім каноніка знову відчинився для святкового торжества, тим більше, що сьогодні превелебний отець мав оголосити про заручини свого племінника адвоката зі своєю племінницею Луїзою. Їх поєднали, казав канонік, людська злоба і незбагненна воля господня, перед якою він поступається.

— Я змирився… — пояснював він донові Луїджі Корвайя. — Богові відомо, чи хотів я, щоб вони поєдналися шлюбом, діти, які виросли в моєму домі, мов брат і сестра. Але тепер, після тієї трагічної події, ідеться про вчинок милосердя… Родичам годиться жаліти одне одного… Хіба можна дозволити, щоб моя бідолашна небога, така молода, з дитиною на руках, залишилася самотня на все життя? А з другого боку, як за нинішніх часів знайти для неї доброго чоловіка, такого, хто одружився б з нею не лише заради того, щоб їсти її хліб, хто виявив би милосердя і поставився до дівчинки як до рідної? Це нелегко, мій любий доне Луїджіно, ой як нелегко… Саме тому мій небіж, який досі не мав ніякої охоти женитися, зважився — не скажу, пожертвувати собою, в жодному разі! — на цей праведний, на цей милосердний вчинок…

— Авжеж милосердний, хай йому чорт! — майже прогарчав полковник Сальваджо, який, стоячи за спиною в каноніка, почув його останні слова.

Канонік рвучко обернувся, обурений і стривожений, але побачивши полковника, усміхнувся й лагідно дорікнув йому:

— Полковнику, полковнику… Ви завжди однаковий…

— Пробачте мені, — сказав полковник, — але ось що я хотів сказати: ви носите сутану і тому називаєте це милосердним діянням. Я — старий грішник, отож уявляю собі справу інакше. Скажу в кількох словах. Синьйора Луїза — жінка прегарна. А ваш небіж адвокат, хвалити бога, — чоловік. А чоловік, він завжди лишається чоловіком, і перед такою красою, такою грацією…

Жартівливо насварившись на полковника пальцем, канонік пішов собі, і той, почувши себе вільніше, провадив — тепер він звертався до дона Луїджі:

— Цей піп мені розводиться про милосердя! Його племінничок, бачте, пожалів жінку, за чий один погляд я хоч зараз ладен утнути яку завгодно дурницю…

І він показав на Луїзу, що стояла поруч із нареченим кузеном, напрочуд елегантна в своєму ще напівжалобному вбранні. Вона відчула на собі погляд полковника і відповіла усмішкою й ледь помітним кивком голови. Дон Сальваджо весь затремтів, нахилився до вуха дона Луїджі і майже простогнав йому голосом, сповненим притлумленої жаги:

— Бачили, яка усмішка? Коли вона всміхається, мені здається, вона скидає з себе одежу… Так ніби… — І нараз, піднісши руку, немов тримав у ній шаблю, загорлав: — В атаку, нехай йому біс, в атаку!

Побачивши, як полковник рвонувся вперед, дон Луїджі подумав, що зараз він кинеться на Луїзу. Проте той побіг у буфет, де почали роздавати морозиво.

Пішов туди й дон Луїджі. Там уже були парафіяльний священик святої Анни, нотар Пекорілла з дружиною, синьйора Дзерілло. Раз у раз замовкаючи на півслові, вони пошепки перетирали на зубах господарів. Річ цілком природна. Але дон Луїджі не мав настрою пліткувати і тому відійшов від гурту.

Нотар Пекорілла похапцем проковтнув своє морозиво і приєднався до нього. Удвох вони вийшли на балкон: свято внизу на вулиці вирувало. Дон Луїджі вилив свій поганий настрій на свято; від свята перейшов на «Фонд розвитку півдня», на компанію «Фіат», на уряд, на Ватікан, на Організацію Об'єднаних Націй.

— Які ми все-таки тварюки, — сказав він.

— Тобі тут щось не до вподоби? — поцікавився нотар.

— Усе, — відповів дон Луїджі.

— Нам треба побалакати сам на сам, — сказав нотар.

— А про що нам балакати? — втомлено зауважив дон Луїджі. — Те, що відомо мені, відомо й тобі, відомо всім. Тож який сенс говорити про це?

— Я вродився цікавим. І зараз відчуваю гостру потребу полегшити душу, а якщо я по виговорюся перед тобою, людиною, котру знаю шістдесят років, то перед ким я зможу виговоритися? Про ці речі я боюся балакати навіть зі своєю жінкою.

— Ходімо звідси, — сказав дон Луїджі.

— До моєї контори, — запропонував нотар.

Нотарева контора була за два кроки від канонікового дому, на нижньому поверсі одного з будинків. Вони зайшли туди, Пекорілла увімкнув світло, зачинив двері. Сівши навпроти, старі приятелі мовчки втупились один в одного. Нарешті дон Луїджі сказав:

— Ти привів мене сюди, щоб виговоритись. Я тебе слухаю.

Нотар якусь мить вагався. Потім різко, немов відриваючи собі клапоть шкіри, мовив з рішучістю й болем у голосі:

— Бідолаха аптекар не мав до всього цього анінайменшого стосунку.

— Яке відкриття! — буркнув дон Луїджі. — Я збагнув, що тут і до чого, вже на третьому дні жалоби.

— Ти здогадався чи довідався точно?

— Я довідався про одну річ, і мені все стало ясно.

— Про що саме ти довідався?

— Про те, що Рошо спіймав свою дружину з її кузеном на гарячому.

— Так воно й було. Мені теж стало відомо про це. Може, трохи пізніше, ніж тобі, але стало відомо.

— Я дізнався про це дуже скоро, бо мати дівчини, яка служить у моєї тітки Клотільди, працює служницею в домі Рошо.

— Он як… Тоді ти, певно, знаєш, що зробив Рошо, коли застукав дружину, м'яко кажучи, під час ніжної розмови з кузеном?

— Нічого він не зробив. Повернувся до них спиною і пішов собі.

— Христе-боже праведний! І він лишив їх живими? Я порішив би обох.

— Пусті балачки… Тут, на землі честі і ревнощів, зустрічаються на диво довершені екземпляри рогоносців… І головне в тому, що бідолаха лікар був безумно закоханий у свою дружину.

— Ну, а я можу розповісти тобі, що було далі, бо знаю про це з перших рук. Мені розказав паламар… Але пообіцяй…

— Ти мене знаєш. Не проговорюся навіть під тортурами…

— Ну то слухай. Десь із місяць Рошо мовчав. Потім одного дня пішов до каноніка, розповів про перелюбство, яке відкрив, і поставив старому ультиматум: або той накаже племінникові виїхати з містечка й ніколи сюди не повертатись, або він, Рошо, передасть своєму приятелеві, депутатові-комуністу, деякі документи, що спровадять коханця його дружини до в'язниці.

— Але як він роздобув ті документи?

— Одного дня, коли Розелло кудись поїхав, Рошо зайшов до його кабінету… Так принаймні розповідали мені… Молодий практикант, що був на той час у конторі, дозволив йому увійти, а потім і залишив його там самого. Він сказав лікареві, що Розелло у від'їзді і скоро не повернеться, проте Рошо запевнив хлопця, ніби адвокат призначив йому зустріч саме на сьогодні. Настав полудень, практикантові час було йти снідати. Оскільки він не знав, що взаємини між лікарем і адвокатом змінилися, то без вагань залишив Рошо в конторі самого, і той сфотографував усе, що хотів… Я кажу сфотографував, бо, як точно відомо, Розелло ні про що не здогадувався, нічого не знав, аж поки Рошо не поговорив з каноніком. Коли ж канонік розповів племінникові про погрозу лікаря, Розелло допитав практиканта. Юнак згадав про ті відвідини і не став приховувати, що залишав Рошо в конторі самого. Розелло мав нервовий напад, вліпив практикантові ляпаса і розрахував його; потім одумався, розшукав хлопця, пояснив йому, ніби втратив контроль над собою, бо Рошо дорікав йому за те, що змусив його марно чекати, а зустрітися вони повинні були в дуже важливій справі. Розелло дав юнакові десять тисяч лір і знову взяв його на службу…

— Ото стільки розповів тобі паламар?

— Ні, про це я довідався від батька того практиканта.

— Виходить, Розелло тримав на видноті такі важливі документи?

— Цього тобі не скажу. Можливо, Рошо мав другого ключа від сейфа. А потім Розелло робить усе що йому заманеться вже багато років і з повним успіхом, отож, мабуть, він вважав себе в цілковитій безпеці… Та коли дядько розповів йому про погрозу Рошо, адвокат відчув, що земля у нього під ногами захиталася.

— Достоту так, — підтвердив дон Луїджі. — Моя тітка Клотільда, правда, вважає, ніби Рошо вдався до таких крайніх заходів через те, що закохані більше не могли критися, не могли прикидатись… Від жаги начебто.

— Якої там жаги! — сказав нотар. — Ті двоє давно звикли, адже вони любилися ще відтоді, як приїздили з коледжу до дядька на канікули. Спочатку вони ховалися з цим від каноніка, потім від Луїзиного чоловіка. Може, навіть це подобалося їм: приємне відчуття забороненої втіхи, насолода від ризику…

У цю мить постукали в двері. Постукали легенько, але наполегливо.

— Хто б то міг бути? — стривожився нотар.

— Іди відчини, — сказав дон Луїджі.

Нотар пішов відчиняти. То був комендаторе Дзерілло.

— Чого ви покинули свято і замкнулися в цій конторі? — спитав він.

— Ми вже насвяткувалися, — холодно відповів нотар.

— І про що ж ви тут розмовляєте?

— Про погоду, — сказав дон Луїджі.

— Облишмо погоду, бо вона чудова і балакати про неї нема чого… Я не збираюся грати з вами у схованки. Якщо я не поговорю з кимось, то лусну з люті. А ви розмовляєте якраз про те, що в мене сидить отут, — і комендаторе Дзерілло притулив долоню до грудей, скреготнувши зубами, наче від нестерпного болю.

— Якщо не можете далі витримати, говоріть. Ми вас слухаємо, — сказав дон Луїджі.

— А ви будете мовчати?

— А про що нам говорити? — з наївним подивом запитав нотар.

— Викладімо карти на стіл: ви щойно розмовляли про сьогоднішні заручини, про Рошо, про аптекаря…

— Таке нам і не снилося, — сказав нотар.

— …і про того бідолаху Лаурану, — провадив комендаторе, — котрий щез, як ото Антоніо Пато в «Морторіо».

Півсотні років тому під час вистави дійства кавалера д'Оріоля «Морторіо, або Страсті Господні» Антоніо Пато, який грав роль Іуди, провалився в люк під сценою, що відкрився згідно зі сценарієм, як відкривався до того сотні разів — і на репетиціях, і під час вистав. З тією тільки різницею (і це передбачено сценарієм не було), що відтоді про Антоніо ніхто і слухом не чував. Та подія перейшла у прислів'я, і про неї завжди згадували, коли люди або якісь речі зникали без сліду. Отож згадка про Пато розвеселила дона Луїджі і нотаря. Проте вони відразу опанували себе і знов прибрали серйозного і стурбованого вигляду людей, які нічого не розуміють. Уникаючи погляду Дзерілло, вони спитали:

— А до чого тут Лаурана?

— Наївні бідолахи, — з ласкавою іронією мовив комендаторе. — Невинні немовлята, що нічого не знають, нічого не розуміють… Нате ось пальчика, кусніть його, кусніть!

І він підніс до рота нотареві, а потім і донові Луїджі відставлений від стиснутого кулака мізинець, як це робили раніше недосвідчені у тонкощах гігієни матері, коли у їхніх діток починали різатися зуби.

Усі троє засміялися. Потім Дзерілло сказав:

— Я оце довідався дещо про сердешного Лаурану. Тільки, це повинно лишитися між нами трьома, самі розумієте…

— Лаурана був дурень, — сказав дон Луїджі.

Агата Крісті

НА КОГО ВКАЖЕ ПАЛЕЦЬ

Роман

З англійської переклав Володимир Мусієнко

Перекладено за виданням: Agatha Christie, The Moving Finger, Dell Publishing Co., Inc. New York, 1964

1

Я досі часто згадую той ранок, коли прийшов перший анонімний лист. Його принесли з поштою під час сніданку. Пам'ятаю, я розкривав листа поволі, відчуваючи, як час ніби уповільнює свій плин і кожна мить набував особливої ваги. Лист був місцевий з машинописною адресою. Я розкрив його першого, бо на двох інших стояли лондонські штемпелі — один з тих листів, напевне, був з рахунком, а на другому я впізнав письмо одного з моїх надокучливих кузенів.

Моторошно тепер згадувати, як потішив нас із Джоанною цей лист, адже тоді ми й гадки не мали, що далі буде кров, насильство, підозра, страх. Просто було важко пов'язати все це з Лімстоком.

Та бачу, я невдало почав свою розповідь, бо не пояснив, що таке Лімсток.

Після авіаційної катастрофи мене довго переслідував смертельний жах, хоч лікарі й медсестри заспокоювали, казали, все минеться, мовляв, могло бути гірше — так, що й до смерті не встав би з ліжка. Нарешті гіпс зняли, і я знову навчився володати кінцівками. Мій лікар, Маркус Кент, поплескав мене по плечу і сказав, що все буде гаразд, я видужаю, але для цього слід виїхати на півроку у найглухіший провінційний закуток.

— Поїдьте у таке місце, де вас ніхто не знає, — сказав Маркус Кент. — Забудьте про всі справи. Захопіться місцевим життям, цікавтеся провінційними плітками, будьте у курсі всіх скандалів. Зрідка пиво — ось вам рецепт. Отож відпочинок і цілковитий спокій.

Відпочинок і цілковитий спокій! Де ж пак!

Отже, про Лімсток і Літтл-Ферз.

За часів норманського панування Лімсток був важливим політичним центром. А вже у двадцятому сторіччі про його існування мало хто й чув. Маленьке провінційне містечко, оточене з усіх боків заростями вересу й болотами, розташувалося за три милі від шосе. А щодо Літтл-Ферза — то це чепурний білий будиночок з похилою вікторіанською верандою, пофарбованою у світло-салатовий колір.

Моя сестра Джоанна як побачила Літтл-Ферз, так одразу, і сказала: це найкращий притулок для хворого. Господиня, що була до пари будиночку, мила, допотопна старенька леді, наскрізь просякнута вікторіанським духом, пояснила Джоанні, що вона ніколи б не здала Літтл-Ферза, коли б, мовляв, не такі скажені податки.

Після залагодження всіх необхідних формальностей ми з Джоанною приїхали з речами і поселилися у Літтл-Ферзі. А господиня дому, міс Емілі Бартон, переїхала на квартиру до своєї колишньої покоївки («Моя вірна Флоренс», — називала її міс Бартон). У Літтл-Ферзі за покоївку лишилася Партрідж — похмура, але справна особа, якій удень приходила допомагати дівчина.

Не встигли ми розташуватись, як мешканці Лімстока занадилися до нас із урочистими візитами. Хто тільки не приходив: суддя Сіммінгтон — худий, стриманий, з буркотливою дружиною, що полюбляла грати у бридж; смаглявий сумовитий лікар, доктор Гріффіт, у товаристві своєї дебелої і енергійної сестри; вікарій — чоловік літній, вчений і, звісно ж, неуважний; його дружина — дивна жінка з відстороненим виразом обличчя; багатий колекціонер, містер Пай, з кутка Праєрс-Енд і, нарешті, сама міс Емілі Бартон — чудовий взірець містечкової старої дівки.

Якось Джоанна сказала, зачудовано дивлячись на візитні картки:

— Слухай, Джеррі, я навіть не підозрювала, що люди можуть запрошувати в гості візитками.

— Бо ти не знаєш провінції.

Джоанна — гарненька і весела дівчина, кохається у танцях, коктейлях, флірті та їзді на швидкісних машинах. Вона створена для великого міста.

— Не вигадуй, Джеррі, у мене цілком підходящий вигляд для Лімстока.

Я уважно її оглянув і дозволив собі з нею не погодитися. На Джоанні був чудовий костюм спортивного крою. Він їй личив, ба вона справляла в ньому враження, але для Лімстока це було занадто.

— Аж ніяк, моя люба, — заперечив я. — Твій одяг нікуди не годиться. На тобі має бути старенька вицвіла твідова спідниця, а до неї гарний кашеміровий джемпер, ще підійшло б приношене вовняне пальто, на голову фетровий капелюшок, а на ноги грубоплетені панчохи і міцні черевики. Та й лице нікуди не годиться.

— А це ще чому?! Я наклала шар спеціальної, під засмагу, косметики.

— То ж то й воно, — насмішкувато підкреслив я. — Ось якби ти жила тут, то лише б злегка припудрювала ніс і, вже напевно, не вискубувала брів.

Джоанна засміялась і сказала, що ще ніколи не була в селі і хоче досхочу ним натішитися.

— Обридне воно тобі, ще й як, — співчутливо сказав я.

— І чого б то! Я по горло сита лондонською компанією. Можеш посміятися, але я геть-чисто розчарувалась у Полові. І, мабуть, не скоро від нього отямлюсь.

Я завжди ставився скептично до сердечних справ Джоанни, бо, зрештою, всі вони були схожі й відбувалися за одним «сценарієм». Спершу вона до нестями закохувалась у якогось невдаху, невизнаного генія. Вислуховувала його нескінченні скарги й нарікання на весь світ і добивалася, щоб його визнали. Потім він виявлявся невдячним, і глибоко ображена Джоанна заявляла, що її серце розбите, аж поки, бувало, нагодиться інший понурий молодик. Як правило, це траплялося тижнів за три.

Я не переймався любовними драмами Джоанни, але помітив, що життя у провінції стало для моєї чутливої сестри чимось новим, захопливим. Вона охоче збавляла час, роблячи візити чемності. Ми щодня одержували запрошення, радо їх приймали і запрошували до себе. Пас це захоплювало, як нова гра.

Тож я й кажу, що коли ми одержали анонімного листа, він приголомшив і розсмішив нас водночас. Я дивився на нього і нічого не міг утямити. Друковані слова були вирізані й наклеєні на аркуші паперу. В щонайбрудніших виразах анонімник твердив, ніби ми з Джоанною ніякі не брат і сестра.

— Гей, Джеррі, що там таке?

— Якась брудна анонімка.

Я не міг отямитися від струсу, бо якось не чекаєш такого у безтурботному плині лімстокського життя. Джоанна одразу ж зацікавилася листом.

— Та невже? А що в пій?

В романах, я помітив, анонімок намагаються не показувати жінкам, оберігаючи їхні слабкі нерви. На жаль, я не додумався приховати листа від сестри, а відразу дав його їй. Але Джоанна виправдала мою віру в її мужність і твердий характер. Лист лише розважив її.

— Який жахливий бруд! Я давно чула про анонімні листи, але досі жодного не тримала в руках. Вони завжди такі бувають?

— Не знаю. Я їх теж не одержував.

Джоанна захихотіла.

— Слухай, Джеррі, а ти правду сказав про мою косметику. Вони й справді мають мене за повію.

— А ще, — додав я, — треба зважити й на те, що наш батько був високий на зріст, чорнявець із запалими щоками, а матінка — маленька, білява і блакитноока. Просто я удався в батька, а ти — в матір.

Джоанна задумливо кивнула головою.

— Справді, ми геть не схожі. І ніхто не повірить, що ми брат і сестра.

— Хтось таки напевно не повірив.

Джоанні все це видалося страшенно смішним. Вона підняла листа за ріжок і спитала, що з ним робити.

— Найсправедливіше було б зі словами обурення кинути його у вогонь.

Я підтвердив сказане ділом, та так, що Джоанна заплескала в долоні.

— Блискуче, Джеррі! Тобі тільки на сцену. Добре, що в нас і досі є каміни.

— Кинути в кошик на сміття було б не так драматично, — погодився я. — Звісно, можна було б підпалити листа сірником і дивитися, як він поволі горить.

— Чомусь воно завжди не хоче горіти, коли його підпалюєш. Гасне. Тобі довелося б терти сірник за сірником, — сказала Джоанна.

Вона встала і підійшла до вікна, потім рвучко обернула голову.

— Цікаво, хто його написав?

— Боюсь, ми про це ніколи не дізнаємося.

— Так, схоже, не дізнаємося, — задумливо мовила Джоанна і за хвилину повела далі: — Просто незбагненно. Мені чомусь здавалося, що ми їм сподобалися.

— Так воно і є. Це витівки якогось недоумка.

— Може, й так. Пхе, бридота!

Джоанна вийшла з кімнати, а я, курячи цигарку, подумав, що вона таки має рацію. Це бридко. Комусь не подобається наш приїзд сюди, Джоаннина юна і вміло підкреслена врода, хтось захотів зробити їй боляче. Найліпше, напевне, сприймати листа з гумором, та на душі було невесело.

Того ранку прийшов доктор Гріффіт. Ми домовилися з ним, що він ретельно, як і щотижня, мене обстежить. Мені подобався Оуен Гріффіт — смаглявий, незграбний, вайлуватий, але з вправними руками й дуже сором'язливий.

Він сповістив про значне поліпшення мого здоров'я, а потім спитав:

— Як ви себе почуваєте? Мені здається, вам сьогодні не зовсім добре, не від погоди часом?

— Та ні, все гаразд. Просто під час вранішньої кави надійшла брудна анонімка і лишила у роті поганий присмак.

Портфель випав йому з рук, тонке смагляве обличчя вражено витяглося.

— Ви хочете сказати, що теж одержали анонімку?

Я був здивований не менше від нього.

— Отже, вони тут у ходу?

— На жаль, так, віднедавна, — сумно проказав Гріффіт.

— Он воно що! Тоді мені все зрозуміло. А я подумав, що це наш приїзд комусь не припав до душі.

— Ні, ні. Тут щось зовсім інше. Просто… А про що був лист? Принаймні… — Він раптом почервонів і знітився. — Мабуть, мені не слід було питати?

— Заспокойтеся, Гріффіте, нічого особливого. В ньому йшлося про те, що Джоанна ніяка мені не сестра, мовляв, я привіз сюди повію. Оце вам зміст у двох словах.

Його смагляве обличчя спалахнуло від гніву.

— Яке паскудство! А ваша сестра, як вона це сприйняла?

— О, Джоанна в мене молодця. Вона дівчина сучасна і з характером. Її це навіть потішило. До того ж вона таких листів ніколи не одержувала.

— Хвалити бога, — тепло мовив Гріффіт.

— Саме так, напевне, й слід дивитися на анонімки — як Джоанна. І не перейматися.

— Воно-то, може, й так, але… — почав і одразу ж змовк Оуен Гріффіт.

— Що?

— Бачте, містере Бертон, досить цій халепі початися — і вже її не спиниш.

— Уявляю.

— Сподіваюсь, ви розумієте, що це явище патологічне.

— Ви когось підозрюєте?

— Ні, але хотів би знати, хто це. Розумієте, анонімну пошесть, як правило, викликає одна з двох причин: конкретна — коли листи спрямовані проти однієї людини або групи людей, тобто вони мотивовані. Людина має зуба на когось і шукає найбрудніший і найпідступніший спосіб поквитатися. Це підло й гидко, але така людина не конче має бути з якоюсь патологією. Такі випадки легко розкриваються. Найчастіше анонімником буває вигнаний слуга, якась заздрісниця тощо. А ось коли причина не конкретна, а загальна — тоді все значно серйозніше. У такому разі листи надсилаються без розбору і служать одній меті — помститися за власні невдачі. Як я вже сказав — це патологія. З кожною дниною вона зростає. Врешті-решт анонімника викривають; найчастіше ним буває людина, на яку й не подумаєш. Ось так. Щось подібне зайшло торік на півночі графства. Тоді анонімницею виявилася старша відділу дамських капелюшків у великому магазині. Тиха, порядна жінка і працювала в магазині багато років. Але то була особиста ворожнеча. Я знаю, Бертоне, що таке анонімки, тому такий наляканий.

— І давно це почалося?

— Не думаю, та й важко сказати, якщо по правді. Бо коли люди одержують такі листи, то найчастіше нікому про них не кажуть і кидають їх у вогонь. Я сам дістав такого листа. І суддя Сіммінгтон теж. І ще кілька моїх пацієнтів казали мені.

— І всі ті листи на один копил?

— Так, звісно. Все обертається навколо амурів. Це їхня незмінна прикмета, — він посміхнувся. — Сіммінгтона звинувачено у таємному зв'язку з секретаркою — нещасною на вигляд, літньою міс Гінч, якій щонайменше сорок; носить пенсне, а передні зуби в неї як у кроля. Сіммінгтон відніс його просто в поліцію. Мене ж звинуватили у порушенні професійного етикету з пацієнтками. Навіть подробиць не забули вказати. Всі ці листи наївні й безглузді, але страшенно злостиві. — Його лице змінилося, спохмурніло. — Знайте, такі речі можуть бути дуже небезпечними.

— Цілком можливо.

— Бачте, хоч листи й грубі, написані по-дитячому, та рано чи пізно котрийсь із них влучить у слабину. І тоді один бог знає, що може скоїтися! А найбільше мене турбує те, який ефект справить анонімка на підозріливу й неосвічену людину. Для таких усе написане — чиста правда. І тоді слід чекати найстрашнішого.

— Мій лист був досить безграмотний. Мені навіть здалося, що його писала майже неписьменна людина, — сказав я задумливо.

— Хтозна! — кинув Оуен і пішов.

Обмірковуючи все згодом, я відчув, що те «хтозна» занепокоїло мене.

Я не збираюсь удавати, ніби анонімка не зіпсувала мені настрою, бо вона таки його зіпсувала, та я дуже скоро про неї забув. Тоді я не сприйняв її серйозно. Пам'ятаю, я заспокоював себе тим, що, мовляв, таке не диво у віддалених провінційних містечках. Десь — найпевніш, це справа рук якоїсь істерички, одержимої манією скрізь шукати драми.

Та коли всі листи написані так само по-дитячому, вони не накоять багато лиха.

Наступний інцидент, якщо можна так його назвати, стався через тиждень, коли Партрідж процідила крізь зуби, що Беатріс, дівчина, яка приходила вдень допомагати їй, сьогодні не прийде.

— Мені здалося, сер, що дівчина чимось серйозно засмучена, — додала Партрідж.

Я не міг збагнути натяків Партрідж, але подумав собі (і помилився), що в цієї Беатріс негаразд із шлунком, чого Партрідж, з її делікатністю, не могла сказати прямо. Я поспівчував дівчині й висловив надію, що їй скоро покращає.

— Дівчина почуває себе добре, сер. Вона у пригніченому стані.

— Он як!

— Через листа, що вона одержала, — вела далі Партрідж. — Напевне, якогось брудного змісту.

З похмурого погляду Партрідж я зрозумів, що натяки стосувалися мене. Кров ударила мені в обличчя. Я ледве міг би впізнати Беатріс, якби вона стрілася мені на вулиці, так погано я її знав. Каліка, що шкандибає на милицях, навряд чи підходяща особа на роль спокусника провінційних дівчат.

— Це вже чортзна-що! — вигукнув я роздратовано.

— Сер, я те саме сказала матері Беатріс. Подібного у цьому домі ніколи не було й не буде, поки я тут порядкую. А що стосується Беатріс, то дівчата тепер не такі, як колись. І як там вони поводяться, теж не можу судити. Але річ у тім, сер, що знайомий Беатріс, той хлопець, з яким вона зустрічається, теж одержав подібного листа. А він не настільки розважливий, щоб зрозуміти все правильно.

— Зроду не чув нічого безглуздішого! — розсердився я.

— Я вважаю, сер, нам слід позбутися дівчини, — правила своєї Партрідж. — Я певна, тут щось негаразд. Немає диму без вогню — ось що я вам скажу.

Я навіть не підозрював, як увіриться мені це прислів'я.

Так сталося, що того ранку я мав гуляти у містечку. Стояв ясний сонячний день, повітря було прохолодне і свіже, пахло весною. Взявши милиці, я вийшов з дому і рішуче заперечив, щоб Джоанна супроводжувала мене. Ми вмовилися, що вона забере мене машиною.

— Ну, Джеррі, у тебе буде вдосталь часу переговорити з усіма в Лімстоку, — покепкувала Джоанна.

— Я так і зроблю.

Справді-бо, саме вранці на Хай-стріт мешканці Лімстока, перебігаючи з крамниці в крамницю, при коротких зустрічах обмінюються новинами. Однак мені не довелося йти до центру самому. За якихось двісті ярдів позаду пролунав велосипедний дзвінок, заскрипіло гальмо і Мейган Хантер звалилася зі свого вело просто мені під ноги.

— Привіт, — гукнула вона, звівшись на ноги, і почала обтрушуватись.

Мейган мені подобалася, і я чомусь завжди ставився до неї співчутливо. Вона була приймачкою судді Сіммінгтона, дочкою місіс Сіммінгтон від першого шлюбу. Ніхто не згадував про містера (чи капітана) Хантера. Я лише дізнався, що про нього не варто й згадувати. Подейкували, ніби він знущався над місіс Сіммінгтон. Вона розлучилася з ним через рік після одруження. Місіс Сіммінгтон була жінка з достатком і поселилася з маленькою дочкою у Лімстоку, щоб забути все, а потім одружилася з єдиним достойним одинаком у містечку — Річардом Сіммінгтоном.

Від другого шлюбу знайшлося двоє хлопчиків, яких батьки обожнювали, і, мені здавалося, Мейган почувала себе чужою в сім'ї. Вона аж ніяк не була схожа на свою матір, маленьку меланхолійну жінку, що завжди нарікала на своє здоров'я та клопіт із прислугою. Мейган була дівчина висока на зріст і, хоч їй уже виповнилося двадцять, скидалася на шістнадцятирічну школярку з копицею рудого волосся, зеленкувато-карими очима, тонким вилицюватим обличчям і напрочуд чарівною кривою посмішкою. Одягалася вона як попало — в усе сіре, заношене. На ногах незмінно мала грубоплетені, діряві панчохи.

Цього ранку вона видалася мені більше схожою на конячку, ніж на людину. І справді, вона могла зійти за милу конячку. Мейган говорила, як завжди, поквапом, захекано, перестрибуючи з думки на думку.

— Я була на фермі Лешерів, хотіла подивитися, чи в в них качині яйця. У них стільки маленьких поросяток! Рожевенькі такі! Ви любите поросяток? Я люблю. Мені навіть подобається, як вони пахнуть.

— Добре доглянуті поросята не повинні пахнути, — сказав я.

— Хіба? А у нас вони скрізь пахнуть. Ви в містечко? Я побачила, що ви самі, й вирішила зупинитись та пройтися з вами до центру. Тільки зупинилась надто різко.

— Аж порвали собі панчохи.

Мейган сумно подивилася на праву ногу.

— А й справді. Але дві дірки там уже були. Пусте.

— Мейган, ви коли-небудь лагодите свої панчохи?

— Інколи, як мати побачить. Та вона рідко мене бачить, отож лихо невелике, правда?

— Але ж ви вже доросла, пора б це зрозуміти.

— Ви хочете сказати, що я маю бути схожою на вашу лялечку сестру?

Мене образив такий випад проти Джоанни.

— Просто вона завжди чисто й охайно вдягнена, і на неї приємно подивитися.

— Вона гарненька і нітрішки не схожа на вас, правда? А чому?

— Брати й сестри не завжди схожі.

— Це так. Я теж не схожа на Браєна і Коліна. А Браєн і Колін не схожі один на одного. Дивна це річ. Дуже дивна, чи не так?

— Що саме?

— Сім'ї, — відповіла вона коротко.

— Може, й так, — сказав я замислено.

Мені було цікаво, які думки снуються в її голові. Якийсь час ми йшли мовчки, потім Мейган спитала:

— Ви льотчик?

— Льотчик.

— Це там вас покалічило?

— Еге ж. Я розбився.

— А в Лімстоку льотчиків немає.

— Немає. А вам хотілося б літати?

— Мені?! Та хай бог милує! Я блюватиму. Мене у поїзді і то нудить.

Вона помовчала хвилину-другу, потім спитала навпростець, як можуть лише діти:

— Ви одужаєте і знову літатимете чи так і шкандибатимете на милицях?

— Мій лікар запевняє, що я одужаю.

— А йому можна вірити?

— Гадаю, можна. Та я й сам у це вірю.

— Тоді все гаразд. Бо люди часто обманюють.

Я нічого не міг заперечити і вислухав це її твердження мовчки.

Мейган раптом споважніла й сказала:

— Що ж, я рада. Мені здавалося, ви такі сердиті через те, що скалічені на все життя. Але як ви завжди такий сердитий, тоді все гаразд.

— Я не сердитий.

— Ну то дратливий.

— Я дратуюся тому, що хочу чимшвидше одужати, але таких речей не прискориш.

— Тоді навіщо ж нервуватися?

Я розсміявся.

— Моя люба дівчино, хіба вам ніколи не хотілося прискорити подій?

Мейган задумалася і сказала:

— А навіщо це мені? Та й куди поспішати? Нічого в мене ніколи не трапляється.

Мене вразила безнадія в її голосі й словах.

— Слухайте, Мейган, ви хоч чимось захоплюєтесь у житті?

Вона знизала плечима.

— А чим тут захоплюватися?

— Ну, хоч якесь хобі у вас є? Може, гра? А друзі у вас є?

— Гравець з мене ніякий. Та й дівчат тут мало, а ті, що є, мені не подобаються. До того ж вони вважають мене за ненормальну.

— Дурниці. Ви цілком нормальна.

Мейган похитала головою. Ми вже виходили на Хай-стріт, коли вона раптово зупинилася.

— Он іде міс Гріффіт. Противнюща жінка. Вона весь час присікується до мене. Терпіти її не можу.

Не встиг я слова мовити, як міс Гріффіт була вже біля нас. Сестра лікаря, Еймі Гріффіт, мала все, чого так бракувало її братові. Вона була вродливиця, з приємним смаглявим лицем і мала гучний голос.

— Привіт вам обом! — прогриміла вона до нас. — Чудовий ранок, правда? Мейган, саме тебе я й хотіла побачити. Мені потрібна допомога. Треба купити конверти.

Мейган щось пробурмотіла, сперла велосипеда на бордюр, скочила в сідло і поїхала до універсального магазину.

— Дивна дівчина, — сказала міс Гріффіт, дивлячись їй услід. — Ледащо, яких світ не бачив. Тиняється цілісінькими днями без діла. Страшний хрест бідолашній місіс Сіммінгтон. Чого вже вона не робила, аби прилучити дівчину до якоїсь справи: друкарства, куховарства або просто кролів розплоджувати. Треба ж їй чогось навчитися.

Я не міг не погодитися з нею, але в душі відчував, що на місці Мейган опирався б будь-якій пропозиції Еймі Гріффіт з однієї простої причини — все її єство викликало в мене відразу.

— Просто не віриться, що це в неї від лінощів, — провадила міс Гріффіт. — І я певна: не тому, що в неї в голові тільки хлопці, адже вона негарна й неприваблива. Мені часом здається, що вона несповна розуму. Яке то горе бідолашній матері. Батько її, я вам скажу, — вона притишила голос, — був трішки той, не при своєму розумі. Боюсь, вона вдалася в нього. Ах, бідолашна мати! Воно, звісно, всякого люду має бути на світі. І таких, як Мейган, треба.

— Хвала творцеві, так воно і є, — підхопив я.

Еймі Гріффіт задоволено всміхнулася.

— Та й справді, що б воно було на світі, якби всі люди були однаковісінькі. Але я терпіти не можу, коли ось так марнують життя, замість того, щоб брати від нього все, як оце я. Мені часто закидають, мовляв, у провінції можна померти з нудьги. Аніскілечки. У мене по горло справ, я аж горю! Немає ні хвилини спокою: і тобі інститут, і всілякі комітети, вже не кажу, що на мені Оуен.

Тут міс Гріффіт побачила знайому на тому боці вулиці і, прогримівши якесь вітання, підстрибом пішла до неї. А я спокійно попрямував до банку.

Міс Гріффіт завжди страшенно втомлювала мене.

Свої справи у банку я залагодив швидко і пішов до контори «Голбрайт, Голбрайт і Сіммінгтон». Не знаю, чи були там коли-небудь Голбрайти, бо я їх у вічі не бачив. Мене провели до Річарда Сіммінгтона. Зі смаком обставлений кабінет. Під стінами шафи з безліччю шухлядок, де лежали справи. На кожній шухлядці табличка: «Леді Хоуп», «Сер Еверард Kapp», «Вільям Єтсбі-Хоарс, есквайр», «Померлі» тощо. Все це навіювало думки про давність родів у графстві й давність, а отже, й законність фірми.

Коли містер Сіммінгтон схилився над паперами, які я приніс, мені спало на думку, що коли місіс Сіммінгтон спіткала невдача у першому шлюбі, то їй просто пощастило у другому. Річард Сіммінгтон був уособленням респектабельності, тим чоловіком, який ніколи не завдасть прикрощів дружині. У нього була довга шия, гострий борлак, блідувате лице і довгий тонкий ніс. Без сумніву, добра людина, гарний чоловік і батько, але не з тих, хто схильний до імпульсивних дій.

Невдовзі містер Сіммінгтон підвів голову і заговорив — чітко, повільно, показуючи себе людиною ділового і кмітливого розуму. Ми потисли одне одному руки і таким чином покінчили справу. Я встав, щоб іти, але вже біля дверей зупинився і сказав:

— А знаєте, я йшов сюди з вашою приймачкою.

Якусь мить містер Сіммінгтон дивився на мене так, ніби не знав, хто його приймачка, потім осміхнувся і сказав:

— А, так, так, Мейган. Вона щойно приїхала зі школи. Ми саме вирішуємо, де б її влаштувати. Хоча, звісно, вона ще дуже молода. Кажуть, вона відстає у розвитку. Атож, саме так і кажуть.

Я вийшов з кабінету. У приймальні було троє. На високому табуреті сидів старий чоловік і повільно, але старанно, писав. На лаві примостився дрібний, як курча, хлопчик. Середніх літ жінка з кучерявим волоссям і в пенсне швидко друкувала.

«Якщо це міс Гінч, — подумав я, — тоді важко не погодитися з Оуеном Гріффітом, що між нею і Сіммінгтоном навряд чи міг бути таємний зв'язок».

Я зайшов до пекарні, щоб купити булку з родзинками. Там мене радо зустріли й зі словами: «Щойно з печі, сер», — вручили булку. І коли її ніжне тепло обігріло мені груди, то лишилося тільки повірити пекареві.

Вийшовши з пекарні, я роззирнувся на всі боки, сподіваючись побачити Джоанну з машиною. Прогулянка добряче мене втомила, та й незручно було йти на милицях і нести булку. Але Джоанни піде не було. Натомість по тротуару До мене йшла, ні, не йшла, а пливла богиня. Справді, інакше її не назвеш. Прекрасні риси, золотисті кучері, вишуканих форм тіло. І йшла вона, як богиня, — легенько, ніби підпливала ближче й ближче. Яка дівчина! Дух перехоплює!

Мій палкий захват не минув для мене безкарно. Почалося з булки. Вона випала у мене з рук на тротуар. Нахилившись по неї, я впустив милицю і заточився. Сильна рука богині підхопила мене і не дала впасти. Я почав щось мимрити:

— Не знаю, як і дякувати… Ради бога, вибачте…

Вона підняла булку, милицю, подала їх мені і щиро всміхнулася.

— Все гаразд, запевняю вас, — сказала вона, і чарівний образ богині раптом зник. Натомість переді мною стояла гарна, ставна дівчина, та й годі. Я раптом подумав, як би все склалося, коли б олімпійські боги наділили троянську Єлену таким грубим акцентом. Дивна річ, дівчина так схвилювала душу своєю чарівною вродою, та досить їй було розтулити рота й заговорити, як та чарівність зникла без вороття, наче й не було її. Я знав, що буває навпаки. Пам'ятаю, мені довелося бачити маленьку, похмуру з мавпячим обличчям жінку, якої ніколи не хотілося бачити вдруге, та коли вона починала говорити, ставалося чудо — здавалося, сама Клеопатра воскресала.

Я так глибоко загадався, що не почув, як Джоанна зупинила машину позад мене. Лише її голос привів мене до тями.

— Що з тобою, Джеррі?

— Та нічого. Просто думав собі про Єлену Троянську та інших.

— Гарненьке ж місце ти вибрав для цього, — зауважила Джоанна. — Чудило, та й годі — стоїть із роззявленим ротом і притискає булку до грудей.

— У мене був шок. Я несподівано перенісся у Трою і повернувся назад. Ти часом не знаєш, хто та дівчина? — показав я вслід богині.

Джоанна пильно подивилася на дівчину і сказала, що то Елсі Холланд, гувернантка Сіммінгтонів.

— То це на неї ти так рота роззявляв? Що ж, вона приємна, але простачка.

— Я це помітив. Справді, симпатична дівчина, та й тільки. А спершу видалася мені Афродітою.

Джоанна відчинила двері, і я сів у машину.

— Дивно, правда, Джеррі? Як часто людина має прекрасну подобу, але зовсім не приваблює, як ось ця дівчина. А шкода.

Я відповів, що для гувернантки й того досить.

Пополудні ми пішли на чай до містера Пая.

Містер Пай був пухкенький коротун, закоханий у свої «милі» стільчики, дрезденських пастушок і колекцію меблів різних епох. Він жив у Прайорс-Лоджі, поблизу якого були залишки старого монастиря, зруйнованого за часів реформації.

В його домі від усього так і подихало вишуканістю. Навіть штори й диванні подушки були з найдорожчого шовку пастельних тонів. Маленькі, пухкі руки містера Пая тремтіли від захвату, коли він описував і показував свої багатства, а коли переказував захопливі обставини, за яких привіз італійське ліжко з Верони, його голос зривався на писк.

Ми з Джоанною теж були в захваті від антикварних речей і похвалили його надбання.

— Яка це втіха, яка втіха мати таке у нашому містечку, — щебетав містер Пай. — А люди в нас, святий боже, — ниці селюки. Гірше — вандали, ну, чисті тобі вандали! А що коїться в їхніх будинках — плакати хочеться, шановна леді, я вас запевняю, просто хочеться плакати. Ви й самі вже, напевне, відчули це?

Джоанна зізналася, що не встигла.

— Будинок, що ви його обрали, належить міс Емілі Бар-тон, не вгавав містер Пай. — Він досить пристойний. І в ньому є кілька гарних речей. Навіть дуже гарних. Деякі з них просто першорядні. Я б сказав, що в неї є смак, хоча тепер я цього не зовсім певен. Часом мені здається, ніби вся обстановка в її домі — просто вияв сентиментальності. Вона любить зберігати речі такими, як вони були завжди, але не з якихось вищих міркувань. Це в неї не від прагнення до гармонії, а лише тому, що так робила її мати.

Він повернувся до мене і заговорив зовсім іншим голосом, в якому зник тон захопленого актора, а натомість з'явилося щось від завзятого пліткаря.

— Скажіть, ви зовсім нічого не знаєте про цю сім'ю? Нітрішки? І квартирні агенти вам не розповідали? Але ж, мої любі, якби ви тільки знали, що то була за сімейка! Коли я приїхав сюди, стара мати була ще жива. Страшна особа — жахлива! Виродок, щоб не сказати гірше. Справжня потвора вікторіанського штабу, деспот, що понівечив своїх дітей. І ось як це було: зовнішність вона мала просто монументальну — важила, мабуть, із центнер, і всі п'ятеро дочок крутилися біля неї. «Дівчатка», — називала вона їх. Дівчатка! А найстаршій уже було добре за шістдесят. Або: «Ці дурки!» — і так теж казала. Чорними рабинями, ось ким вони були! Прислужували і всіляко догоджали їй. Рівно о десятій вони мали бути в ліжку. Їм не дозволялося топити у своїх кімнатах, а запросити друзів додому — про це не могло бути й мови. Знаєте, вона ненавиділа їх за те, що вони не могли одружитися. І сама так усе влаштувала, що вони фактично не могли нікого зустріти. Здається, тільки Емілі чи Агнес робили спроби зійтися з вікарієм. Та, бачте, його сім'я була не досить підходяща, і матуся негайно поклала цьому край.

— Готовий роман, — сказала Джоанна.

— О люба моя, так усе й було. А потім ця жахлива жінка померла, та вже було пізно щось починати. Жили вони собі потихеньку і лише зрідка, та й то пошепки, говорили про те, що бідолашній матусі хотілося побачити ще за життя. Навіть коли сестри обклеювали її спальню новими шпалерами, їх проймав страх, що вони чинять блюзнірство. Щоправда, їм цілком подобалося жити ось так у домашньому монастирі. Але жодна з них не мала достатнього запису життєвих сил, і незабаром родина почала вимирати. Едіт скосив грип, Мінні не перенесла операції, а бідолашну Мейбл розбив параліч. Емілі самовіддано доглядала її. Далебі, нещасна жінка, десять років день у день не відходити від паралізованої сестри! Чи ж не ангел, правда? Шкода, що в неї грошова скрута, але в кого тепер краще.

— Нам самим прикро, що ми відібрали в неї дім, — сказала Джоанна.

— Ні, ні, моя люба юна леді, вам не слід так думати, її добра Флоренс вірна їй і тепер. Та Емілі й сама мені казала, що їй з вами пощастило, такі в неї гарні пожильці.

— Нам подобається її будинок, в ньому така заспокійлива атмосфера, — сказав я.

Містер Пай від моїх слів аж підскочив.

— Справді? Ви це відчуваєте? О, цікаво. Але ж дивно. Навіть дуже дивно.

— Що ви маєте на увазі, містере Пай? — спитала Джоанна.

Містер Пай розвів пухкенькими руками.

— А, власне, нічого. Дивно, та й годі. Розумієте, я вірю у вплив домашньої атмосфери. Людські думки, почуття, вони, знаєте, просякають стіни й меблі.

Якийсь час я мовчав, озирався довкола, намагаючись уявити, як би я описав атмосферу у Прайорс-Лоджі. Найсмішніше те, що в ньому не було ніякої атмосфери. І це таки справді дивно. Я так поринув у роздуми, що розмови між Джоанною і господарем вже не чув. Однак коли Джоанна перейшла до милих речей, що передують завершенню візиту, я прокинувся від думок і вставив ще й своє слівце.

Ми вийшли до передпокою і вже коли стояли біля вхідних дверей, з поштової скриньки на килим упав лист.

— А ось і пошта, — промимрив містер Пай, піднявши листа. — То я вас знову чекаю в гості, мої юні друзі. Знаєте, так приємно зустріти у нашому закутку, де ніколи нічого не трапляється, ерудованих і знаючих людей.

Двічі потиснувши обом нам руки, він надзвичайно турботливо допоміг мені сісти в машину. Джоанна сіла за кермо, обережно минула бездоганно доглянутий газон, вирівняла машину і помахала господареві, що стояв на східцях будинку. Я нахилився і зробив те саме. Але наші прощальні жести лишилися без уваги. Містер Пай стояв, вдивляючись у розкритого листа.

Джоанна якось назвала його пухкеньким рожевим херувимчиком. Він таки був пухкенький, але тієї миті аж ніяк не скидався на херувимчика. Його лице налилося кров'ю, спотворилося від люті й подиву. Так, і страху теж.

Саме тоді мені спало на думку, що я вже десь бачив такого конверта, тільки не збагнув цього одразу; це був один із тих випадків, коли щось помічаєш і ще не усвідомлюєш, що в тебе перед очима.

— Господи, — вигукнула Джоанна, — що вкусило бідолаху Пая?

— Мені здається, це знов та сама «таємнича рука», — сказав я.

Джоанна рвучко обернулася до мене, і автомобіль занесло.

— Обережніше, дівчино!

Джоанна, спохмурнівши, перевела погляд на дорогу.

— Ти хочеш сказати, що він дістав такого ж листа, як і ти?

— Я лише припускаю.

— І що воно за містечко! На вигляд таке невинне, тихе, ну, просто шматочок справжньої Англії, якою всі звикли її уявляти.

— Де, за словами містера Пая, ніколи нічого не трапляється, — закінчив я її думку.

— Не подобається мені все це, Джеррі, — і вперше в її голосі забринів страх.

Я нічого не відповів, бо й мені це не подобалося. Такий милий, затишний куточок, і маєш, така бридота. Здається, саме тоді я відчув: щось має трапитись…

Минали дні. Ми ходили до Сіммінгтонів грати у бридж. Місіс Сіммінгтон докучала мені наріканнями на Мейган.

— Бідолаха, вона така недотепа. Всі вони у цьому віці однакові. Здавалося б, уже й школу закінчила, а ще дитина.

— Але ж Мейган уже двадцять років, — зауважила Джоанна м'яко.

— Це так. Та вона ще дитя, як на свої роки. Але це й добре, коли дівчатка ростуть повільно, — вона засміялася. — Мабуть, усі матері хочуть, щоб їхні діти завжди лишалися маленькими.

— Незрозуміло тільки, чому, — сказала Джоанна. — Що не кажіть, а якось воно дико, коли дитина розумом лишається на рівні шестирічної, а сама доросла.

Це зауваження роздратувало місіс Сіммінгтон, і вона порадила міс Бертон (тобто Джоанні) не сприймати слів так буквально.

Мені подобалося сказане Джоанною, і я відчував цілковиту байдужість до почуттів місіс Сіммінгтон. Здавалося, за збляклою красою літньої жінки криється егоїстична вдача.

А Джоанна навмисне спитала місіс Сіммінгтон, чи не збирається та давати Мейган уроків танців.

— Танців?! — місіс Сіммінгтон неабияк здивувалася. — О ні! У нас таким не займаються.

— Розумію, розумію. Лише теніс або щось подібне, і нічого більше.

— Я навіть забула, коли востаннє грали на нашому корті. Та, зрештою, ні я, ні Річард не вміємо грати. Може, згодом, коли підростуть хлопчики… Але Мейган і так знайде собі розвагу. Її цілком влаштовує тинятися без діла. Стривайте, стривайте. Це ж мені брати. Оце то так! Дві карти, і жодного козиря.

— Мені так шкода цю дівчину, — сказала Джоанна, коли ми верталися додому.

— Мейган?

— Так. Мати зовсім її не любить.

— О Джоанно, все не так погано, як тобі здається.

— Та я розумію. Матері часто не люблять своїх дітей. Мейган, звісно, обтяжлива для дому. Вона не Сіммінгтонівського складу. Без неї сім'я була б одним цілим, і це найстрашніше для мислячої людини, а вона мислить.

— Так воно, напевне, і є, — сказав я задумано і вмовк. Джоанна несподівано засміялася, і в тому сміхові чулася злість.

— Лишенько тобі з тією гувернанткою.

— Це ти про що? — здивовано запитав я.

— Не прикидайся. Я все бачила. Чоловіча досада малювалася на твоєму лиці, коли ти поглядав на неї. І я згодна з тобою, що це справа безнадійна. Але не бачу, хто інший міг би тобі підійти. Хіба доведеться залицятися до Еймі Гріффіт.

— Господи прости! — відсахнувся я. — Стривай, а чого це тебе хвилюють мої любовні діла? А в самої що? Бачу, тобі сумно тут без любовних інтрижок. Мабуть, тому, що досі не трапився невизнаний геній. Доведеться взятися за Оуена Гріффіта. Він тут, до речі, єдиний, кого ще не обкручено.

Джоанна аж голову відкинула.

— Докторові Гріффіту я не подобаюсь.

— Він іще не встиг роздивитися тебе як слід.

— Та, мабуть, устиг, коли переходить на другий бік вулиці, як бачить мене на Хай-стріт.

— Неймовірна реакція, — сказав я уїдливо-співчутливо. — Ти до такого незвична.

Джоанна мовчки заїхала у гараж і лише згодом сказала:

— Щось є у твоїх словах, Джеррі. Я дійсно не розумію, чому він завжди навмисне переходить на той бік вулиці, коли бачить мене. Зрештою, це просто безкультурно, не кажучи вже про все інше.

— Ага, розумію. Тобі доведеться холоднокровно полювати на нього.

— Не люблю, коли мене уникають.

Я поволі вийшов з машини, припасував милиці і дав моїй сестрі маленьку пораду:

— Ось що я тобі скажу, дівчино. Оуен Гріффіт не схожий на жодного з твоїх невизнаних геніїв. Хоч ти й обережна, та гляди, не руш осиного гнізда. Він може бути дуже небезпечним.

— Ти гадаєш? — в її голосі чулися нотки зацікавлення.

— Не чіпляйся до бідолахи Гріффіта, — сказав я рішуче.

— А як він сміє переходити на той бік вулиці, коли бачить мене?

— Всі ви, жінки, однакові! Вже як учепитеся до чогось! До речі, не забувай про Еймі. Якщо я не помиляюсь, вона почне на тебе полювати.

— Вона вже мене недолюблює, — мовила Джоанна з ледь відчутним задоволенням.

— Джоанно, ми приїхали сюди у пошуках миру і спокою, розумієш? І я хочу, щоб вони в нас були!

Але на мир і спокій слід було розраховувати в останню чергу.

2

Минув іще тиждень. Якось після прогулянки я повернувся додому і побачив біля будинку Мейган. Вона сиділа на східцях, спершись підборіддям на коліна.

— Привіт! — як завжди, безцеремонно кинула вона. — Це нічого, що я прийшла до вас на другий сніданок?

— Навіть дуже добре.

— Якщо у вас відбивні чи щось таке і прислуга не схоче готувати, то ви скажіть мені, — гукнула вона, коли я пішов сповістити Партрідж, що нас буде троє на другий сніданок.

Партрідж сердито пирхнула на таку звістку. Вона, звісно, й словом не обмовилася, що ця міс Мейган їй ні до чого.

Я повернувся на веранду.

— То як, усе гаразд? — спитала Мейган.

— Цілком. У нас сьогодні тушкована баранина з картоплею.

— О, так це ж смакота! Я маю на увазі, що картопля буде з підливою.

— Саме так, — підтвердив я.

Поки я курив люльку, ми сиділи мовчки. Але то було дружнє мовчання.

— Ви теж вважаєте мене за ненормальну! — раптом вигукнула Мейган, та так несподівано, що я здригнувся і люлька випала мені з рота. То була чудова пінкова люлька і дуже гарного кольору. Вона розбилася на друзки.

— Бачите, що наробили, — сердито буркнув я.

Але замість засмутитись Мейган, як можуть тільки діти, всміхнулася і сказала:

— Ви мені страшенно подобаєтесь.

Це було сказано так лагідно і ласкаво, як міг би сказати хіба що собака, якби він мав дар мови. Мені раптом спало, на думку, що Мейган, хоч і схожа на конячку, вдачею більше подібна до ласкавого песика. Але не до людини.

— Що ви сказали перед тим, як упала люлька? — спитав я, збираючи уламки.

— Я сказала, що ви теж вважаєте мене за ненормальну, — повторила вона, але вже зовсім іншим тоном.

— Чому це я маю так вважати?

— Бо так воно і є, — мовила вона сумно.

— Не будьте дурненькою, — сердито відказав я.

— Маєте рацію. Я зовсім не дурна, хоча люди саме так і думають. Ало вони по знають, що я душею відчуваю, які вони, і ненавиджу їх.

— Ненавидите?!

— Ненавиджу! — вигукнула Мейган і подивилася мені у вічі меланхолійними, зовсім не дитячими очима. То був довгий сумовитий погляд. Потім сердито випалила: — Якби ви були нікому не потрібні, то теж ненавиділи б людей!

— А чи вам не здається, що ви просто перебільшуєте?

— Еге ж. Люди завше так думають, коли їм кажеш правду. А це таки правда. Я нікому не потрібна і знаю чому. Мати ненавидить мене, бо я нагадую їй батька, який знущався з неї і був страшною людиною, наскільки мені вдалося про нього дізнатися. Але матері, бачте, не можуть сказати, що вони не хочуть своїх дітей, і покинути їх. Або ж з'їсти. Кицьки, так ті поїдають своїх кошенят, якщо ті їм не потрібні. І це дуже мудро. Ніяких проблем. А в людей матері мають доглядати своїх дітей. Було б краще, якби мене відпровадили назад до школи, але моїй матусі, бачте, хочеться, щоб я була при ній, при вітчимі та хлопчиках.

— Мені все ж здається, що ви перебільшуєте. Та коли так, то чому б вам не піти з дому і не жити самій.

Вона цинічно посміхнулася.

— Самій заробляти собі на хліб? Ви це хочете сказати?

— Саме це.

— А як?

— Можна навчитися стенографувати, друкувати або стати бухгалтером.

— У мене нічого не вийде. Я зовсім нездатна до роботи. Та й навіщо воно мені?

— Як так?

Вона відвернулася, потім поволі повернулася до мене, її лице почервоніло, а на очах бриніли сльози. Вона заговорила надривно, по-дитячому схлипуючи:

— Чому я маю йти з дому? Чому мене до цього змушують? Я їм не потрібна, але я нікуди не піду. Я залишуся, і вони в мене пошкодують. Свині паскудні! Я ненавиджу весь Лімсток. Всі вони за недоумка мене мають. Я їм покажу! Я їм…

Її гнів був такий дитячий. Раптом я почув кроки за будинком.

— Вставайте, — сказав я сердито. — Бігом у ванну вмиватись. Тільки швиденько.

Вона скочила на ноги і побігла у ванну, перш ніж Джоанна встигла з'явитися з-за рогу.

Я сказав Джоанні, що до нас прийшла Мейган.

— От і добре. Вона мені подобається, хоча ще й дитина. Але цікава дівчина.

Я досі нічого не розповів вам про вікарія та його дружину, місіс Калтроп. У Лімстоку вони були людьми помітними. Мені не доводилося бачити чоловіка такого далекого від буденного життя, як Дейн Калтроп. Він жив своїми книжками і наукою. Місіс Калтроп, навпаки: знала все і про всіх. Порад вона не давала і ніколи не втручалася в чуже життя, але для людей невтішних і боговірних була втіленням самого бога.

Місіс Калтроп зупинила мене на Хай-стріт через день після того, як до нас приходила Мейган. Мені завжди було цікаво спостерігати за ходою місіс Калтроп, можна було подумати, ніби вона вирушила на полювання з хортами. А що й сама вона дуже схожа на хорта, то її погляд був завжди спрямований кудись за обрій, і здавалося, що людина, з якою вона розмовляє, стоїть не поряд, а за милю-півтори.

— О! Містере Бертон! — вигукнула вона. Це в неї вийшло тріумфально, як у людини, котрій несподівано вдалося розгадати надзвичайно складну загадку, що я таки містер Бертон. Місіс Дейн Калтроп перестала вдивлятися за обрій і намагалася зосередити погляд на мені.

— Щось хотіла вам сказати…

Я нічим не міг їй допомогти, і вона стояла задумлива й розгублена.

— І дуже неприємне…

— Шкода, — співчутливо мовив я.

— А, ось що! — випалила раптом місіс Калтроп. — Анонімні листи. Що це за історія з анонімками, яку ви привезли сюди?

— Я її не привозив, вона почалася до мого приїзду.

— Але доки вас тут не було, анонімних листів ніхто не одержував.

— Ба ні, місіс Калтроп, одержували. Все почалося до мене.

— О господи!

Вона знову стояла мовчки, а її погляд полинув ген за обрій. Врешті заговорила:

— Все це не дає мені спокою. Просто жахливо. Ми тут не такі. Ну, є в нас заздрісні люди, підленькі, злостиві, але щоб таке вчинити. Ні, таких тут немає. Ось що мене непокоїть найбільше. Розумієте, я мушу знати анонімника.

Її гарні очі повернулися з-за обрію і стрілися з моїми. Вони були схвильовані і, здавалося, мали в собі щире дитяче занепокоєння.

— Чому саме ви повинні знати анонімника?

— Тому, що я… Я завжди вважала це за свій обов'язок. Калеб читає проповіді, приймав причастя. Виконує обов'язок священика, але якщо взагалі можливий священик у шлюбі, то, я гадаю, обов'язок його дружини знати все, що думають, почувають люди, навіть якщо я нічим не можу їм зарадити. Та й, зрештою, хто ж, як не я… — вона замовкла, потім несподівано додала: — Листи такі примітивні.

— А хіба ви теж одержували? — спитав я несміливо, але місіс Дейн Калтроп відповіла спокійно і певно:

— Аякже. Аж два чи три. Вже не пам'ятаю навіть, про що там писалося. Здається, якась нісенітниця про Калеба та шкільну вчительку. Чистий абсурд, бо ж Калеб такий далекий від усяких любовних інтриг. Сказати по правді, навіть не знає, що це таке. Він такий радий, що став священиком.

— Справді, — підтвердив я.

— Він міг би стати святим, коли б не був таким інтелектуалом.

Мені нічого було додати, та я й не зміг би, бо місіс Дейн Калтроп з кожним словом відходила все далі й далі від розповіді про чоловіка і наближалася до листів, але якимось дивним шляхом.

— У листах стільки можна розказати, так ні ж бо. Ось що дивно.

— Це ви про що? — спитав я.

Її гарні каламутні очі знову стрілися з моїми.

— У нашому Лімстоку бозна-що коїться, скільки завгодно ганебних історій. Чому анонімник не пише про них і не використовує їх? — Вона замовкла і за мить несподівано спитала: — Про що писалося у вашому листі?

— Ніби Джоанна ніяка мені не сестра.

— А насправді? — спитала місіс Дейн Калтроп з непідробною дружньою цікавістю.

— Звісно ж, сестра. Вона кивнула головою.

— Тепер бачите, що я мала на увазі. Запевняю вас, тут щось не так…

Вона дивилася на мене невидющим поглядом задумливих очей, і несподівано я зрозумів, чому в Лімстоку так бояться місіс Дейн Калтроп. У кожної людини є таємниці, що про них, як вона гадає, ніхто не дізнається. Я відчував, що місіс Дейн Калтроп про них знала. І вперше в житті я зрадів, почувши люб'язний голос Еймі Гріффіт:

— Здрастуй, Мод! Дуже добре, що тебе зустріла. Доброго ранку, містере Бертон! Мені треба з тобою поговорити. От лише забіжу до бакалії і залишу замовлення. Тебе це влаштовує?

— Так, так, я почекаю, — сказала місіс Дейн Калтроп. Еймі пішла до крамниці.

— Бідолашна! — раптом сказала місіс Дейн Калтроп.

Я остовпів. З якого це дива вона співчуває Еймі?

— Бачте, містере Бертон, боюсь я…

— Анонімних листів?

— Саме їх, містере Бертон. Розумієте, це означає… Либонь, означає… — Вона замовкла, гублячись у думках. Її очі примружились. Потім вона поволі заговорила, ніби розв'язувала якусь проблему: — Сліпа ненависть. Та навіть сліпець зовсім випадково може ранити у саме серце. І що тоді, містере Бертон?

День прийдешній готував нам відповідь.

Наступного ранку ні світ ні зоря Партрідж, яка полюбляла смакувати лихі новини, зайшла у кімнату до Джоанни і з неабияким задоволенням сповістила, що місіс Сіммінгтон наклала на себе руки.

Ще не отямившись після калейдоскопа нічних видінь, Джоанна, приголомшена звісткою, сіла в ліжку.

— Це жахливо, Партрідж.

. — Справді, жахливо, міс. За гріхи наші душу віддаємо. І подумати тільки, що її штовхнуло на це!

Джоанна почала розуміти, в чому річ. Їй стало недобре.

— Невже?.. — її очі стрілися з очима Партрідж.

— Так, міс. Один з тих клятих листів.

— Який жах. Неймовірно! Не розумію, навіщо їй було вкорочувати собі віку через якогось листа, — не могла заспокоїтися Джоанна.

— Може, тому, що в листі була правда?

— Яка?

Та цього Партрідж не могла, а то й не хотіла сказати. Джоанна прибігла до мене, бліда, розгублена. Найстрашніше, певно, було в тому, що образ місіс Сіммінгтон здавався несполучним з трагедією. Джоанна запропонувала забрати до себе Мейган, якщо та захоче, адже Елсі Холланд упорається з хлопчиками й сама, а ось Мейган вона може довести до сказу.

Я погодився, бо уявляв, як Елсі Холланд вигукує банальність за банальністю, пропонує одну чашку чаю за іншою. Щира душа, нічого не скажеш, але не для Мейган…

Після сніданку ми одразу ж поїхали до Сіммінгтонів. Обоє нервували. Наш приїзд, напевне, був схожий на звичайнісіньку цікавість вампірів. На щастя, першим зустрівся Оуен Гріффіт, що саме виходив з будинку Сіммінгтонів. Побачивши нас, він одразу ж повеселішав і привітався зі мною тепло й щиро.

— Здрастуйте, Бертоне! Радий вас бачити. Те, чого я так боявся, вже сталося. Жахливо!

— Доброго ранку, докторе Гріффіт! — привіталася Джоанна голосом, який завжди приберігала для однієї з наших глухуватих тіточок.

Гріффіт здригнувся й почервонів.

— Доброго… Доброго ранку, міс Бертон.

— Мені здалося, що ви мене не помітили, — в'їдливо додала Джоанна.

Оуен Гріффіт почервонів дужче. Притаманна йому сором'язливість спутала його, як мантія.

— Я… Мені… Пробачте, я дуже заклопотаний і, справді, не побачив вас…

Та Джоанна не вгавала:

— Але ж у мене людські розміри.

— Не більша від кошеняти, — сердито відрубав я і продовжував розмову з Гріффітом.

— Гріффіте, Джоанна і я хочемо, щоб Мейган побула в нас якийсь час, але не знаємо, чи гарно це буде з нашого боку. Як ви гадаєте? Мені зовсім не хотілося б втручатися, та бідолашній дівчині тепер, мабуть, несолодко. Як, по-вашому, подивиться на це Сіммінгтон?

Гріффіт якусь мить обмірковував почуте, потім сказав:

— Чудово. Вона дуже нервова дівчина, і їй ліпше побути деінде. Міс Холланд творить чудеса. В неї є голова на плечах, але їй досить клопоту з хлопчиками та й із самим Сіммінгтоном. Він убитий горем.

— Це було самогубство? — спитав я.

Гріффіт кивнув головою.

— Самогубство. Тут не може бути сумніву. Вона написала на клаптику паперу: «Я не можу далі». Напевне, лист прийшов учора під четверту. Конверт лежав на підлозі біля крісла, а лист був зіжмаканий у кульку і кинутий у камін.

— Тобто як?! — я затнувся, зляканий своїми ж словами, і вибачився.

— Не хвилюйтеся. Під час слідства листа прочитають. Шкода, що це нічим не зарадить. Він не відрізняється від інших листів. Брудний і огидний. В ньому місіс Сіммінгтон звинувачують у тому, що її другий хлопчик, Колін, не син Сіммінгтона.

— Ви думаєте, це правда? — вигукнув я.

Гріффіт знизав плечима.

— Я не можу цього стверджувати, бо живу тут усього п'ять років. І як устиг помітити, Сіммінгтони були спокійне, щасливе подружжя, вірне одне одному та своїм дітям. Хлопчик справді не схожий на своїх батьків. У нього руде волосся, але ж дитина дуже часто вдається у діда чи бабусю. Звідси це звинувачення. Підлий удар навмання.

— Але він влучив у ціль, — сказала Джоанна. — Бо інакше вона не вкоротила б собі віку.

— Я не зовсім цього певен, — сказав Гріффіт із сумнівом. — Вона останнім часом дуже страждала від нервів. Можливо, лист так вразив її, що вона у стані нервового струсу вирішила накласти на себе руки. Вона могла взяти собі в голову, що чоловік, мовляв, їй не повірить, коли вона почне виправдовуватись, а потім страх перед людським осудом і відраза водночас подіяли на неї так сильно, що на якусь мить вона опинилася у стані психічної неврівноваженості.

— Самогубство у несамовитому стані, — сказала Джоанна.

— Саме так. І, гадаю, не помилюся, коли так і свідчитиму під час розслідування.

Ми з Джоанною зайшли в будинок. Вхідні двері були відчинені, і ми вирішили увійти без дзвінка, тим більше, що почули всередині голос Елсі Холланд. Вона говорила до містера Сіммінгтона, який сидів у кріслі і здавався геть розгубленим.

— Справді, містере Сіммінгтон, вам слід попоїсти. Ви ж не снідали. Та й не вечеряли. І це після такого струсу! Ви так ще, чого доброго, захворієте, а вам слід триматися. І лікар так казав.

— Ви дуже добра, міс Холланд, — сказав Сіммінгтон безбарвним голосом, — але…

— Склянку теплого чаю, — сказала Елсі Холланд, рішуче підносячи напій йому до рук.

«Краще б дала йому віскі з содовою, — сказав я подумки. — Схоже, воно зараз було б до речі». Однак він узяв чай і, дивлячись Елсі у вічі, мовив:

— Не знаю, як і дякувати вам за все, що ви зробили і робите, міс Холланд. Ви просто геній.

Дівчина залилася рум'янцем від задоволення.

— От і добре, містере Сіммінгтон. Вам слід більше покладатися на мене, і я все зроблю. За хлопчиків не хвилюйтеся, я їх догляну і з прислугою впораюся, та й взагалі, коли трапиться якась справа, що я її можу зробити, скажімо, листи написати чи подзвонити — не роздумуйте довго, одразу ж звертайтеся до мене.

— Ви дуже добра, — повторив Сіммінгтон.

Відвернувшись, Елсі Холланд побачила нас і одразу ж вийшла у вітальню.

— Який жах, — сказала вона пошепки, підійшовши до нас.

Тоді я подумав, що вона й справді добра дівчина, щира, практична. Її прекрасні блакитні очі були червоні, що, певне, свідчило про чуйне серце, якому вона разом зі слізьми дала волю, оплакуючи смерть своєї господині.

— Ви можете поговорити з нами? — спитала Джоанна. — Ми не хочемо турбувати містера Сіммінгтона.

Елсі Холланд кивнула головою і повела нас до їдальні.

— Такий удар для містера Сіммінгтона! Хто б міг подумати? Але я тепер розумію, що вона таки нездужала останнім часом, була знервована, часто плакала, — гадаю, саме через хворобу. Але ж доктор Гріффіт запевняв, ніби все гаразд. Та вона була така роздратована, що часом не знати було, як до неї підступитись.

— Власне, ми прийшли дізнатися, чи не могла б Мейган побути в нас якийсь час, — звісно, якщо вона захоче, — перепинила її Джоанна.

Елсі Холланд не чекала цього від нас.

— Мейган! Навіть не знаю. О, це так гарно з вашого боку, але ж вона така дивна. Просто не знаєш, чого від неї сподіватися.

— Ми гадали, що так було б ліпше всім, — якось непевно мовила Джоанна.

— О, коли так, тоді звісно. Я хочу сказати, що хлопчиків я сама догляну, а нещасний містер Сіммінгтон, він такий убитий горем, у нього стільки справ, та він і сам потребує догляду. У мене й справді зовсім немає часу навіть поговорити з Мейган. Вона зараз, мабуть, десь нагорі, у дитячій кімнаті. Видно, вона не хоче нікого бачити. Я навіть не знаю…

Джоанна подала мені ледь помітний знак. Я негайно вийшов з кімнати і подався нагору. Колишня дитяча була на горішньому поверсі. Я відчинив двері й зайшов до кімнати. Штори на вікнах були щільно запнуті. На дивані у куточку під стіною причаїлася Мейган. Вона одразу нагадала мені загнаного звіра, що занишк, ховаючись від мисливців.

— Мейган, — гукнув я таким тоном, який з'являється в людини, коли та хоче заспокоїти переляканого звіра. Мені навіть стало дивно, що в руці я не тримаю морквини чи грудочки цукру. Вона втупилася в мене, але не ворухнулася.

— Мейган, — повторив я. — Джоанна і я приїхали сюди, щоб спитати, чи не хотіли б ви побути в нас кілька днів.

Її голос, слабкий і непевний, долинув із сутінків:

— Побути у вас? У вашому домі?

— Так.

— Ви хочете забрати мене звідси?

— Так, люба.

Вона раптом затрусилася. Це було страшно, але дуже зворушливо.

— Заберіть мене! Молю вас, заберіть! Тут жахливо, тут гидко!

Я підійшов до неї, і вона вчепилася мені в рукав.

— Мені так страшно. Я і гадки не мала, що може бути так страшно.

— Все буде добре, дитинко. Це страшно, я знаю. Збирайтеся.

— То ми одразу ж і поїдемо? Цієї ж миті?

— Звісно. Але вам треба зібрати деякі речі, я гадаю.

— Які речі? Навіщо?

— Люба дівчинко, ми можемо дати вам ліжко, ванну і таке інше, але дідько б мене вхопив, як я можу позичити вам свою зубну щітку.

Мейган усміхнулася.

— Зрозуміло. Я сьогодні якась прибита. Та не звертайте на мене уваги. Зараз усе приготую. А ви… Ви не підете? Ви мене почекаєте?

— Я чекатиму внизу.

— Спасибі вам. Велике спасибі. Вибачте мені, я сьогодні якась ненормальна. Але повірте, це жахливо, коли вмирає мати.

— Я знаю, — погодився я і поплескав її дружньо по плечу.

Вона вдячно подивилася на мене і зникла у спальні. Я пішов униз.

— Я знайшов Мейган. Вона їде з нами.

— О, як це добре, — вигукнула міс Холланд. — Це буде їй розрада. Вона така нервова. З нею дуже важко. Мені як гора з плечей. Це так гарно з вашого боку, міс Бертон. Сподіваюсь, вона вам не докучатиме. О господи, це ж телефон. Я піду поговорю. Містер Сіммінгтон ще нездатен займатися справами.

Вона вибігла з кімнати.

— Ну, просто міністр у ангельській подобі, — ущипливо сказала Джоанна.

— Ти несправедлива до неї. Вона приємна, добра дівчина і, мені здається, дуже практична.

— Та ще й яка. Вона це й сама добре знає.

— Джоанно, я тебе не впізнаю.

— Тебе дивує, чому я так нападаюся на дівчину, яка справно виконує свої обов'язки?

— Саме це!

— Я терпіти не можу самовдоволених людей. Мене від них просто з душі верне. Скажи краще, де ти знайшов Мейган?

— Вона причаїлася в кутку на дивані у затемненій кімнаті. — Бідолашне дитя. Вона хотіла їхати?

— Ще й як! Така рада.

Гуркіт у вітальні сповістив про те, що Мейган і її валіза вже внизу. Я пішов до вітальні, щоб узяти в неї валізу. Джоанна поспішила за мною і, підганяючи, сказала:

— Швидше, Джеррі. Я вже двічі відмовилася від чудового теплого чаю.

Ми вийшли до машини. Мені стало прикро, що Джоанна, а не я, закинула валізу в машину. Я вже обходився лише ціпком, але ще не міг робити різких рухів.

— Сідайте, — сказав я Мейган.

Вона сіла в машину, я за нею. Джоанна повела машину до Літтл-Ферза. Коли ми приїхали і зайшли до вітальні, Мейган одразу впала у крісло і, як дитина, щиро, від усього серця розридалася. Я вийшов пошукати, чим би її розважити. Джоанна лишилася біля неї, але стояла безпорадна.

Скоро я почув, як Мейган сказала здушеним голосом, ще схлипуючи:

— Пробачте мені. Я знаю, це безглуздо.

— Облиш, усе гаразд. Візьми другу хустинку, — заспокоювала її Джоанна.

Я повернувся до кімнати з повною склянкою і дав її Мейган.

— Що це? — здивовано запитала вона.

— Коктейль.

— Коктейль?! Справді?1 — вигукнула Мейган. Сльози одразу ж висохли. — Я ніколи в житті не пила коктейлю.

— Все колись буває вперше, — підбадьорливо сказав я.

Мейган обережно сьорбнула, і осяйна усмішка розлилася по її обличчі. Потім відкинула голову і, не відриваючись, випила до дна.

— Як смачно, можна іще?

— Ні.

— Чому?

— Хвилин за десять знатимеш.

— Ой! — сполохалася вона.

А тоді обернулася до Джоанни:

— Повірте, мені страшенно прикро, що у вас стільки клопоту через мої вибрики. Сама не знаю, що зі мною коїться. Мені у вас гарно.

— Не хвилюйся, ми все розуміємо, — заспокоїла Джоанна. — Ми дуже раді, що ти в нас.

— Цього не може бути. Я знаю, що для вас це лише благородний вчинок, і не більше. Та я вам все одно вдячна.

— О, тільки без подяк. Вони мене бісять, — спалахнула Джоанна. — Ти наш друг, і цим усе сказано, — пояснила вона і повела дівчину нагору розпаковувати речі.

Потім увійшла Партрідж і дуже сердито сказала, що приготувала дві чашки крему і тепер не знає, що з ними робити.

Через три дні почалося розслідування. Було встановлено, що смерть місіс Сіммінгтон настала між третьою і четвертою. Вона була вдома сама. Сіммінгтон на той час працював у конторі; прислуга мала свій щотижневий вихідний; Елсі Холланд прогулювалася з хлопчиками, а Мейган каталася на велосипеді.

Лист, напевне, прийшов пополудні. Очевидно, місіс Сіммінгтон сама дістала його зі скриньки і в нестямі взяла ціаністий калій, який тримала в домі для витруювання осиних гнізд, розчинила його у воді й випила, але спершу написала кілька жахливих слів: «Я не можу далі…»

Оуен Гріффіт дав медичне свідчення, що місіс Сіммінгтон була у несамовитому стані. Коронер, чемний і стриманий, осудливо говорив про людей, які пишуть брудні анонімки, і заявив, що хто б їх не написав, він винен у смерті місіс Сіммінгтон. Далі висловив надію, що поліція скоро викриє злочинного анонімника і покарає — його чи її. За такий підлий вчинок, сказав він, треба карати з усією суворістю закону. Переконані його доводами, присяжні дійшли одностайного рішення, що самогубство сталося у стані психічного розладу.

Коронер зробив усе, що міг, Оуен Гріффіт теж, але вислухавши їхні висновки, я не стримався, щоб не забитись у цікавий до пліток жіночий натовп, і почув, зрештою, те, обридле вже мені: «Немає диму без вогню!» і ще: «Щось там таки було, коли вона наклала на себе руки…»

В цю мить я зненавидів Лімсток за його ницість і брехливих шептух. А Еймі Гріффіт мене просто добила:

— От і все. Бідолаха Дік Сіммінгтон, ось воно все й випливло. Цікаво, чи він хоч здогадувався?

— Але ж ви самі щойно чули, як він сказав, що в тому листі не було й слова правди! — вибухнув я.

— Все правильно. Він так і сказав. Бо ж чоловік завжди покриває свою дружину. Ось і він покриває. Бачте, я давно знаю Діка Сіммінгтона.

— Справді? А ваш брат казав мені, що він усього кілька років як купив цю контору, — здивовано мовив я.

— Так, але Дік Сіммінгтон уже давно приїхав у наше графство і жив на півночі. Я його давно знаю.

Я зачудовано дивився на Еймі, а вона спокійно вела далі:

— Я добре знаю Діка Сіммінгтона… Він гордий, відлюдькуватий, а такі люди бувають великі ревнивці.

— Може, це й пояснює, чому місіс Сіммінгтон боялася показувати йому листа чи сказати про нього. Вона боялася, що через свою ревнивість він не повірить їй, — навмисне сказав я.

Міс Гріффіт подивилася на мене сердито й зневажливо.

— Свята простота! Невже ви думаєте, що жінка отак, з доброго дива, взяла б та й випила ціаністого калію, якби в тому листі була брехня?

— Коронер і ваш брат вважають, що таке можливе…

— Всі чоловіки однакові, — перебила мене Еймі. — Всі за цноту. Але я в це ніколи не повірю. Якщо ні в чому не винна жінка одержить такого брудного листа, вона посміється й викине його геть. Ось що… — вона затнулась, але миттю доказала: — я б зробила.

Та я встиг вловити ту мить, коли вона затнулася, і був майже певен, вона хотіла сказати «Ось що я зробила», тому одразу вирішив дізнатися, чи одержувала вона такі листи.

— Виходить, ви теж одержували анонімні листи? — спитав я її.

Еймі Гріффіт була з тих жінок, які не дозволяли собі казати неправди. Вона помовчала якийсь час, потім почервоніла і відповіла:

— Так, але він мене навіть не схвилював!

— І такого ж брудного? — поцікавився я співчутливо, по-товариському.

— Звісно. Вони завжди такі. Маячня божевільного! Я прочитала кілька слів і, коли зрозуміла, що воно таке, з посмішкою кинула листа у кошик.

— А чому ви не захотіли віднести його в поліцію?

— Навіщо? Що менше розголосу — то краще, я так вирішила.

Щось усередині під'юджувало мене сказати: «Немає диму без вогню», — та я стримався. Натомість спитав, як смерть матері вплине на фінансове становище Мейган. Чи не доведеться їй самій заробляти на прожиття?

— Гадаю, в неї лишилися якісь заощадження від бабусі, та й Дік завжди дасть їй притулок. Але було б краще, якби вона навчилася щось робити, а не тинялася цілими днями без діла.

— Я б сказав, що Мейган зараз у такому віці, коли зовсім не хочеться працювати, — боронив я дівчину.

Еймі спалахнула і сердито зауважила:

— А ви, я бачу, нічим не відрізняєтесь від інших чоловіків і так само боїтеся ідеї жіночої самостійності. Для вас, напевне, просто неприпустимо, щоб жінка опанувала якусь професію. Мої старі батьки думали так само. Я хотіла стати лікарем. Та вони й чути не хотіли про те, щоб платити за моє навчання. А ось на Оуена вони залюбки витрачали гроші. Хоча я могла б стати кращим лікарем, ніж мій брат.

— Мені дуже шкода, повірте. Я розумію, що вам було нелегко. Коли вже вам так хотілося…

Але вона перебила мене і вела далі:

— Я про те вже давно забула. У мене міцний характер. Моє життя таке наповнене й активне. Я найщасливіша людина в Лімстоку. В мене стільки справ. Та, як і колись, я борюся проти старосвітських упереджень, що місце жінки дім — і більш нічого.

— Вибачте, коли я вас образив, — тільки й сказав я. Мені й на думку не спадало, що Еймі Гріффіт може бути такою пристрасною.

3

Того ж дня на Хай-стріт я зустрів Сіммінгтона.

— Ви не проти, щоб Мейган побула в нас якийсь час? — спитав я в нього. — Джоанні з нею веселіше. Їй так сумно без подруг.

— Хто?.. А, Мейган! О, це так гарно з вашого боку.

Саме відтоді я затаїв ненависть до Сіммінгтона, якої так і не зміг перебороти. Він зовсім забув про Мейган. Не було б дивно, якби він ненавидів її, бо, на жаль, так трапляється з ревнивцями, які ненавидять дітей своєї дружини від першого шлюбу, — але Сіммінгтон просто не помічав Мейган. Мене обурювала його байдужість до приймачки.

— Як ви думаєте влаштувати її майбутнє? — поцікавився я.

— Чиє, Мейган? А… Вона житиме вдома. Я хочу сказати, що це її дім.

Пам'ятаю, моя кохана бабуся частенько наспівувала під гітару старомодні пісеньки. Одна з них, пригадую, закінчувалася:

Ой ти дівчино, зіронько ясна,

Мені без тебе не жить, та й край.

На суші й в морі молю-благаю:

Мені серденько своє віддай.

Я повертався додому, мугикаючи її собі під ніс.

Емілі Бартон прийшла, коли ми вже попили чаю. Вона хотіла поговорити про садок. З чверть години ми ходили по садку, потім зайшли в будинок. Саме там вона, притишивши голос, мовила:

— Сподіваюсь, дівчина не схибнулась від цієї історії?

— Через смерть матері?

— То само собою. Але я мала на увазі… Ну, розумієте, всі ті неприємні моменти, що за нею криються.

Мені раптом захотілося почути думку міс Бартон про самогубство місіс Сіммінгтон.

— Як ви гадаєте, те, що було в листі, правда?

— О ні! В жодному разі. Місіс Сіммінгтон ніколи б… Її син… — маленька Емілі Бартон зашарілася й зіщулилась. — Я хочу сказати, що це неправда, хоча, звісно, це могла бути кара.

— Кара?! — витріщився я від несподіванки.

Емілі Бартон порожевіла і стала схожа на дрезденську порцелянову пастушку.

— Я не перестаю думати, що анонімні листи, з усім горем і болем, які вони принесла, надіслано зумисне.

— Та вже ж, зумисне, — сумно мовив я.

— Ні, ні, містере Бертон, ви не так мене зрозуміли. Я кажу не про підлу людину, яка їх писала, ні. Ті листи послано провидінням, щоб ми згадали про себе та гріхи наші.

— Хай би всевишній вибрав для цього не таку брудну зброю, — в'їдливо зауважив я.

Міс Емілі пробурмотіла щось про шляхи господні, що, як ми знаємо, недовідомі.

— Ні, — сказав я рішуче. — Дуже часто ми списуємо на бога те, що чинимо з власної волі. Скоріше в цьому видно підступи диявола. Богові немає потреби карати нас. Ми й самі добре караємо одне одного.

— Не можу збагнути, кому все це потрібно? — скрушно мовила міс Емілі.

Я здвигнув плечима і сказав:

— Хтось несповна розуму.

— Який жаль.

— Не жаль, а жах. Іншого слова й бути не може.

Міс Бартон раптово зблідла.

— Але навіщо, містере Бертон, навіщо? Яка з них втіха?

— Слава богу, міс Бартон, ні ви, ні я не знаходимо у цьому втіхи.

— Нічого подібного за моєї пам'яті не було, — вже зовсім тихо мовила міс Емілі Бартон. — Ми так дружно жили нашою маленькою громадою. Що б сказала моя бідолашна матуся?

З усього почутого про стару місіс Бартон я зробив висновок, що вона була жінкою стійкою за будь-яких обставин, і, гадаю, все це її добре потішило б.

— Я просто сама не своя, — вела далі Емілі.

— А ви… Скажіть, ви теж одержали такого листа? — спитав я.

Бідолашна Емілі аж сахнулася.

— О ні! Господи, це було б жахливо.

Я квапливо вибачився, але помітив, що моє запитання засмутило міс Емілі. Вона пішла.

Я зайшов до будинку. Джоанна стояла у вітальні біля каміна, у якому щойно розпалила вогонь, бо вечори були ще холодні. В руках тримала розкритого листа. Коли я увійшов, вона рвучко обернулася.

— Джеррі, подивись! Я знайшла це в поштовій скриньці — хтось укинув. Послухай, як він починається: «Ти паскудна шльондро…»

— А що там далі?

Джоанна скривилася:

— Все у тому ж дусі, — і кинула листа у вогонь.

Я метнувся за листом, аж у спині закололо, і вихопив його з вогню. Він не встиг зайнятися.

— Більш так не роби. Він нам придасться.

— Придасться? Для чого?

— Для поліції.

Наступного ранку до мене завітав інспектор Неш. Ще з першої зустрічі я пройнявся до нього симпатією. Для мене він став взірцем слідчого у відділі карного розшуку графства. Високий, підтягнутий, з теплими замисленими очима і простими манерами.

— Доброго ранку, містере Бертон. Напевне, здогадуєтесь, чого я прийшов? — сказав він.

— Ще б пак не здогадувався. Історія з листами?

Він кивнув головою.

— Гадаю, ви теж одержали такого листа?

— Так, одразу ж по приїзді.

— І про що ж у ньому йшлося?

Якусь мить я подумав, а потім сумлінно і, наскільки міг точно, переказав зміст листа. Неш уважно вислухав, навіть не ворухнувся. А коли я закінчив, сказав:

— Коли я правильно вас зрозумів, містере Бертон, ви його не зберегли?

— На жаль, ні. Бачте, мені здавалося, що то простий випад проти приїжджого.

Неш порозуміло кивнув головою.

— Шкода, шкода.

— Але вчора моя сестра одержала ще одного. Я не дав їй спалити його.

— Спасибі, містере Бертон, це дуже розумно.

Я пішов до свого столу, де сховав листа, щоб він, бува, не потрапив до рук цікавої Партрідж, і дав його Нешові. Той уважно прочитав, потім підвів голову і спитав:

— Зовні він схожий на попередній?

— Здається, схожий, — відповів я.

— Така сама різниця між конвертом і текстом?

— Точнісінько. Конверт був з машинописною адресою, текст листа виклеєний літерами, вирізаними з книжки.

Неш кивнув головою і поклав листа до кишені.

— Скажіть, містере Бертон, чи не могли б ви поїхати разом зі мною до поліційної дільниці? Ми б там обговорили все докладно і не гаяли зайве часу.

— Звичайно, можу. Це треба зараз?

— Якщо ви не проти.

Біля дверей стояла поліційна машина, в якій ми й поїхали.

— Як ви гадаєте, вам пощастить знайти анонімницю?

Неш упевнено кивнув головою.

— Так, ми докопаємося. Це лише питання часу і витримки. Такі справи розкриваються досить легко, але, на жаль, повільно. Головне — до мінімуму звести кількість підозрюваних.

— Через відсіювання? — спитав я.

— Так. І водночас провадити спостереження.

— Наглядати за поштовими скриньками, вивчати шрифти друкарських машинок, відбитки пальців?

— Саме так, містере Бертон, — усміхнувся Неш.

Сіммінгтон і Гріффіт уже були в поліційній дільниці. Мене відрекомендували високому із запалими щоками чоловікові, одягненому досить просто. То був інспектор Грейвз.

— Інспектор Грейвз приїхав з Лондона допомагати нам. Він експерт з питань анонімних листів, — пояснив Неш.

Інспектор Грейвз сумно усміхнувся. З його вигляду я зрозумів, що життя, проведене у пошуках анонімників, подіяло на нього гнітюче. Однак згодом він почав удавати з себе ентузіаста.

— Такі справи дуже подібні, — почав інспектор зі смутком у голосі. — Ви не повірите, джентльмени, які вони схожі, навіть змістом.

— Два роки тому в нас було щось таке. Інспектор Грейвз тоді допоміг нам, — сказав Неш.

Я побачив, що кілька листів лежали розкладені на столі перед Грейвзом. Очевидно, він вивчав їх.

— Вся складність у тому, щоб добути листи, — провадив Неш. — Люди, як правило, кидають «їх у вогонь або кажуть, що не одержували. Якась дикість! Вони бояться зв'язуватися з поліцією. Народ тут дуже відсталий.

— Однак цього разу в нас досить листів, — сказав Грейвз.

Неш дістав з кишені ще й мого і поклав перед Грейвзом. Той прочитав його, поклав поряд з іншими і задоволено сказав:

— Дуже добре, просто чудово!

Навряд чи я дібрав би саме таких слів для оцінки стилю листів, та експерти, гадаю, дивляться на це по-своєму. Зрештою, я був радий, що хоч хтось має насолоду з усього того набору образ і звинувачень.

Грейвз вів далі:

— Думаю, в нас уже досить листів, щоб розпочати пошуки, але я дуже прошу вас, джентльмени, якщо ви іще одержуватимете, приносьте їх сюди. А коли почуєте, що хтось одержав, то зробіть усе можливе, аби переконати людину прийти з листом до нас. Я вже маю, — він вправно розклав свої експонати на столі, — одного листа до містера Сіммінгтона, якого він одержав ще два місяці тому; одного до доктора Гріффіта; до міс Гінч; до місіс Мадж, дружини різника; одного до Дженніфер Кларк, буфетниці з «Трьох Корон»; одного до місіс Сіммінгтон і ось цього, до міс Бертон. Ага, ось іще один, директорові банку.

— Досить показова колекція, — відзначив я.

— І жодного, що відрізнявся б від листів з попередніх моїх справ! Ось цей разюче схожий на одного з тих, які писала одна дівчина-продавець з універмагу. А цей як дві краплі води схожий на лист школярки з Нортумберленду. Далебі, джентльмени, я б хотів почитати щось нове замість отаких старих як світ.

— Немає нічого нового під сонцем, — пробурмотів я.

— Слушно, сер. Але ви це знали б ще краще, якби працювали у нас.

Неш зітхнув і сказав:

— Справді.

— Ви вже маєте уявлення про анонімницю? — поцікавився Сіммінгтон.

Грейвз відкашлявся і прочитав нам коротку лекцію:

— Між листами є певна схожість, і можу сказати, в чому саме, якщо вам цікаво. Тексти листів складено зі слів, виклеєних з окремих літер, вирізаних з книжки. Книжка давня, надрукована, я б сказав, близько тисяча вісімсот тридцятого року. Зрозуміло, це зроблено, щоб уникнути ризику бути впізнаним за почерком. Більшість людей уже знає про такі речі… Так звана «підробка почерку» для експертний тепер не проблема. На листах немає чітких відбитків пальців, на конвертах теж. Себто, їх доставлено поштою. С відбитки пальців адресатів, а також випадкові. Але жодного разу не трапилося однакових. Звідси можна зробити висновок, що особа, яка їх складала, з обережності одягала рукавички.

— Адреси на конвертах надруковані на машинці «Віндзор-7». Машинка стара, зі збитим шрифтом, літери «а» і «т» виступають з рядка. Більшість листів надіслано звідси або безпосередньо кинуто в поштову скриньку, що свідчить про їх місцеве походження. Писала їх жінка, на мою думку, середніх літ, найімовірніше неодружена.

Ми витримали чемну паузу, а потім я спитав:

— Знайдете машинку, і козирі у вас в руках? Гадаю, це не складно у такому маленькому містечку.

Інспектор Грейвз сумно похитав головою:

— Ось тут ви помиляєтеся, сер.

— Друкарська машинка, на жаль, справи не вирішує, — додав Неш. — Вона з контори містера Сіммінгтона. Він давно віддав її жіночому інституту, де, мушу сказати, нею дуже легко скористатися. Жінки часто ходять туди.

— Ви можете щось сказати про… силу відбитка, так, здається, у вас називається?

Грейвз кивнув:

— Так, це теж установлено. Друкували одним пальцем.

— Виходить, та людина не вміє друкувати?

— Та ні, я б цього не сказав. Скоріше навпаки — добре друкує, але не хоче виказувати себе.

— Хто б це не був, він дуже хитрий, — поволі мовив я.

— Вона, сер. За всіма ознаками вона, — поправив Грейвз.

— Не думаю, щоб якась із провінційних дам була здатна на такі хитрощі, — заперечив я.

Грейвз прокашлявся і пояснив:

— Боюсь, я не зовсім зрозуміло висловився. Листи написала освічена жінка.

— Хто?! Леді?!

Слово вилетіло мимоволі. Я не вживав слова «леді» вже багато років, але тепер воно саме вихопилося з вуст відгомоном давноминулих днів, коли, пригадую, моя бабуся гордовито казала: «Звісно, дорогенький, вона не леді».

Неш одразу ж зрозумів мій подив. Термін «леді» для нього теж щось означав.

— Не обов'язково леді, але й не провінційна дама, — сказав він. — Вони тут безграмотні і не те що писати — висловитися до ладу не можуть.

Я мовчав, приголомшений усім почутим. Населення округи таке маленьке. Підсвідомо я уявляв собі анонімницю схожою на міс Кліт або когось подібного до неї — злостивою, хитрою, трохи не при своєму розумі.

Сіммінгтон, здавалося, прочитав мої думки і втілив їх у слова:

— Але ж це звужує коло людей до півдесятка! Не можу повірити. — Потім з відразою, дивлячись просто себе, так, ніби вже саме звучання слів було йому огидне, сказав: — Гадаю, ви пам'ятаєте, що я казав під час розслідування, і все ж хочу повторити — у тому листі немає ані слова правди. І я не лише захищаю пам'ять дружини, а й знаю, що то наклеп. Моя дружина була дуже вразлива, я б сказав, навіть занадто делікатна. Вона не витримала такого струсу. У неї було негаразд із нервами.

Грейвз негайно відповів:

— Дуже схоже на правду, сер. Жоден з листів не відбиває дійсного стану родинних стосунків. Якісь сліпі звинувачення. Адже ніяких спроб шантажу не було і, начебто, релігійних упереджень теж… Все чисто по-жіночому і страшенно злостиво. Але саме це дає нам добрий слід у пошуках анонімниці.

Сіммінгтон встав. Сухо, без емоцій, мовив тремтячими губами:

— Сподіваюся, ви скоро знайдете негідницю, яка писала листи. Вона вбила мою дружину — все одно, що встромила їй у спину ножа, — він замовк. — Хотів би я знати, як вона почувається тепер.

Він вийшов, лишивши запитання без відповіді.

— Як вона має почуватися, Гріффіте? — спитав я.

Мені здалося, що відповідь була в його компетенції.

— Бог його знає. Кається, напевне. А з другого боку, можливо, впивається своєю силою. Гадаю, смерть місіс Сіммінгтон потішила її манію.

— Боюся, що ні, — сказав я. — Бо тоді б вона… — і завагався, але Неш підхопив мою думку.

— Спробувала писати ще? І це, містере Бертон, було б дуже добре для нас. Злочинці часто повертаються на місце злочину, пам'ятайте.

— Її охопить нестримне бажання писати далі! — вигукнув я.

— І вона писатиме. Це їхня вада, якої вони не можуть позбутися.

Мені стало недобре. Я спитав, чи можу бути вільний, бо мені не стало чим дихати, хотілося на свіже повітря. Здавалось, атмосфера аж бринить, насичена злом.

— Ми уже все з'ясували, містере Бертон, можете бути вільний, — сказав Неш. — Прошу тільки, будьте пильний і переконуйте кожного, що він має сповістити нас про листа, якщо одержить.

Я кивнув головою і сказав:

— Мені здається, кожен у містечку одержав листа.

— Цікаво, — сказав Грейвз і, схиливши голову набік, спитав: — Ви знаєте кого-небудь, хто не одержував листа?

— Ну, скажу вам, це занадто. Мешканці Лімстока у більшості своїй не звіряються мені.

— Та ні, містере Бертон, не ображайтесь, я зовсім не це мав на увазі. Я лише хотів спитати, чи знаєте ви кого-небудь, хто точно не одержував листів.

— Коли так, то… — я завагався на мить, але сказав, що знаю одну людину, яка не одержувала листів, і переказав мою розмову з Емілі Бартон.

Грейвз вислухав мене з кам'яним виразом обличчя.

— Що ж, це може знадобитись. Я запишу вашу розповідь.

Ми вийшли з Оуеном Гріффітом на вулицю. Був сонячний полудень. Вже за дверима я вигукнув:

— Чудове місце для людини, що приїхала поніжитися на сонечку й залікувати рани! Воно начинене отруйною заразою, це місце! А на перший погляд таке мирне, невинне, иу просто райський сад!

— Але й там був змій, — зауважив Оуен.

— Послухайте, Гріффіте, вони знають хоч щось? Ну, хоч здогадуються?

— Я не знаю. У них якийсь дивний метод — ніби й ставляться до тебе по-дружньому, але нічого не розказують.

— Отож-бо й воно. Але Неш приємний хлопець, — додав я.

— І дуже здібний.

— О, навіть так? Тоді ви просто мусите знати й ту божевільну, якщо вона справді є, — напосідав я.

Гріффіт безпорадно похитав головою, але в усьому його вигляді відчувалася збентеженість. Мені здавалося, він когось підозрює. Ми йшли по Хай-стріт. Біля бюро найму квартир я зупинився.

— Сподіваюсь, мій другий внесок за будинок досі вже надійшов. Я вирішив заплатити все гамузом разом із штрафом за розрив контракту і тікати звідси чимдалі, — випалив я, стоячи біля дверей бюро.

— Не робіть цього, — сказав Оуен.

— Чому?

Він відповів не одразу.

— Зрештою, ви маєте рацію. Лімсток зараз тяжко хворий. І він може завдати вам шкоди, скоріше вашій сестрі.

— Джоанні ніщо не зашкодить. Вона дівчина стійка. А ось я слабак. Мені від усього стає недобре.

— Це мені стає недобре, — зітхнув Гріффіт.

Я штовхнув двері і, обернувшись на порозі, гукнув:

— Нікуди я не поїду. Звичайнісінька цікавість набагато сильніша від страху. Хочу бачити розв'язку! — із цими словами зайшов до бюро.

Кучерява жінка підвелася з-за друкарської машинки й, манірно всміхаючись, пішла мені назустріч. Однак вона була значно інтелігентніша, ніж той юнак, що зустрічав мене у приймальні минулого разу. Першої хвилини я не збагнув, що вже десь бачив її. Та це ж міс Гінч! Зовсім недавно вона була секретаркою в містера Сіммінгтона. Я спитав у неї:

— Ви ж, здається, працювали в конторі «Голбрайт, Голбрайт і Сіммінгтон»?

— Так, я там працювала, — відповіла вона, — але подумала, що буде краще, коли я піду звідти. Тут теж гарне місце, хоч і платять менше. Та є речі, які цінуються більше, ніж гроші, як ви гадаєте?

— Безперечно, — погодився я.

— Ці жахливі листи, — з притиском і присвистом шепотіла вона. — Я теж одержала одного. У ньому йшлося про мене й містера Сіммінгтона. Страх, що було в тому листі!

Я знаю свій громадянський обов'язок, тому й однесла його в поліцію, хоч це було й не дуже приємно.

— Так, так, справді. Розумію вас, — погодився я.

— Вони мені подякували й сказали, що я вчинила правильно. Я й сама згодом це відчула… коли люди почали говорити. Та й чого їм було не говорити? Звідкись же воно та взялося? Тому я вирішила навіть приводу ніякого не давати, хоча між мною і містером Сіммінгтоном нічого такого не було.

Я почувався ніяково, тому лише безтямно притакував:

— Розумію, розумію. Звісно ж, нічого не було.

— Але люди такі безсердечні! Ну такі вже безсердечні!

Гарячково шукаючи порятунку, я намагався не стрітися з нею поглядом, однак наші очі стрілися, і я несподівано зробив неабияке відкриття: міс Гінч упивалася собою, була у захваті! Сьогодні я вже спіткав людину, якій анонімки приносили насолоду. Але ж ентузіазм інспектора Грейвза професійний. А ентузіазм і захват міс Гінч видалися мені непристойними, навіть відразливими. Мене пройняв страшний здогад: може, це міс Гінч писала листи?

Вдома я застав місіс Дейн Калтроп. Вона розмовляла з Джоанною у вітальні. Вигляд у місіс Калтроп був зажурений, хворобливий.

— Я в нестямі, містере Бертон, — сумно мовила вона. — Бідолашна, ах, бідолашна.

— Справді, жахливо. Довести людину до самогубства, — сказала Джоанна.

— Ви маєте на увазі місіс Сіммінгтон?

— А ви хіба ні? — здивувався я.

Місіс Дейн Калтроп захитала головою:

— Її шкода, певна річ. Але ж рано чи пізно це сталося б.

— Сталося б?! — сухо запитала Джоанна.

Місіс Дейн Калтроп обернулася до неї і пояснила:

— Мені так здається, люба моя. Коли самогубством рятуються від неприємностей, то не має значення, якими були ті неприємності. І, я гадаю, якби сталося щось інше, не пов'язане з анонімкою, вона вчинила б те саме. Найцікавіше з усього, що ніхто і гадки не мав, що вона здатна на таке. Вона завжди видавалася мені егоїстичною, трохи тупою, чіпкою до життя. І вже зовсім не була схильна до паніки. Лише тепер починаю розуміти, як мало я знаю людей.

— Мені цікаве інше. Кого ви мали на увазі, коли казали «бідолашна», — спитав я.

Місіс Дейн Калтроп витріщила на мене очі.

— Ну звісно ж, ту жінку, яка писала ці листи.

Вона нахилилася і поклала руку мені на коліно.

— Невже ви не розумієте, не відчуваєте? Спробуйте уявити, якою нещасною мусить бути людина, що пише такі листи. Яка вона самотня, як відірвана від усього людського, отруєна чорною ненавистю, щоб шукати порятунку в анонімках. Ось чому я так картаю себе насамперед. Розумієте, хтось у Лімстоку тяжко страждає, а я про це навіть не здогадувалась. А мусила б. Не слід втручатись у чуже життя, і я ніколи не втручаюсь. Але нещастя цієї людини таке глибоке, воно як сепсис, отруює все, чорнить і спотворює. Якби хто-небудь міг розрізати його, як пухлину, дати отруті витекти, все б минулося безболісно. Ох бідолашна, бідолашна, — закінчила місіс Дейн Калтроп і встала, щоб іти.

Я не міг погодитися з нею. Хай там як, а в мене не було ніякої симпатії до анонімниці. Але я не втерпів і спитав:

— Скажіть, місіс Калтроп, ви не здогадуєтесь, хто ця жінка?

Вона подивилася на мене своїми гарними розгубленими очима і сказала:

— Здогадуюсь, але ж я можу помилятися, правда? — і швидко вийшла.

За мить її голова з'явилась у прочинених дверях, і вона спитала:

— Містере Бертоп, чому ви досі не одружилися?

У когось іншого це виглядало б просто зухвальством, але не в місіс Дейн Калтроп.

— Ну, скажімо, не знайшов підходящої жінки, — почав я іронізувати.

— Хай так, але, повірте, це не зовсім вдала відповідь. Чоловіки так часто одружуються з непідходящими жінками, — виголосила вона і зникла за дверима.

— Ти знаєш, я починаю думати, що вона божевільна. Але мені вона подобається, — сказала Джоанна. — У Лімстоку її побоюються.

— Я теж трохи побоююсь.

— Тому, що не знаєш, у який бік вона поверне?

— Так. Мене збиває з пантелику перебіг її думок.

— Ти теж думаєш, що анонімниця дуже нещаслива?

— Мені зовсім не цікаво, що думає і почував ця проклята відьма! А ось її жертв мені шкода, — сердито відказав я.

Тепер дивно згадувати, як у своїх судженнях про стан анонімниці після самогубства місіс Сіммінгтон ми не врахували найочевиднішого. Гріффіт визначив, що вона впивається своєю силою. Я сказав, що вона розкаюється у своєму вчинкові. Місіс Дейн Калтроп її шкода. Та неминучого ми не врахували, скоріше я не врахував, а саме — страху. Бо зі смертю місіс Сіммінгтон листи перейшли з однієї якості в іншу. Не знаю, як було насправді з сином місіс Сіммінгтон, гадаю, Сіммінгтон це знав, але після самогубства становище анонімниці стало дуже серйозним. Тепер не могло бути й мови про те, щоб посилати листи заради жартів. Поліція стала активною; викликали експерта зі Скотленд-ярду. Для анонімниці тепер стало життєво важливим лишитися невикритою.

Якщо припустити, що страх був головною реакцією, то за ним слідом мало йти щось іще. Цього я теж не врахував, хоча воно мало бути очевидним.

Наступного ранку ми з Дяюанною спустилися снідати досить пізно. Тобто пізно за уявленнями Лімстока. Було пів на десяту — час, коли в Лондоні Джоанна розплющувала очі, а я ще міцно спав. Однак напередодні увечері, коли Партрідж спитала: «Сніданок о пів на дев'яту чи о дев'ятій?» — ні я, ні Джоанна не мали мужності запропонувати пізніший час.

Як на зло, на сходах стояла Еймі Гріффіт і розмовляла з Мейган. Побачивши нас, вона дала волю язикові:

— Здорові були, ледацюги! Я вже давно встала, а ви й досі спите.

Це, звичайно, була її особиста справа. Лікар, либонь, встає спозарання, тож його турботливій сестрі доводиться поратися біля столу, подавати чай або каву. Але навіщо ж розбуркувати своїх сонливих сусідів? Пів на десяту — не час для ранкових візитів.

Мейган зникла у їдальні, де на неї чекав сніданок.

— Я не буду заходити, — сказала Еймі Гріффіт. — Я лише хотіла спитати міс Бертон, чи не знайдеться у неї якоїсь городини для Червоного Хреста. Якщо є, то Оуен заїде по неї машиною.

— Ви дуже рано приходите, — пробурмотів я.

— Хто рано встає, тому бог дає, — сказала Еймі. — О такій порі легше застати людей вдома. Я ще збираюся зайти до містера Пая, а потім поїхати у Брентон.

— І звідки у вас тільки сили беруться? — спитав я, і цієї ж миті задзвонив телефон. Я пішов до телефону, залишивши Джоанну з Еймі. Бідолашна сестра почала щось бурмотіти про ревінь та квасолю, показуючи свою необізнаність у городині.

— Слухаю, — сказав я в трубку. На другому кінці почулося глибоке зітхання, потім непевний жіночий голос відгукнувся:

— Ох!

— Слухаю, — підбадьорював я.

— Ох! — пролунало знову, але далі вже пішли слова. — Це… Мені треба… Це Літтл-Ферз?

— Так, — відповів я.

Знову пролунало «Ох!», без якого, напевне абонентка не могла почати жодного речення. Нарешті вона обережно поцікавилася:

— Можу я поговорити з міс Партрідж?

— Звичайно, — сказав я. — А хто їй дзвонить?

— Ох! Скажіть, це Агнес, прошу вас. Скажіть, Агнес Веддл.

— Агнес Веддл? — перепитав я.

— Так.

Я поклав трубку і гукнув на сходи, де вовтузилася Партрідж:

— Партрідж! Партрідж!

Партрідж з'явилася на горішньому поверсі з довгою шваброю і црглядом, що виразно промовляв: «Що там іще?», попри всі її респектабельні манери.

— Я слухаю, сер?

— Агнес Веддл хоче поговорити з вами по телефону.

— Пробачте, сер, хто?

— Агнес Веддл, — сказав я голосніше.

Я вимовив ім'я так, як почув, а Партрідж проказала його правильно.

— Агнес Водделл, що їй треба?

Дуже змінившись на виду і випустивши з рук швабру, вона пошелестіла вниз своєю ситцевою спідницею. А я подався до їдальні, де Мейган розправлялася а нирками і беконом. Вранішня свіжість не зробила веселішим її обличчя. Вона сердито відповіла на мов привітання і їла мовчки далі. Щойно я розкрив ранкову газету, вбігла Джоанна і розгублено заговорила:

— Оце так-так! Я аж стомилася. Слухай, Джеррі, хіба горох не о цій порі достигає?

— У серпні, — буркнула Мейган.

— Але ж у Лондоні його продають цілий рік, — виправдовувалася моя сестра.

— За гроші, дорогенька моя, і везуть його з найвіддаленіших куточків імперії, — пояснив я їй.

— Як слонову кістку, мавпочок і павичів? — спитала Джоанна.

— Еге ж.

— Я б хотіла павича, — мовила Джоанна.

— А я мавпочку замість усіх іграшок, — сумно сказала Мейган.

Замислено обчищаючи апельсин, Джоанна спитала:

— Цікаво, як почувають себе такі люди, як Еймі Гріффіт? Ти гадаєш, вона знає, що таке втома, смуток чи, скажімо, пригнічений настрій?

Я висловив думку, що Еймі Гріффіт, напевне, ніколи не знала смутку, і вийшов на веранду. Натоптуючи люльку, я почув, як увійшла Партрідж і похмуро сказала:

— Я можу з вами поговорити, міс?

«Господи, сподіваюсь, Партрідж не збирається звільнятися, — подумав я. — Емілі Бартон була б дуже незадоволена».

Партрідж вела далі:

— Я мушу вибачитися, міс, за те, що мені дзвонили по телефону. Себто, молода особа, яка подзвонила, мала б бути вихованішою. Я ніколи не користуюся телефоном і своїм друзям не дозволяю дзвонити мені. Я перепрошую за це, як і за те, що трубку довелося брати містерові Бертону.

— Господи, немає про що говорити, Партрідж, — заспокоїла її Джоанна. — Чому, власне, ваші друзі не повинні користуватися телефоном, коли їм треба поговорити з вами?

Обличчя в Партрідж, я це відчував, хоча й не міг бачити, стало ще суворішим:

— У цьому домі так не заведено. Міс Емілі ніколи б не дозволила. Тому я й кажу, що мені дуже прикро. Хоч Агнес Водделл ще дуже молода і чимось стурбована, та їй слід було б знати, що гоже для дому, в якому живе джентльмен.

«Це якраз для тебе, Джоанно», — подумав я радісно.

— Ця Агнес, що дзвонила мені, колись служила тут під моїм наглядом. Їй було шістнадцять, — провадила Партрідж, — коли вона потрапила до нас після дитячого будинку. В неї нікого немає і вона завжди приходить до мене на пораду, розумієте.

— Он як, — сказала Джоанна і замовкла.

— Тому я хочу спитати у вас, міс, чи дозволите ви їй прийти сюди на чай пополудні? Сьогодні у неї вихідний день, розумієте. Вона хоче щось розповісти і порадитись. У будь-якому іншому разі я про таке і не заїкнулася б.

Джоанна спантеличено відповіла:

— А чому ви не можете випити чаю з ким завгодно і коли завгодно?

Партрідж аж сахнулася від тих слів і дуже спохмурніла:

— У цьому домі так не заведено, міс. Стара місіс Бартон ніколи не дозволяла пускати відвідувачів на кухню, за винятком тих днів, коли у нас були вихідні. Тоді дозволялося розважатися з друзями тут замість іти кудись. А у звичайні дні такого не дозволялося. А міс Емілі дотримується давніх звичаїв.

Джоанна завжди була добра до прислуги, і прислуга платила їй тим самим, але Партрідж це не хвилювало.

— Все це марно, моя дівчинко, — пояснив я їй, коли Партрідж пішла, а Джоанна вийшла до мене. — Твою доброту і м'якість тут не оцінять. Для Партрідж існує одне правило — все має бути так, як це годиться в домі, де живе джентльмен.

— Я ніколи не чула про таку тиранію. Справді, щоб то не дозволяли прислузі бачитися зі своїми знайомими. Порядок — це добре, але я нізащо б не дозволила поводитися з собою, як із чорним рабом.

— Але так заведено. Принаймні в таких як Партрідж.

— Не розумію тільки, чому вона мене не любить. Наскільки я можу судити, люди ставляться до мене добре.

— Може, за те, що ти не господиня, бо ніколи не покладеш руки на полицю і не перевіриш, чи є там пил, не піднімеш килимка і не подивишся, чисто там чи брудно. Ти ніколи не питаєш, куди діваються залишки шоколадного суфле, не замовляєш смачного хлібного пудингу.

— Тьху! — тільки й відповіла Джоанна, а тоді вже сумовито забідкалася: — Мені сьогодні скрізь не щастить. Осоромилася перед Еймі, бо нічого не знала про городину. Дістала догану від Партрідж за гуманність. Лишилося піти в садок і замість квітів нарвати букет кропиви.

— Мейган уже досі там, — сказав я їй.

Ми знайшли Мейган у садку. Вона стояла посеред газону, як пташка, що чекає корму. Побачивши нас, Мейган підійшла до ґанку і несподівано заявила:

— Я мушу йти додому.

— Що? — здивувався я.

Почервонівши, вона рішуче вела далі:

— Дуже гарно з вашого боку, що ви прийняли мене, але я вже добряче вам набридла, хоч мені й подобається у вас. Та тепер я мушу повернутися додому. Хай би там як, а то мій дім… Я не повинна його кидати. І нині піду туди.

Ми з Джоанною переконували її, умовляли залишитися, але вона була непохитна. Врешті Джоанна вивела машину, а Мейган пішла нагору збирати речі. За кілька хвилин вона спустилася з валізою. Партрідж посміхалася. Вона не любила Мейган.

Коли Джоанна повернулася, я стояв посеред газону.

— Ти часом не вирішив стати сонячним годинником? — спитала вона весело.

— Чому це? — здивувався я.

— Стоїш посеред газону, як садова статуя. Дивлячись на тебе, можна подумати, що ти відлічуєш по сонцю час. У тебе монументальний вигляд!

— Мені не до жартів. Спочатку ця Еймі Гріффіт…

— Господи, зі своєю городиною, — перебила мене Джоанна.

— Потім Мейган зі своїми вибриками. А я хотів повести її на прогулянку.

— З нашийником і на повідцю?

— Що? — не зрозумів я.

— Я сказала: з нашийником і на повідцю? — повторила вона. — А що ж, хіба то неправда, що хазяїн залишився без свого собаки?

4

Мушу зізнатися, мене роздратувало те, як пішла від нас Мейган. Напевне, ми їй обридли. Та зрештою, хіба в нас може бути цікаво? Вдома були хлопчики та Елсі Холланд.

Я почув, що вертається Джоанна, і негайно пішов геть з газону, щоб уникнути її насмішок.

Перед самим полуднем заїхав Оуен Гріффіт. Садівник уже чекав його з городиною. Поки старий Адамс складав усе в машину, я запросив Оуена в дім випити по склянці хересу. Полуднати він відмовився.

Коли я зайшов до вітальні з пляшкою хересу, то застав Джоанну за улюбленим заняттям. Вона згорнулася клубочком на дивані і вуркотіла, розпитуючи Гріффіта про роботу: чи подобається йому бути практиком, чи не краще спеціалізуватися. Вона із захватом говорила про лікарський фах, мовляв, для неї це вершина всіх сподівань. Що там казати, Джоанна — природжений слухач. Та й після стількох невизнаних геніїв, котрих довелося переслухати моїй сестрі, Оуен Гріффіт був їй за іграшку. Коли ми дійшли до третьої склянки хересу, Гріффіт почав розповідати про якусь рідкісну реакцію чи то травму такими науковими термінами, що його міг зрозуміти хіба що колега-медик. Джоанна вдавала, ніби все розуміє і дуже зацікавлена розповіддю.

Якийсь час мене мучило сумління. Джоанна чинила зле. Гріффіта легко було зачарувати і пошити в дурні. Жінки й справді дияволи. Але потім я подивився на Гріффіта у профіль, на його довге рішуче підборіддя, суворо стиснені губи, і мені здалося, що Джоанна не кепкує з нього. Та й, зрештою, це його клопіт. Коли він дозволяє жінці крутити собі голову, то він сам цього хоче.

Потім Джоанна сказала:

— Залишайтеся з нами полуднати, докторе Гріффіт.

Той ледь почервонів і пояснив, що лишився б, якби не сестра. Вона чекатиме його.

— Я їй подзвоню і все розтлумачу, — вихопилася Джоанна і побігла дзвонити.

З того, як непевно почувався Гріффіт, я зробив висновок, що він таки побоюється своєї сестри. За хвилину повернулася Джоанна і весело сповістила, що все гаразд. Оуен Гріффіт лишився з нами полуднати і виглядав задоволеним. Ми говорили про книжки, п'єси, світову політику, музику, малярство і сучасну архітектуру, а про Лімсток, анонімні листи, місіс Сіммінгтон забули геть, і, здавалося, Гріффітові тільки того й треба було. Він сяяв від щастя. Його похмуре лице просвітліло, і в розмові він виявився цікавим і знаючим. Коли Гріффіт пішов, я сказав Джоанні, що цей хлопець надто порядний для її штучок.

— Звісно, всі ви, чоловіки, один за одного.

— За що ти його так переслідуєш, Джоанно? Не дав спокою вражене самолюбство?

— Може, й так, — відповіла вона.

Того вечора нас було запрошено на чай до міс Емілі Бартон. Ми вирішили піти пішки, бо я вже почувався добре і був певен, що здолаю гору по дорозі назад. Ми, напевне, прийшли зарані, бо двері нам відчинила висока, худа, сувора на вигляд жінка і сказала, що міс Бартон ще не прийшла.

— Але вона знає, що ви прийдете сьогодні, і я про це знаю. Тому, коли ваша ласка, зайдіть і почекайте її.

Це, очевидно, була «Вірна Флоренс». Ми пішли за нею по сходах і опинились у дуже затишній вітальні, щоправда, в ній було забагато меблів. Деякі з них, мені здалося, були з Літтл-Ферзу. Жінка, мабуть, пишалася своєю кімнатою, бо одразу ж сказала:

— Гарненька, правда ж?

— Дуже, — приязно відказала Джоанна.

— Я намагаюся влаштувати для неї все якнайкраще. Звісно, не так, як би мені хотілося і як вона на те заслуговує, їй годиться жити у власному будинку, а не в найманих кімнатах.

Флоренс подивилася з лютим докором спершу на меле, потім на Джоанну. Я відчував, що то був не найщасливіший наш день. Джоанну вилаяли Еймі Гріффіт і Партрідж, а тепер нам обом вичитувала «Дракон Флоренс».

— Я дев'ять років була покоївкою у Літтл-Ферзі, — зауважила вона.

Джоанна, роздратована такою несправедливістю, сказала:

— Але ж вона сама здала будинок у бюро найму.

— Змушена була, — в'їдливо кинула Флоренс. — Вона завжди жила гак ощадливо і скромно. Чому власті не дають їй спокою з тими податками? І тут хочуть урвати собі шмат.

Я скрушно похитав головою.

— Поки була жива стара леді, в їхньому домі завжди водилися гроші. А потім її рідні почали вимирати, сердешні. Міс Емілі доглядала їх. Занапастила себе і своє здоров'я. Я жодного разу не чула від неї нарікань. Така вона терпляча. А тут ще й з грошима скрута! Міс Емілі каже, що акції не дають прибутку, а чому, хотіла б я знати? їм має бути соромно обдурювати літню леді, що не розбирається у цифрах і їхніх махінаціях.

— Усіх спіткало те ж саме, — пояснив я, але Флоренс не вгавала:

— Це зрозуміло, коли йдеться про людей, які самі можуть дати собі раду. А за нею треба доглядати, і я доглядатиму, доки вона буде зі мною. Пильнуватиму, щоб ніхто її не обманював і не засмучував. Я все зроблю для міс Емілі.

Пильно дивлячись нам в очі, щоб її думка таки дійшла до нас, невгамовна Флоренс вийшла з кімнати, обережно зачинивши двері.

— Слухай, Джеррі, ти часом не почуваєш себе кровопивцею? — спитала Джоанна. — Бо я почуваю. Слухай, що з нами коїться?

— Здається, ми щось не так робимо, — сказав я. — Мейган стомилася від нас, Партрідж недолюблює тебе, Флоренс ненавидить нас обох.

— Цікаво, чому все-таки Мейган пішла від нас? — спитала Джоанна.

— Ми їй набридли.

— Не думаю. Боюсь, їй щось натуркала Еймі Гріффіт.

— Коли вони розмовляли вранці на сходах?

— Ніби й недовго розмовляли, але…

Я закінчив думку:

— Ця жінка здатна розтоптати все зі своєю слоновою вдачею! Вона…

Двері відчинилися, і увійшла міс Емілі — розпашіла, трошки захекана й нібито чимось збуджена. Її блакитні очі аж горіли. Вона одразу ж защебетала до нас:

— О дорогенькі, вибачте! Я закуповувала продукти і затрималася. Мені не сподобалися тістечка в «Блу Роуз», якісь несвіжі, тож я пішла до місіс Лайгонз. Тістечка я купую насамкінець, тоді маєш найсвіжішу випічку, а не вчорашню. Але мені так прикро, що я примусила вас чекати, їй-право, це просто негарно з мого боку…

Джоанна вирішила заспокоїти міс Бартон і перебила її:

— Це наша провина, міс Бартон, бо ми прийшли зарані. Джеррі захотів іти пішки, а він тоді так налягає на ноги, що ми завжди приходимо зарані.

— Ніколи не буває зарані, моя люба. Не кажіть так. Все добре — завжди до речі, — сказала вона і ніжно поплескала Джоанну по плечу. Та аж засяяла: нарешті, здається, їй сьогодні пощастило — вона мала успіх.

Емілі Бартон обдарувала своєю усмішкою і мене, лише з острахом, як той, хто наближається до тигра-людожера, знаючи, що якусь мить він його не чіпатиме.

— Які ви ласкаві, містере Бертон, що прийшли до мене на таке жіноче запрошення, як запрошення на чай, — сказала міс Емілі, напевне, уявляючи собі чоловіка істотою, що постійно дудлить віскі з содовою, курить сигару або спокушає дівчат і заводить романи з заміжніми дамами. Коли згодом я розповів про це Джоанні, вона сказала, що Емілі Бартон і сама рада була б зустріти такого чоловіка, але він ніяк не траплявся.

А тим часом Емілі Бартон клопоталася біля столиків, пакриваючи їх для чаю. За хвилину увійшла Флоренс, несучи тацю з чаєм і гарними порцеляновими чашками, які, напевно, міс Емілі забрала з Літтл-Ферзу.

Чай був справжній китайський, були сандвічі з маслом і багато тістечок. Флоренс змінилася до невпізнання. Вона сяяла, дивлячись на міс Емілі з материнською ласкою в очах, як на кохане дитя, що втішається грою в чаювання.

Наша господиня припрошувала нас так красненько, так щиро, що ми з Джоанною їли далеко більше, ніж нам хотілося. Маленька леді упивалася такими гостями. І тоді я зрозумів, що для Емілі Бартон наш візит був неабиякою подією: адже ми — двоє людей із загадкового Лондона — таємничого і вишуканого.

Зрозуміло, невдовзі наша розмова торкнулася місцевих тем. Міс Бартон з особливою теплотою говорила про доктора Гріффіта, його доброту і здібності до медицини. Містер Сіммінгтон, за її словами, був талановитий юрист, бо допоміг міс Бартон одержати певну суму грошей від прибуткового податку, про які вона ні сном ні духом не відала. Він, мовляв, завжди був такий добрий до своїх дітей, вірний їм і своїй дружині, а вона, бач, наклала на себе руки.

— Бідолашна місіс Сіммінгтон, лишила таких дрібняток без матері. Вона слабувала останнім часом, через те й вчинила так. Мабуть, у неї був стресовий стан. Я читала про це в газетах. Люди самі не відають, що коять у такому стані. І вона теж не відала, бо тоді як би вона забула про містера Сіммінгтона і своїх діток?

— Той анонімний лист став для неї фатальним, — мовила Джоанна.

Міс Бартон спалахнула і докірливо сказала:

— О любі мої! Я наслухалася про ці листи. Скажу вам, не зовсім приємна тема для розмов. Гадаю, нам краще про них забути.

Що ж, міс Бартон могла їх обійти і забути, але декому це непросто зробити. Однак я слухняно змінив тему, і ми почали говорити про Еймі Гріффіт.

— Чудова, ну просто чудова жінка, — одразу ж почала міс Бартон. — Її енергія та організаційні здібності просто вражають. Вона така добра до своїх дівчаток в інституті, така практична і сучасна під усіма поглядами. І віддана своєму братові. Приємно бачити таку відданість між братом і сестрою.

— Чи не занадто ця відданість обтяжлива для нього? — спитала Джоанна.

Емїлі Бартон ошелешено втупилася у Джоанну.

— Та вона ж усім заради нього жертвує! — вигукнула міс Емілі з докором.

Я помітив у очах Джоанни щось схоже на «невже?» і поспішив завести мову про містера Пая. Емілі Бартон повагалася, перш ніж почати говорити про нього, і врешті спромоглася лише на те, що повторила кілька вже виголошених того дня фраз про доброту, заможність і благородство цього чоловіка. Щоправда, на її думку, до нього приїздять якісь непевні люди, але це, мабуть, тому, що він багато їздив по світу. Ми зійшлися на тому, що мандри не лише розширюють обрії нашого пізнання світу, а й призводять до знайомств із непевними людьми.

— Я сама стільки разів хотіла поїхати у навколосвітню подорож, — сумно мовила Емілі Бартон. — Читаєш про це в газетах, і такі ті подорожі здаються привабливі.

— Чому ж ви досі не поїхали? — спитала Джоанна, Такий перехід від мрій до реальності, здавалося, стривожив міс Емілі.

— О ні, ні. Це просто неможливо.

— А то чому? Навколосвітні подорожі досить дешеві.

— Річ не в грошах. Я не хочу подорожувати сама. Самій якось дивно, правда?

— Ба ні, — заперечила Джоанна, і міс Емілі подивилася на неї підозріливо.

— Та й не знаю, як би я впоралася з багажем… І як це сходити на берег у заморських портах… Та й щоразу міняти гроші…

Настрахана уява маленької леді, напевне, малювала їй щокроку страшні пастки, і Джоанна поспішила заспокоїти міс Емілі, перевівши розмову на близьке свято урожаю. І ми цілком природно перейшли до розмов про місіс Дейн Кал-троп. На мить легкий спазм спотворив обличчя міс Бартон.

— Ви знаєте, мої любі, вона дивачка. Часом таке каже.

Я спитав, що саме.

— О, навіть не знаю. Такі несподівані речі. А як вона дивиться на вас — ніби поряд не ви, а хтось інший! Навіть не знаю, як про це сказати. Та й потім, вона зовсім не прагне, як би це сказати, ну, втручатися. Зрештою, дружина вікарія могла б порадити і навіть застерегти. Бачте, люди слухаються її, а вона воліє стояти осторонь, чимдалі від усього. У неї дивна звичка співчувати людям, які того не варті.

— Це цікаво, — сказав я, переглянувшися з Джоанною.

— Хоча, мушу визнати, вона дуже вихована жінка. Місіс Дейн Калтроп з роду Фарроуей — дуже пристойна сім'я. Щоправда, ці старі родини бувають такі дивні. Її чоловік людина блискучого розуму, хоча інколи мені здається, що такий інтелект просто зайвий у провінції. Він добрий чоловік, а що вже щирий! Але його звичка цитувати латиною просто збиває мене з пантелику.

— Так, так, — палко підтримав я.

— Джеррі закінчив середню школу, тому він не любить латини, — хихикнула Джоанна.

Це дало міс Бартон нову тему для розмови.

— Ви знаєте, тутешня вчителька — страшенно неприємна молода особа. Вона чи не червона! — Слово «червона» міс Емілі вимовила ледь не пошепки.

Коли ми йшли додому, Джоанна сказала:

— А вона дуже приємна жінка.

Увечері за обідом Джоанна спитала Партрідж:

— Сподіваюсь, ви гарно провели час із Агнес? Партрідж почервоніла і ще більше замкнулась у собі.

— Дякую, міс, але Агнес не з'явилася.

— Шкода.

— Ет, про мене, — сердито відказала Партрідж.

Вона, знати, була переповнена образою і тепер вирішила вилити її нам:

— Я її не запрошувала! Вона сама подзвонила і сказала, що хоче щось розповісти. Їй можна було прийти, адже в неї сьогодні вихідний. Я погодилася її прийняти — ви ж дозволили. Але вона не прийшла і навіть не вибачилася. Напевне, завтра я одержу від неї листівку. Ці сучасні дівчата — ну просто жах. Ніякого уявлення про добрі манери.

Джоанна спробувала заспокоїти ображену Партрідж:

— Може, вона кепсько себе почуває? Ви їй дзвонили? Партрідж сахнулася від тих слів:

— Ні, не дзвонила, міс! Чого це я маю дзвонити? Ось я її зустріну і все викажу.

Коли розгнівана Партрідж вийшла з кімнати, ми з Джоанною розсміялися.

— Бідолашна Партрідж не розуміє, що все дуже просто, — пояснив я. — Агнес і її хлопець нагадують зараз одну з тих пар, на яку натрапляєш у темряві де-небудь під огорожею — тобі стає ніяково, а вони не звертають на тебе уваги.

Джоанна весело закивала головою і сказала, що так воно, напевне, і є. Потім ми почали мову про анонімки, і нам стало цікаво, як Неш і меланхолійний Грейвз почувають себе зараз.

— Рівно тиждень минув, відколи місіс Сіммінгтон наклала на себе руки, — сказала Джоанна. — Думаю, вони вже встигли щось встановити: відбитки пальців, почерк тощо.

Я відповів щось непевне. В душу раптом закрався неспокій. Все почалося зі слів Джоанни «рівно тиждень минув». Мені слід було б раніше все зіставити й проаналізувати, бо, схоже, десь у підсвідомості давно зродилися передчуття і підозри. Словом, хай би там як, а я відчув внутрішній неспокій. Щось почало ятрити мозок, пробиваючись до свідомості. Джоанна враз помітила, що я перестав слухати її схвильовану розповідь про події у містечку.

— Що тобі таке, Джеррі?

Я не відповів, бо подумки гарячково збирав докупи всі події: «Самогубство місіс Сіммінгтон… Того дня вона лишилася вдома сама… Сама, бо в прислуги був вихідний… Рівно тиждень тому…»

— Джеррі, що…

Я перебив її:

— Джоанно, у прислуги вихідний раз на тиждень?

— І раз на два тижні в неділю, — відповіла Джоанна. — Але до чого…

— Бог з ними, з неділями. У них вихідний у той самий день тижня?

— Звісно, так заведено, — спантеличено дивлячись на мене, відповіла Джоанна. Вона ще не збагнула ходу моїх думок. Я перебіг кімнату і подзвонив Партрідж.

— Скажіть, Партрідж, ця Агнес Водделл, вона що — служниця?

— Так, сер. У місіс Сіммінгтон, тобто у містера Сіммінгтона.

Я глибоко вдихнув повітря і подивився на годинник. Було чверть на одинадцяту.

— Як ви гадаєте, вона вже повернулася?

Партрідж осудливо глянула на мене:

— Так, сер. Прислуга має бути на місці о десятій. У них давні звичаї.

— Мені треба подзвонити, — сказав я і вибіг з вітальні.

Джоанна і Партрідж пішли слідом. Партрідж мінилася з люті. Джоанна нічого не могла зрозуміти.

— Що ти збираєшся робити, Джеррі? — спитала вона, коли я почав набирати номер.

— Хочу переконатися, що з дівчиною все гаразд.

Партрідж обурено пирхнула. Просто пирхнула, і край.

Але мені було на те начхати. Трубку взяла Елсі Холланд.

— Даруйте за дзвінок, — сказав я. — Це Джеррі Бертон говорить. Скажіть, будь ласка, Агнес уже прийшла? — Мовивши це, я раптом зрозумів, що роблю дурницю. Якщо дівчина прийшла і все гаразд, як я, у біса, збирався витлумачити свій дзвінок? Краще б доручив усе Джоанні, але й тоді треба було б щось пояснювати. Тепер слід чекати спалаху нових пліток у Лімстоку про мене і невідому мені Агнес Водделл.

Елсі Холланд дуже здивувалася:

— Агнес? Так, вона вже має бути.

Я почувався дурнем, але допитувався далі:

— Міс Холланд, не могли б ви це перевірити?

Слід сказати, що гувернантки завжди виконують усі прохання, їх не обходить, чому ви їх просите й для чого. Елсі Холланд поклала трубку і слухняно пішла поглянути, чи прийшла Агнес. За хвилину я почув її голос:

— Ви слухаєте, містере Бертон?

— Так.

— Дивно, але її немає.

Саме тоді Я пересвідчився, що мої непевні, підсвідомі передчуття були не марні. Потім трубку взяв містер Сіммінгтон:

— Алло, Бертоне, що скоїлося?

— Ваша служниця Агнес іще не прийшла?

— Ні, міс Холланд щойно дивилася. А в чім річ? Нещасливий випадок?

— Ніякого випадку, — відповів я.

— Ви хочете сказати, що з дівчиною щось сталося?

— Не здивуюсь, — похмуро відказав я.

Тієї ночі я спав препогано. В голові роїлися здогади. Якби тільки я міг зібрати їх докупи, зіставити і проаналізувати, то неодмінно знайшов би розв'язок. Бо надто вже вперто лізли вони мені в голову.

— Як багато ми знаємо в якийсь певний момент? Гадаю, значно більше, ніж нам здається. Адже більшість із того, що ми знаємо, лежить у підсвідомості. Тільки ми не можемо туди сягнути.

Я тривожно метався у ліжку. Знов і знов мене мучили невиразні здогади. Я відчував, що існує якась схема, тільки як її простежити — ось у чому вся складність. Треба було дізнатися, хто писав ці прокляті листи. Десь була ниточка до розгадки, але я ніяк не міг її вхопити.

Коли я поринав у сон, в моєму дрімотному мозку танцювали докучливі слова: «Немає диму без вогню. Немає вогню без диму. Дим… Дим? Димова завіса… Ні, це вже сфера війни — військовий термін. Війна… Клаптик паперу… Лише клаптик паперу. Бельгія, Німеччина…» Я заснув. Мені снилося, що місіс Дейн Калтроп перетворилася на хорта і я веду її на прогулянку в нашийнику і на повідцю.

Мене розбудив настирливий телефонний дзвінок. Я сів у ліжку й поглянув на годинник. Було чверть на восьму. Мене ніхто не кликав. Телефон висів у вітальні. Я скочив з ліжка, накинув халата і побіг униз. Вже у вітальні я випередив Партрідж, що виходила з кухні, і вхопив трубку.

— Алло!

— Ох! — почулося полегшене зітхання. — Це ви! — я впізнав голос Мейган — нещасний і переляканий. — О, прошу, приїдьте, приїдьте. Будь ласка! Ви зможете?

— Я негайно виїжджаю, чуєте, негайно!

Стрибаючи через дві сходинки, я побіг нагору і вдерся в кімнату Джоанни.

— Слухай, Джо, я їду до Сіммінгтонів.

Джоанна підвела кучеряву голівку з подушки і, як мале дитя, протерла очі.

— Чого, що скоїлося?

— Я ще не знаю. Дзвонила Мейган. Вона в нестямі.

— Як ти гадаєш, що могло скоїтися?

— Щось із Агнес, або ж я дуже помиляюся, — сказав я і вийшов.

Вже коли я зачиняв за собою двері, Джоанна гукнула:

— Зачекай, я встану й відвезу тебе.

— Не треба. Я сам поїду, — твердо заявив я.

— Ти не зможеш вести машини.

— Зможу.

І таки зміг. Трохи боліло у спині, але не дуже сильно. За чверть години я вже був біля будинку Сіммінгтонів — зовсім незле для мене.

Мейган, напевне, виглядала мене, бо коли я вийшов з машини, вона вибігла назустріч і впала мені на груди. Її нещасне маленьке личко було бліде й сіпалося.

— О, ви приїхали, ви приїхали!

— Ну, тримайтесь, дитинко, — заспокоював я. — Бачите ж, приїхав. То що у вас тут скоїлося?

Мейган затремтіла.

— Я… Я знайшла її.

— Ви знайшли Агнес Водделл?

— Під сходами, — провадила Мейган. — Там шафа. У ній рибальські снасті, гольф і всякий непотріб.

Я кивнув головою. Це була звичайна шафа. Мейган продовжувала розповідь:

— Вона була в ній, скорцюблена, і… І холодна… Страх яка холодна. Вона була мертва, розумієте, мертва!

— Що примусило вас зазирнути в ту шафу? — спитав я здивовано.

— Я… Я не знаю. Ви дзвонили вчора увечері, й нам стало цікаво, де ж ділася Агнес. Ми почекали трохи, але вона не з'являлася… Потім полягали спати. Я спала погано і рано прокинулася. В кухні поралася Роуз, наша кухарка. Вона була страшенно лиха на Агнес, що та не прийшла. Я пила молоко в кухні, коли раптом увійшла спантеличена Роуз і сказала, що вихідний одяг Агнес лежить у кімнаті. Її найкращий парадний одяг. І я подумала, а чи виходила вона з дому взагалі? Почала скрізь шукати, відчинила шафу під сходами, і вона була там…

— Сподіваюсь, хто-небудь зателефонував у поліцію?

— Так, вони вже тут. Мій вітчим одразу ж подзвонив їм. А потім мені стало страшно, і я подзвонила вам. Ви не ображаєтеся?

— Ні, не ображаюсь, — відповів я і уважно поглянув на Мейган.

— А чи хто-небудь додумався дати вам трошки бренді або кави після того, як ви знайшли її?

Мейган похитала головою. Я подумки прокляв усе Сіммінгтонове кодло. Цей кретин Сіммінгтон ні про що не подумав, тільки про поліцію. Ні кухарка, ні Елсі Холланд навіть не подумали, як вразила чутливу дівчину така знахідка.

— Ходімо на кухню, — сказав я їй.

Ми обійшли будинок і задніми дверима зайшли на кухню. Роуз, кругловида жінка років сорока, пила біля плити міцний чай. Вона привітала нас бурхливою розповіддю про те, як вона нажахалася, як калатало в неї серце, як їй навіть подумати страшно, що на місці Агнес могла бути вона, будь-хто з них, забитий у власному ліжку.

— Налийте міцного чаю міс Мейган, — перебив я. — Їй треба заспокоїтися, розумієте? Це ж вона знайшла тіло.

При слові «тіло» Роуз ледь знову не пустилася розповідати про свої переживання, та я зупинив її суворим поглядом. Вона квапливо схопила чашку і налила в неї темної рідини.

— Це вам, дівчино, випийте, — сказав я Мейган і звернувся до Роуз: — У вас знайдеться трошки бренді?

Та розгублено забелькотіла, що в неї десь лишилося кілька краплин бренді від різдвяних пудингів.

— От і добре, — мовив я і влив бренді у чашку Мейган.

По очах Роуз я побачив, що їй сподобалася моя ідея.

— Вам можна довірити міс Мейган? — спитав я, і потішена Роуз відповіла:

— О, звісно, сер!

Я пішов у будинок. Наскільки я знав Роуз і жінок, подібних до неї, вона мала нагодувати Мейган добрим сніданком, а це додасть дівчині сили.

«Будьте ви прокляті, — кипів я в душі, йдучи до вітальні. — Чому ви не доглядаєте бідної дівчини?»

У вітальні мені стрілася Елсі Холланд. Побачивши мене, вона зовсім не здивувалася. Мабуть, струс від жахливої знахідки зробив її неуважною до того, хто заходить і виходить з дому. Біля вхідних дверей стояв констебль Берт Рандл.

— О містере Бертон, який жах! Хто ж міг таке вчинити? — залепетала вона.

— То це було вбивство?

— О так, її вдарили в потилицю. Вся закривавлена, волосся… І скорцюблена в тій шафі… Хто міг це зробити? Сердешна Агнес… Я певна, вона нікому не зробила зла.

— Та, мабуть, зробила, коли хтось їй так наврочив, — сказав я.

Елсі непорозуміло втупилась у мене. «Не дуже кмітлива дівчина, — подумав я, — але має міцні нерви».

Вона не змінилася на лиці, лише була трохи збуджена. Мені навіть здалося, хоч це й жахливо, що, незважаючи на добре від природи серце, вона всолоджувалася тим, що відбувалося в домі.

— Мені треба йти до дітей, — сказала вона вибачливо. — Містер Сіммінгтон так хвилюється, щоб це їх не шокувало. Він просив мене захистити хлопчиків від нещастя.

— Я чув, що тіло знайшла Мейган. Сподіваюся, за нею хто-небудь дивиться?

На честь Елсі Холланд треба сказати, що вона була щиро вражена.

— О боже! — вигукнула вона. — Я зовсім про неї забула. Сподіваюсь, із нею все гаразд. Я була така приголомшена, знаєте, поліція і все таке… Але це моя провина. Бідолашна дівчина, їй, мабуть, зараз дуже зле. Я пошукаю її.

Тоді я пом'якшав і сказав:

— З Мейган усе гаразд. За нею доглядає Роуз. Можете спокійно займатися дітьми.

Вона подякувала мені спалахом білих точених зубів і побігла нагору. Зрештою, Елсі платили за Сіммінгтонових хлопчаків. Коли Елсі зникла нагорі, відчинилися двері і до вітальні увійшли інспектор Неш і Сіммінгтон.

— О містере Бертон, а я саме збирався вам дзвонити, — звернувся до мене Неш. — Радий, що ви тут.

Я здивувався, чому це він не поцікавився, як я опинився тут так рано. Неш обернувся до Сіммінгтона і спитав:

— Ви дозволите скористатися цією маленькою кімнатою?

— Звісно, звісно, — запевнив Сіммінгтон. Вигляд у нього був стомлений, але почувався він цілком певно.

— Я б на вашому місці поснідав, містере Сіммінгтон, — звернувся Неш лагідно. — Гадаю, міс Холланд та й міс Мейган теж не завадило б підкріпитися яєчнею з беконом і випити міцної кави. Вбивство дуже кепсько діє на порожній шлунок, — він говорив заспокійливим тоном домашнього лікаря.

Сіммінгтон зробив спробу вичавити усмішку і сказав:

— Дякую, інспекторе, я скористаюся з вашої поради.

Слідом за Нсіном я зайшов до маленької кімнати. Зачинивши за мною двері, Неш сказав:

— Ви приїхали дуже швидко. Як ви дізнались?

Я розповів йому про дзвінок Мейган. Неш викликав у мене симпатію вже тим, що не забував про Мейган.

— Я чув, що ви дзвонили вчора увечері, містере Бертон, і питали про цю дівчину. Чому?

Я розумію, що мій дзвінок видався дивним, тому розповів Нешові про те, як Агнес дзвонила Партрідж і не прийшла.

— Так, розумію… — замислено проказав Неш, потираючи підборіддя. Потім, зітхнувши, вів далі: — Що ж, цього разу вбивство у чистому вигляді. Питання в тому, що знала дівчина. Вона казала що-небудь тій Партрідж? Хоч щось певне?

— Не думаю, але ви можете спитати в неї самі.

— Коли закінчу тут, поїду до неї.

— Що ж насправді сталося? — спитав я. — Чи ви ще не з'ясували?

— Поки що небагато. У служниць був вихідний…

— В обох? — перебив я.

— Так. Мені казали, що раніше у місіс Сіммінгтон були за служниць дві сестри, і вона влаштувала так, щоб вихідний у них припадав на один день. Тож, коли прийшли ці дві, вона вирішила не міняти звичаю. У такий день сім'я вечеряла холодною стравою, залишеною їй на столі. А міс Холланд готувала чай.

— Зрозуміло.

— Все цілком логічно, — провадив Неш. — Кухарка Роуз живе у Нізермікфорді, і щоб дістатись туди у свій вихідний, вона має сісти на автобус, який відходить о пів на третю. Агнес миє посуд після другого сніданку, а Роуз, щоб було роботи порівну, після вечері. Ось що відбувалося вчора: о чотирнадцятій двадцять п'ять Роуз вийшла з дому, щоб устигнути на автобус; Сіммінгтон подався до контори о чотирнадцятій тридцять п'ять; Елсі Холланд з хлопчиками вийшла з дому десь за чверть третя; Мейган Хантер вийшла кататися на велосипеді на п'ять хвилин пізніше. Виходить, Агнес лишилася в домі сама. Як мені сказали, вона завжди виходить з дому між третьою і чверть на четверту.

— І в будинку нікого не лишається?

— А в Лімстоку цим не журяться. Навіть замки не у всіх є. Як я вже казав, о чотирнадцятій п'ятдесят Агнес лишилася в домі сама. Що вона з нього так і не виходила, тепер цілком зрозуміло, бо коли знайшли її тіло, на ній був чепчик і фартух.

— Хоча б приблизно можна встановити час, коли настала смерть?

— Доктор Гріффіт стверджує, що це сталося між другою і пів на п'яту. Це його офіційне свідчення.

— А як її вбито?

— Спочатку вдарили в потилицю, а потім звичайним добре вигостреним кухонним рожном пробили череп. Смерть настала вмить.

Я закурив. Картина була жахлива.

— Досить холоднокровно, — сказав я.

— О так, так. Це зразу впадає в око.

— Хто це зробив? Навіщо? — спитав я, глибоко затягнувшись цигаркою.

— Не певен, що нам коли-небудь пощастить з'ясувати, навіщо саме, — мовив Неш поволі, — але ми можемо здогадуватись.

— Вона щось знала?

— Достеменно так.

— І нікому про це не натякнула?

— Наскільки вдалося встановити, ні. Вона була страх засмучена, каже кухарка. Після смерті місіс Сіммінгтон, як каже Роуз, вона ставала дедалі неспокійнішою і все казала, що не знає, як їй бути. — Неш роздратовано зітхнув і вів далі: — Ось так завжди. Не хочуть люди йти до нас. Не можуть перебороти стійкого упередження проти поліції. Якби вона прийшла і розповіла, що її турбує, то була б зараз жива.

— І вона нічого не сказала жодній з жінок?

— Ні. Так запевняє Роуз. Я схильний їй вірити. Бо коли б вона розповіла, то Роуз виклала б те одразу ж, із багатьма подробицями, які сама ж таки й вигадала б.

— Збожеволіти можна — ми нічого не знаємо, — сказав я.

— Але ми можемо здогадуватись, містере Бертон, адже я дещо з'ясував.

— Тоді вже легше.

— Того дня після другого сніданку, коли місіс Сіммінгтон заподіяла собі смерть, у обох служниць був вихідний і їх не було в домі. Але Агнес повернулася майже одразу.

— Ви це точно знаєте?

— Так. У неї є хлопець — молодий Ренделл. Він працює в рибній крамниці. У середу крамницю зачиняють рано, і він прийшов, щоб зустріти Агнес біля будинку Сіммінгтонів і погуляти з нею або піти в кіно, як буде дощ. Наша анонімниця, написавши брудного листа Фредові Ренделлу про Агнес, вирішила, що між ними все кінчено і дівчина піде гуляти з кимось іншим. Але того дня вони зустрілися і одразу ж страшенно посварились, Агнес повернулася в дім, сказавши Фредові, що не вийде, доки той не вибачиться.

— І що?

— А ось що, містере Бертон. Листа, одержаного місіс Сіммінгтон, надіслано не поштою. На конверті був старий штемпель, це встановлено, і поштова марка переклеєна, щоб можна було подумати, ніби листа приніс поштар. Але ж він прийшов не поштою. Ви розумієте, що це означає?

— Це означає, що листа вкинули у поштову скриньку за кілька хвилин до того, як поштар розносив денну пошту.

— Саме так. Денну пошту приносять близько четвертої. І моя версія така: дівчина, повернувшись у будинок, зайшла до буфетної і стала біля вікна, що виходить у двір, сподіваючись побачити свого хлопця, коли той прийде вибачатися. Перед вікном ростуть кущі, але крізь них добре видно, коли хто-небудь заходить у двір.

— І вона бачила людину, яка кинула листа у поштову скриньку! — вигукнув я.

— Це лише моя версія, містере Бертон, але я можу помилятися.

— Думаю, ні… Все так просто і так переконливо… Виходить, Агнес знала, хто писав анонімки.

5

— Так, Агнес знала, хто писав анонімки, — сказав Непі.

— Але чому ж тоді… — я затнувся, насупивши брови.

— Як я розумію, дівчина просто не усвідомлювала, що саме вона тоді бачила, — швидко вів далі Непі. — Ну, опустив хтось листа у поштову скриньку, і що з того? Можливо, той «хтось» просто не пов'язувався в її уяві з людиною, здатною писати анонімки. Він, з погляду Агнес, був поза всякими підозрами. Але що більше вона про це думала, то неспокійнішою ставала. Хотіла вона про це кому-небудь сказати? Звісно. Вона могла звернутися до Партрідж, яка, напевно, мала на неї вплив, її слово для Агнес — закон. І вона вирішує порадитися з нею.

— Так. Усе сходиться, — задумливо проказав я. — І якимось чином анонімниця дізнається про це. Але як, інспекторе?

— О, ви не знаєте провінційного життя, містере Бертон. Просто дивовижно, як тут розлітаються чутки. По-перше, був телефонний дзвінок. Хто його чув на вашому кінці?

Я задумався на мить.

— Трубку взяв я. Потім покликав Партрідж.

— Називаючи при цьому ім'я дівчини?

— Так, так, я називав її ім'я.

— Хто-небудь чув вас?

— Моя сестра. Ба навіть міс Гріффіт!

— Он як, міс Гріффіт! А що вона робила у вас?

Я розповів усе, як було.

— Вона збиралася потім іти додому?

— Спершу до містера Пая.

Неш скрушно зітхнув:

— Ось вам два шляхи, якими могла розійтися чутка по всьому Лімстоку.

Я не йняв віри:

— Ви хочете сказати, що міс Гріффіт і містер Пай звернули увагу на таку абищицю і розповіли про неї іншим?

— У провінції найменша дрібничка — новина. Ви навіть не повірите. Досить, скажімо, щоб у матері кравця зіпсувався настрій — і про це знатимуть усі! А тепер на іншому кінці… Міс Холланд і Роуз могли почути, про що Агнес говорила по телефону. А ще є Фред Ренделл. Все могло розійтися через нього.

Мене пройняв легкий дрож. Я подивився у вікно. Перед будинком був доглянутий газон, доріжка й низенькі доладні ворота. Я уявив, як хтось відчинив ворота, певно й спокійно підійшов до дверей і кинув листа у скриньку. Моя розпалена уява малювала невиразну жіночу фігуру. Обличчя не можна розгледіти, але я повинен його знати.

Неш розмірковував далі:

— Отож, коло звужується. Ось так ми завжди ловимо анонімників. Поступове, терпляче відсіювання. Як бачите, не так уже й багато людей лишається.

— Ви маєте на увазі?..

— Це знімає підозру з будь-якої жінки, що в той час була на службі. Вчителька була в школі; медсестра — я теж знаю, де вона була вчора. Зрештою, я ніколи й не думаю, що це хтось із них, але тепер можна бути цілком певним. Бачте, містере Бертон, ми маємо два відтинки часу, на яких слід зосередити увагу. Вчора і тиждень тому після другого сніданку. У день смерті місіс Сіммінгтон, — скажімо, — від п'ятнадцятої п'ятнадцять, коли Агнес могла повернутися додому після сварки, і шістнадцятою, коли могли принести пошту. Втім, я можу уточнити це в поштаря. І вчора, від чотирнадцятої п'ятдесят, коли міс Мейган Хантер вийшла з дому, до п'ятнадцятої тридцять чи навіть п'ятнадцятої п'ятнадцять, оскільки Агнес ще не почала переодягатися.

— Що, на вашу думку, трапилося вчора? — спитав я.

— Я собі уявляю це так: якась леді підійшла до вхідних дверей і подзвонила. Спокійнісінько, з усмішкою. Звичайний собі гість. Можливо, вона спитала міс Холланд чи міс Мейган або принесла пакет. Хоч би що там було, Агнес обертається, щоб узяти тацю для візиток, і наша леді-гість б'є по тім'ю Агнес, яка нічого не підозрює.

— Чим?

— Провінційні леді завжди носять щось важке у сумках. Там може бути що завгодно.

— А потім пробивав їй череп і запаковує у шафу. Чи не забагато це для жінки?

Неш якось дивно подивився на мене:

— Жінка, яку ми шукаємо, не зовсім нормальна, принаймні останнім часом. А особи з такого роду психічними відхиленнями здатні виказувати дивовижну силу. До того ж Агнес була невеличка.

Він замовк. Потім спитав:

— Що спонукало міс Мейган Хантер зазирнути у шафу?

— Чистий інстинкт, — сказав я і спитав: — Навіщо було відтягати труп і ховати у шафу? Який сенс?

— Чим довше не знайдуть тіло, тим важче визначити час смерті. Якби міс Холланд побачила вбиту, коли прийшла з прогулянки, то лікар зміг би визначити час смерті з точністю до десяти хвилин або близько того. А це дуже небезпечно для нашої леді.

— Але ж Агнес підозрювала цю особу?.. — насупився я. Неш перебив мене:

— Вона не підозрювала. Зрештою, не настільки. Скажімо так, вона лише думала, що це дивно. Агнес була не дуже кмітлива дівчина, тому й підозрювала якось невиразно. Вона і в голові не покладала, що бачить перед собою жінку, здатну на вбивство.

— Ви передбачали це? — спитав я.

Неш сумно похитав головою і сказав з почуттям:

— Мені слід було б це передбачити. Самогубство, бачте, перелякало анонімницю. Вона пішла ва-банк. Страх, містере Бертон, це така штука, якої не врахуєш.

«Так, страх. Це те, що нам слід було врахувати. Страх у божевільному мозку…»

— Розумієте, — провадив Неш, і від його слів у мене мороз пішов поза шкірою, — ми маємо справу з поважаною людиною, і, треба гадати, дуже поважаною — з кимось, хто посідає високе соціальне становище.

Потім Неш сказав, що збирається розпитати Роуз іще раз, а я поцікавився, чи не зміг би при цьому бути присутнім. На мій подив, він щиро погодився.

— Дуже радий вашому бажанню співпрацювати з нами, містере Бертон, якщо дозволите так сказати.

— Це звучить підозріливо, — зауважив я. — У книжках, знаю, коли детектив запрошує когось допомагати, то цей «хтось», як правило, вбивця.

Неш посміхнувся і пояснив:

— Ви навряд чи з тих людей, які пишуть анонімки, містере Бертон. Щиро кажучи, ви можете нам стати у великій пригоді.

— Радий це чути, але яким чином?

— Ви тут приїжджий, і цим ви нам корисний. У вас немає упереджень проти тутешніх людей. І водночас ви здатні розглянути все, сказати б, у соціальному плані.

— Вбивця — людина високого соціального становища, — пробурмотів я.

— Саме так.

— Себто буду шпигуном серед своїх?

— Вас це шокує?

— Сказати по правді, ні, — подумавши трохи, відповів я. — Якщо десь поблизу ходить божевільна і доводить беззахисну жінку до самогубства, розчереплює голову молодій служниці, то я не проти виконати трохи чорної роботи, щоб посадити її за грати.

— Це дуже розумно, сер. І хочу вам сказати, що розшукувана особа дуже небезпечна — не менш небезпечна, ніж гримуча змія, кобра і чорна мамба разом узяті.

Мене пройняв дрож.

— Отож у теперішній ситуації не можна гаяти жодної хвилини?

— Так, але не думайте, що ми бездіяльні. Ми працюємо в кількох напрямках.

Останні слова він мовив похмуро, і в моїй уяві постало гарне, широко розпущене павутиння.

Неш пояснив, чому він іще раз хоче поговорити з Роуз — вона розповіла йому дві різні версії, отже, могла розповісти й третю, а він вважав, що чим більше версій від неї почує, тим легше буде видобути з них кілька зерен правди.

Коли ми зайшли на кухню, Роуз мила посуд після сніданку. Вона негайно облишила миття, закотила очі, притисла руки до серця і знову розказала, як дивно поводилася Агнес того ранку. Неш був терплячий з нею, але твердий. Він пояснив мені, що першого разу розмовляв з нею м'яко, другого — владно, а цього разу вирішив поєднати м'якість із владністю.

Роуз із задоволенням переповіла всі деталі останнього тижня: як Агнес ходила у смертельному страху, вся тряслася і казала: «Не чіпайте мене!» чи «Бо буде смерть, якщо я розповім», коли Роуз питала її.

— Ось і все, що вона мені казала, — закінчила Роуз, знову щасливо закотивши очі.

— Агнес хоч словом обмовилася про те, що її турбувало? — спитав Неш.

— Ні, лише потерпала за своє життя.

Неш зітхнув і більше не розпитував про Агнес, а натомість вислухав убогу розповідь про те, що робила Роуз після другого сніданку напередодні. Вона сіла в автобус, що відходить о чотирнадцятій тридцять, і до вечора була зі своєю сім'єю. А повернулася автобусом, який відійшов з Нізермікфорду о двадцятій сорок. Розповідь завершилася тим, як бідолаху цілий вечір мучили страшні передчуття, а її сестра намагалася їх витлумачити, і як Роуз не могла торкнутися шматочка булочки з кмином.

Ми вийшли з кухні пошукати Елсі Холланд. Вона наглядала за дітьми, що саме готували уроки. Елсі Холланд, як завжди, була ґречна. Вона встала і сказала дітям:

— А тепер, Коліне й Брайєне, розв'яжіть ці три задачі, поки я прийду, — і повела нас до дитячої спальні.

— Гадаю, тут нам буде зручно. Не хочу, щоб хлопчики чули нас.

— Спасибі, міс Холланд. Подумайте іще раз, ви цілком певні, що Агнес не була занепокоєна, відколи померла місіс Сіммінгтон?

— Ні, вона нічого не казала. Агнес була тиха дівчина і мало говорила.

— Виходить, не така, як інші?

— Так, Роуз забагато. говорить. Мені інколи доводиться нагадувати їй, щоб не була такою зухвалою.

— А тепер, прошу вас, розкажіть, що було вчора після другого сніданку? Все, що можете пригадати.

— Як завжди, о першій — другий сніданок; з-за столу встали трохи раніше. Я не дозволяю хлопчикам гаяти часу за столом. А що ж потім? Потім містер Сіммінгтон пішов до контори, а я допомагала Агнес накрити стіл на вечерю. Хлопчики вибігли у садок… Там я їх і застала, коли вийшла з дому.

— І куди ви пішли?

— До Коум Арку, стежкою через поле. Хлопчики хотіли порибалити, але я забула принаду і мусила вертатись по неї.

— Котра це була година?

— Стривайте… Коли ми вийшли, було за двадцять третя або трошки пізніше. Мейган спершу хотіла піти з нами, але потім передумала і поїхала кататися на велосипеді. Вона просто схибнулася на ньому.

— Я маю на увазі, котра була година, коли ви верталися по принаду? Ви заходили в дім?

— Ні. Я лишила її в оранжереї за будинком. Не знаю, котра тоді була година. Здається, за десять третя.

— Ви бачили Мейган або Агнес?

— Мейган, напевно, тоді вже не було, а от Агнес я не бачила. Так, я нікого не бачила.

— І потім одразу пішли ловити рибу?

— Так, ми пішли до річки, але нічого не зловили. Ми майже ніколи нічого не ловимо. Але хлопчикам подобається рибалити. Брайєн дуже промок учора, і, коли ми повернулися, я мусила його переодягати.

— У середу чай подаєте ви, чи не так?

— Я. У їдальні все накрито для містера Сіммінгтона, а коли він приходить, я лише наливаю чай. Діти і я п'ємо чай у класній кімнаті. І Мейган, звісно. Я тримаю весь необхідний посуд у буфеті нагорі.

— Коли ви повернулися з прогулянки?

— Було за десять п'ята. Я повела хлопчиків нагору і приготувала чай. Коли о п'ятій прийшов містер Сіммінгтон, я спустилася вниз, щоб і йому приготувати чаю. Але він відмовився і сказав, що питиме разом з нами, в класній кімнаті. Хлопчики дуже зраділи. Потім ми грали у піжмурки. Тепер страшно про це згадувати. Бідолашна дівчина, вона весь час була у шафі.

— У ту шафу коли-небудь заглядають?

— О ні. У ній тримають усяке ганчір'я. Пальта і капелюхи висять у маленькому гардеробі, що направо від вхідних дверей. Напевно, вже кілька місяців ніхто не заглядав у ту шафу.

— Розумію. А ось коли ви повернулися з прогулянки, ви нічого не помітили, все було як завжди? Вам нічого не впало в око?

Її блакитні очі широко розплющилися.

— О ні, інспекторе, нічогісінько. Все було, як завжди, — ось що найжахливіше.

— А тиждень тому?

— Ви маєте на увазі той день, коли місіс Сіммінгтон?..

— Так.

— О, це було жахливо!

— Я знаю. Вас того дня також не було вдома після другого сніданку.

— О так, о цій порі, коли гарна погода, я завжди йду з хлопчиками погуляти. А заняття проводимо вранці. Ми завжди гуляємо далеко від дому. Того дня мені здалося, що ми загулялися, бо коли підійшли до воріт, на протилежному кінці вулиці я побачила містера Сіммінгтона. Він вертався з контори. А я навіть чайника на вогонь не поставила. Але було лише за десять п'ята.

— Ви не піднімалися до місіс Сіммінгтон?

— О ні, я ніколи не заходила до неї. Після другого сніданку вона завжди відпочивала. Її мучили напади невралгії — вони чомусь завжди починалися після того, як вона поїсть. Доктор Гріффіт приписав їй порошки, і вона завжди лягала й намагалася заснути.

Неш ніби ненароком спитав:

— І нікому було принести їй денну пошту?

— Денну пошту? Ні. Я витягала листи з поштової скриньки і клала їх у вітальні на столі, коли поверталася з прогулянки. Але дуже часто місіс Сіммінгтон сама спускалася по пошту. Вона, як правило, о четвертій прокидалася.

— Скажіть, вам тоді не спало на думку, ніби щось трапилося, коли ви не побачили її, повернувшися з прогулянки?

— О ні, я навіть не думала про таке. Містер Сіммінгтон повісив пальто у передпокої, і я сказала йому, що чай іще не готовий, але чайник ось-ось закипить. Він кивнув головою і покликав: «Mоно! Моно!» Місіс Сіммінгтон не відповіла, і він Піднявся нагору в її спальню. То був, напевне, найстрашніший удар для нього. Він покликав мене, і коли я увійшла, сказав: «Не пускайте сюди дітей». А потім подзвонив докторові Гріффіту. Ми тоді зовсім забули про чайник. В ньому прогоріло дно… О господи, це було жахливо! А ще за другим сніданком вона була така весела й щаслива!

Непі раптом перепинив її:

— Що ви думаєте про той лист, якого одержала місіс Сіммінгтон?

— Це брудний лист, — обурилася Елсі Холланд.

— Так, так. Але я не про це. Те, що було в листі, правда?

— Ні, ні. В жодному разі, — рішуче заявила вона. — Місіс Сіммінгтон була така вразлива. Справді, дуже вразлива. Вона все так близько брала до серця. Будь-що подібне, брудне, вразило б її не менше.

Якусь мить Неш мовчав, потім несподівано спитав:

— А ви одержували подібного листа, міс Холланд?

— Ні, ні, ніколи. Жодного.

— Ви певні? Прошу вас, — він звів руку, — не поспішайте з відповіддю. Я розумію: це неприємно і люди часто не хочуть признаватися. Але у даному разі нам дуже важливо це знати. Нам відомо, що ті листи всуціль брехливі. Тож вам нічого приховувати.

— Але я не одержувала, інспекторе. Справді не одержувала. Нічого подібного не було, — майже плачучи, відповіла вона. Її слова звучали цілком щиро.

Коли Елсі пішла до дітей, Неш встав і приступив до вікна.

— Ось так, — проказав він задумливо. — Не одержувала жодного листа. І ніби схоже на правду.

— Дуже схоже, я навіть певен, що вона не одержувала їх.

— Гм… Тоді я хочу знати, чому, в дідька, вона їх не одержувала?

Я помітив, що він аж кипить.

— Вона гарненька, правда? — несподівано спитав Неш.

— Навіть більше, ніж просто гарненька, — відказав я.

— Отож. Вона дуже гарна і молода. І за логікою — пряма пожива для анонімника. То чому ж її обминули?

Я похитав головою.

— Цікаво, я вам скажу. Треба розповісти про це Грейвзові. Він просив повідомляти про людей, що не одержували листів.

— Елсі Холланд уже друга, — нагадав я. — Пам'ятаєте, я вам казав про Емілі Бартон. Та теж не одержувала.

Неш посміхнувся:

— Не слід вірити всьому, що вам кажуть, містере Бертон. Міс Бартон одержувала, і не одного.

— Звідки ви знаєте?

— Цей «вірний дракон», її колишня покоївка, у якої вона тепер живе, розказала мені. Флоренс Елфорт, здається, так її звати. Вона так обурено про це говорила. Жадала крові анонімниці.

— Чому ж тоді міс Емілі каже, що не одержувала листів?

— З делікатності. Листи були дуже брутальні. А маленьку міс Бартон такі слова обійшли в житті.

— А що було в листі?

— Як завжди. Безглуздя, коли подумати. Їй приписувалося, ніби вона отруїла свою стареньку матір і сестер!

— Ви хочете сказати, що ця божевільна анонімниця ходить поміж нас, а ми не можемо її викрити? — сказав я недовірливо.

— Ми її обов'язково знайдемо, — суворо відповів Неш.

— Але ж тепер, чоловіче добрий, вона не напише жодного листа.

Неш подивився на мене і твердо сказав:

— О ні, напише. Тепер вона не спиниться. Це в неї патологічна потреба. Будьте певні, листи неодмінно надходитимуть.

Я вийшов з кімнати і, перш ніж поїхати додому, знайшов Мейган.

Вона була спокійна і зустріла мене весело. Я запропонував їй знову переїхати до нас на якийсь час, але вона, повагавшись мить, похитала головою.

— Спасибі вам, але я краще лишуся тут. Зрештою, це мій дім. Та й за хлопчиками догляну.

— Що ж, це вже як хочеться, — сказав я.

— Ну, тоді я лишуся. Але… — Що?

— Якщо… Ну, коли знову щось приключиться, мені можна буде подзвонити, щоб ви приїхали?

Я був зворушений.

— Та звісно ж, можна. Але що може приключитися?

— Не знаю, — розгублено відповіла вона. — Напевне, щось схоже на те, що вже було.

— Облиште! І не вишукуйте більше мертвих. Це на вас погано відбивається! — сердито кинув я.

Мейган подарувала мені щиру усмішку.

— Та ні, все гаразд. Просто мені стало недобре.

Мені не хотілося лишати Мейган тут, але ж, дійсно, це її дім. Я подумав, що тепер нарешті Елсі Холланд подбає про неї.

Разом з Нешом ми поїхали до Літтл-Ферзу. Поки я розповідав Джоанні про вранішні події, Неш розмовляв з Партрідж. Він прийшов до нас невеселий.

— Нічого нового, — сумно мовив Неш. — Якщо вірити їй, то дівчина лише сказала, що чимось дуже стурбована і не знає, як їй бути, тому-то й хотіла порадитися з міс Партрідж.

— Партрідж казала про це кому-небудь? — спитала Джоанна.

Неш сумно кивнув головою:

— Так, вона казала міс Еморі, жінці, що приходить удень допомагати їй. Скільки я розумію, лише натяками, мовляв, якась молода дівчина хотіла б порадитися з кимось із старих жінок, бо сама не може вирішити, як їй вчинити.

— Просто Партрідж себе вигороджує, а ця Еморі могла спокійнісінько рознести все по місту, — сказала Джоанна.

— Так воно, напевно, і є, міс Бертон.

— Мене одне дивує, — втрутився я. — Чому я і моя сестра потрапили на перо до анонімниці? Ми тут чужі й не встигли нажити ворогів.

— Ви забуваєте про психічну неповноцінність анонімниці, містере Бертон. Вона дихає важким духом на всіх і кожного.

— Здається, місіс Дейн Калтроп казала те саме, — зауважила Джоанна.

Неш зацікавлено подивився на неї, але, мабуть, не зрозумівши натяку.

— Міс Бертон, ви, здається, не дуже уважно роздивилися конверт, у якому вам надійшов лист? А коли б роздивилися як слід, то неодмінно помітили б, що літера «а» у вашому прізвищі задрукована літерою «е». Себто листа спершу адресували міс Бартон.

Це його зауваження, якби ми надали йому належного значення, могло дати ключ до всієї справи.

Коли Неш пішов, Джоанна спитала:

— Ти думаєш, що мого листа справді спершу було адресовано міс Емілі?

— Навряд чи він тоді починався б: «Ти паскудна шльондро…», — сказав я, і Джоанна зі мною погодилася.

— Сьогодні у містечку тільки й балачок буде, що про вбивство. Ти не хочеш піти на Хай-стріт послухати, що там казатимуть, Джеррі?

Я запропонував їй піти зі мною, але, на мій подив, вона відмовилася, бо, мовляв, хотіла б погуляти у садку. Затримавшись у дверях, я сказав тихим голосом:

— Сподіваюся, з Партрідж усе гаразд?

— З Партрідж?!

Здивування у голосі Джоанни примусило мене відчути сором за свої підозри, і я вибачливо сказав:

— Мені просто цікаво. Якась вона похмура, ця стара дівка. Схоже, у неї релігійний психоз.

— Це не релігійний психоз, чи як ви там з Грейвзом кажете.

— Тоді сексуальний. Думаю, вони пов'язані між собою. Якась вона дуже пригнічена і стримана. Та врешті й не дивно — стільки років прожити тут відлюдно зі старими жінками.

— Чому це ти про неї згадав?

— А тому, — почав я поволі, — що ми лише з її слів знаємо про їхню розмову по телефону з Агнес. Що, коли Агнес спитала в Партрідж, чому та приходила і кинула листа, а Партрідж пообіцяла їй прийти після другого сніданку і все пояснити?

— А нам сказала, ніби дівчина хоче прийти до неї порадитися про щось дуже важливе? — підхопила Джоанна.

— Саме так.

— Але ж вона не виходила з дому того дня?

— Ти цього не можеш знати, бо нас не було вдома. Згадай.

— Справді, — сказала Джоанна задумливо. — Але я не можу в це повірити. Партрідж просто нездатна на те, щоб не лишати слідів, відбитків пальців і що там іще. Це не лише хитрість, якщо хочеш, а й уміння. І не думаю, щоб вона про це взагалі знала. Та й, зрештою… — Джоанна замовкла на мить, потім поволі спитала: — А поліція переконана, ще це жінка?

— А ти вважаєш — чоловік? — вигукнув я скептично.

— І не просто чоловік, а якийсь незвичайний. Найпевніше, на мою думку, містер Пай.

— Отже, ти вважаєш, що це він?

— А хіба ти сам не розумієш? Він цілком схожий на людину, що, лишившись самотньою, а отже й нещасливою, затаїла на всіх зло. Крім того, з нього всі кепкують. Хіба ти не бачиш, що в душі він ненавидить просте людське щастя, а натомість дістає якусь химерну, порочну насолоду від свого захоплення колекціонуванням?

— Грейвз сказав, що злочинець — стара дівка середніх літ.

— Містер Пай і є дівка середніх літ.

— Невдаха, — проказав я поволі.

— Щось схоже на те. Адже він багатий, а від грошей яка втіха. Та й зваж, він цілком може бути психічно ненормальним. Він і справді якийсь дивний чоловік.

— Не забувай, що він теж одержав листа.

— Ми цього не знаємо. Нам лише так здається. Та й, зрештою, він сам собі міг написати.

— Навмисне, задля нас?

— Так. Він досить розумний, щоб про це подумати і не перестаратися.

— Тоді він просто першорядний актор.

— Ну звісно ж, Джеррі. Людина, що займається таким, обов'язково має бути першорядним актором. Це і є її маленькою втіхою.

— Заради всього святого, Джоанно, не говори так розумно! Бо мені починає здаватися, що ти вмієш проникати у людські душі і читати їх.

— Мені й самій так здається. Зрештою, я можу пройнятися духом іншої людини. Якби я не була Джоанною Бертон — молодою, розумною, привабливою жінкою, що вміє гарно збавляти час, а опинилася, як би це сказати, за ґратами, спостерігаючи, як люди насолоджуються життям, хіба в мені не кипіло б бажання ранити, мучити, навіть убивати?

— Джоанно! — я взяв її за плечі і потряс.

Вона перевела подих, вся затремтіла, врешті усміхнулася.

— Я перелякала тебе, Джеррі, пробач. Але я душею відчуваю, що це ключ до розв'язання проблеми. Треба знати, як ці люди почуваються, що примушує їх так робити, і потім ми, можливо, дізнаємося про їхні подальші наміри.

— О, це здорово! — вигукнув я. — То, виходить, я приїхав сюди нидіти й цікавитися всіма маленькими скандальчиками. Нічого собі скандальчики! Наклепи, цинічні листи і вбивства!

Джоанна правду сказала, на Хай-стріт було повно люду. Вони збиралися купками. Певна річ, усі витріщили на мене очі.

Першого я зустрів Гріффіта. Він виглядав стомленим і хворим. Власне, таким і слід було сподіватися побачити його. Вбивства, звісно, не щодня трапляються у практиці лікаря, але така вже в них професія, щоб бачити страждання, найгірші сторони людської природи і навіть смерть.

— У вас дуже поганий вигляд, — сказав я йому.

— Справді? — розгублено мовив Гріффіт. — У мене такі прикрощі зранку.

— І все через нашу божевільну?

— Через неї, — він сумно дивився крізь натовп кудись далеко. Я помітив, як його брову сіпає мишка.

— Ви когось підозрюєте?

— Ні, ні. На жаль, а хотілося б.

Він раптом спитав про Джоанну і сказав, що в нього є цікаві фотографії, які вона просила показати. Я запропонував передати їх через мене.

— О, не варто турбуватись. Я йтиму повз вас і занесу.

Мені здалося, що бідолаха Гріффіт таки закохався. Бісова Джоанна! Гріффіт надто хороша людина, щоб водити його за носа.

Я попрощався з ним, бо побачив його сестру. Тепер уже мені хотілося з нею поговорити.

Еймі Гріффіт почала, як завжди, з копита:

— Просто жахливо! — продзижчала вона. — Я чула, що ви явилися туди дуже рано.

У кожному її слові звучало запитання, а очі спалахнули на слові «рано». Я не збирався розповідати про дзвінок Мейган, а сказав лише:

— Розумієте, мене цілий вечір учора щось мучило. Дівчина збиралася прийти до нас на чай, але не прийшла.

— І ви подумали про найстрашніше. Та ж ви провидець!

— Я справжній детектив.

— Це перше вбивство у Лімстоку. Страшенний ажіотаж, скажу я вам. Сподіватимемося, поліція буде на висоті.

— Не маю жодного сумніву. Адже вони майстри своєї справи.

— Навіть не можу пригадати, яка та дівчина з себе, хоча вона десятки разів відчиняла мені двері. Тиха, непомітна істота. Вдарили по голові, а потім ще й проламали череп — так сказав мені Оуен. Думаю, це її хлопець. А ви як гадаєте?

— Ви так вирішили?

— Це мені здається найвірогіднішим. Напевно, посварились. Молодь тут дуже зіпсута — погана спадковість у більшості з них. — Вона помовчала хвилину, потім вела далі: — Я чула, що тіло знайшла Мейган Хантер? Її це не дуже вразило?

— Дуже, — коротко відказав я.

— Можу уявити. Мені здається, вона слабка на голову, а така знахідка може вибити у неї останній глузд.

Мені раптом спало на думку з'ясувати дещо у міс Гріффіт.

— Скажіть, міс Гріффіт, це ви вчора намовили Мейган повернутися додому?

— Я б не сказала, що саме намовила.

— Але ж ви їй щось таке сказали? — не відступався я.

Еймі Гріффіт рішуче відставила ногу і подивилася мені у вічі. Так, ніби збиралася боронитись.

— Негарно, коли дівчина не держиться хати. Вона ще молода і не знає, що можуть плескати язики. Я вважала за свій обов'язок нагадати їй про те…

— Язики? — я перебив, бо вже не міг стримати люті.

Проте Еймі Гріффіт вела далі з тією неймовірно благодушною самовпевненістю, що була її найприкметнішою рисою.

— О, то ви не знаєте, які плітки ходять по людях. А я знаю. Повірте, я й на мить не припускаю чогось такого. Але ж знаєте, які люди, — коли є нагода сказати якусь погань, то вони неодмінно скажуть! Та й надто велике випробування для дівчини — самій заробляти собі на хліб.

— Заробляти собі на хліб?! — розгубився я.

— Що й казати, жереб нелегкий. І гадаю, вона вчинила правильно. Я маю на увазі, що вона не могла піти в таку лиху годину й лишити дітей без догляду. Вона просто молодця, скажу вам, просто молодця. Я всім так кажу. Хоч, звісно, злостивці все одно балакатимуть…

— Про кого?

— Та про Елсі Холланд, певна річ, — нетерпляче сказала Еймі Гріффіт. — Вона дівчина старанна і знає свої обов'язки. Крім того, вона дуже приємна.

— А що ж кажуть люди?

Еймі Гріффіт засміялася, і той сміх видався мені страшенно єхидним.

— Люди кажуть, ніби вона подумує стати місіс Сіммінгтон номер два і готова на все, аби втішити вдівця і стати йому опорою.

— Он воно що! — приголомшено мовив я. — Але ж місіс Сіммінгтон тільки тиждень тому як померла!

Еймі Гріффіт знизала плечима:

— І я про те саме кажу. Якісь дурниці! Та ви ж знаєте, які люди. Міс Холланд дівчина молода і вродлива, а цього досить. І потім, бути гувернанткою для дівчини — не перспектива. Я б не здивувалася, якби їй захотілося завести дім і чоловіка. Звісно, — не вгавала вона, — бідолаха Дік Сіммінгтон і гадки про те не має! Він і досі не може отямитися після смерті Монл. Але ж ви знаєте чоловіків! Коли дівчина завжди поряд, піклується про нього, віддано доглядає дітей, то він почуває себе у боргу перед нею.

— І ви вважаєте, що Елсі Холланд плекає якісь надії? — спитав я тихо.

— Та ні, зовсім я так не вважаю, — обурилася Еймі Гріффіт. — Мені дуже шкода, що на неї так кажуть. Тому я намагалася пояснити Мейган, щоб вона повернулася додому. Це краще, ніж лишати Діка Сіммінгтона і дівчину самих.

Я потроху почав розуміти. Еймі Гріффіт весело всміхнулась і сказала:

— Ви вражені, містере Бертон, почувши наші невинні містечкові плітки? Я вам так скажу: люди завжди лихословлять, — вона засміялась і пішла геть.

Біля церкви я зустрів містера Пая. Він розмовляв з Емілі Бартон. Старенька була розчервоніла і збуджена. Містер Пай зрадів мені:

— А, містере Бертон, доброго ранку. Як поживає ваша мила сестричка?

Я розповів йому про Джоанну.

— Але чому вона не прилучається до нашого провінційного парламенту? Нас усіх так вразила ця подія. Як-не-як убивство! І де! У нашому забутому богом містечку. А звучить, як зі сторінок «Санді Н'юспейпер». Не найцікавіший із злочинів, щоправда. Підле брутальне вбивство маленької служниці.

— Це жахливо, — сказала міс Бартон. — Така хороша дівчина. Вона прийшла до мене з притулку «Сент Клотільд Хоум» ще дівчинкою. Була така здібна і стала гарною служницею. Партрідж не могла нею нахвалитися.

— Агнес приходила вчора на чай до Партрідж. Еймі Гріффіт, напевне, казала вам, — ніби між іншим кинув я.

— Так, так, вона казала. І дивувалася, бо це щось нове для служниці дзвонити по телефону господареві дому, — згадав містер Пай.

— Партрідж ніколи б собі такого не дозволила. Я просто дивуюсь Агнес, — обурено заявила міс Бартон.

— Ви відстали від життя, люба леді. Моїх двоє супостатів цілими днями дзвонять по телефону і закурили увесь будинок. Мусив нагримати на них. Але що ти їм скажеш, коли Прескотт чудово готує, хоча й запальний, а місіс Прескотт — першорядна покоївка?

— Справді, містере Пай, вам дуже пощастило з прислугою. Ми всі про це знаємо.

Я негайно втрутився у розмову, бо не хотів, щоб вона переходила в буденне русло.

— Звістка про вбивство розлетілась так швидко, — сказав я.

— А це вже як завжди, — сердито мовив містер Пай. — Досить різникові чи пекареві щось почути, як за хвилину весь Лімсток знатиме. У них справжня комора чуток. На жаль, Лімсток перевівся: анонімні листи, вбивства, — які хочеш злочини.

Емілі Бартон раптом нервово заявила:

— Вони навіть не підозрюють, навіть гадки не мають, що… обидва злочини пов'язані один з одним.

Містер Пай одразу ж ухопився за її думку.

— Цікаво, цікаво. Дівчина щось знала, тому її і вбили. Так, так. Цілком вірогідно. Ви просто молодець, міс Бартон.

— Мені більше несила цього терпіти, — уривчасто сказала міс Бартон і, різко обернувшись, пішла геть.

Містер Пай подивився їй услід, і його рожеве лице херувима зморщилося у лукавій посмішці.

— Чуйна душа. Чарівна істота, правда? Просто з минулої епохи. Тепер таких немає. Напевне, мати була з міцним характером. На ній трималася сім'я, здається, з 1870 року. Вони прожили ніби під ковпаком. Люблю стрічатися з такими типами.

Мені не хотілося говорити про людей минулої епохи.

— Що ви думаєте про все це? — спитав я.

— Про що саме?

— Анонімні листи, вбивства…

— Про спалах злочинності у нашому містечку? А ви?

— Я перший вас спитав, — мовив я ґречно.

— Знаєте, я цікавлюся усякою ненормальністю. Це моє хобі. Такі, здавалося б, непідхожі люди, а роблять фантастичні речі. Візьмімо хоча б випадок з Ліззі Борден. Йому немає якогось більш-менш розумного пояснення. І тут моя порада поліції: вивчайте характер. Облиште відбитки пальців, зіставлення почерків, закиньте мікроскопи, а натомість вивчайте, що і як роблять люди, їхню поведінку і навіть те, як вони їдять. Чи сміються без усяких причин.

Я здивовано звів брови.

— Божевілля?

— Саме. Саме божевілля, але вам його не побачити.

— Хто ж це?

Його очі стрілися з моїми, і він усміхнувся.

— Ні, ні, Бертоне, це може бути просто наклеп. Нам тільки цього бракувало.

І він легкою ходою пішов від мене.

6

Проводжаючи поглядом містера Пая, я побачив, як відчинилися церковні двері і вийшов преподобний Калеб Дейн Калтроп. Побачивши мене, він усміхнувся, ніби щось згадав.

— Доброго ранку, містере…

— Бертон, — допоміг я йому.

— О ні, ні, не думайте, що я забув ваше ім'я. Просто не спало одразу на думку. Чудовий день, правда?

— Чудовий, — відповів я коротко.

Він знову подивився на мене задумливо.

— Щось таке я хотів… Ага, це бідолашне дитя — служниця в Сіммінгтонів. Важко повірити, скажу вам, що в нашому Лімстоку могло статися вбивство.

— Справді, це фантастично, — підтвердив я.

— Здається, я іще щось таке чув, — він нахилився до мене: — Я чув, що люди одержують анонімні листи. А ви?

— Чув.

— Брудні, підлі речі кояться. — Він замовк, а потім проказав якусь довжелезну цитату з латини. — Ці слова Горація слушні, як по-вашому?

— Цілком і повністю, — підтвердив я.

Здавалося, більше ні з ким було поговорити по суті, і я попростував додому. Дорогою зайшов до крамниці, купи» тютюну та пляшку хересу, щоб удома спокійно сісти і якось розібратися з почутими думками про злочин.

Я дістався Літтл-Ферзу під самий другий сніданок. Джоанна стояла біля вікна у вітальні і дивилася так, ніи думки її витали десь далеко-далеко.

— Чим ти займалася? — спитав я.

— І сама не знаю. Так, нічим.

Я вийшов на веранду. До залізного столика були приставлені два стільці. На самому ж столику стояли дві склянки для хересу. Те, що я побачив на одному із стільців, спантеличило мене.

— Що це? — спитав я Джоанну.

— О, я гадаю, це знімок хворої селезінки або чогось іншого. Доктор Гріффіт думає, що мене це може зацікавити.

Я зачудовано подивився на фотографію. Кожен залицяється до жінки по-своєму. Але я, по правді, ніколи б не вдавався до того, щоб робити це з допомогою фотографії хворої селезінки, ба навіть здорової. Незаперечним лишалося одне — Джоанна сама попросила його про це!

— У неї зовсім непривабливий вигляд, — зауважив я. Джоанна щось пробурмотіла на знак згоди.

— Як Гріффіт? — спитав я.

— Він дуже стомлений і нещасний. Таке враження, наче його мучить якась підозра.

— Селезінка, що не піддається лікуванню?

— Не мели дурниць, Джеррі. Я кажу про цілком певні речі.

— Схоже, він накинув на тебе оком. Краще б ти його віднадила, Джоанно.

— Ну, знаєш! Я нічого поганого не зробила!

— Жінки завше так кажуть.

Джоанна сердито вибігла з кімнати. Хвора селезінка почала скручуватися на сонці. Я взяв її за ріжок і відніс у вітальню. Сам я не був у захваті від неї, але розумів, що це один із скарбів Гріффіта.

Я нахилився біля книжкової шафи, витяг з нижньої полиці товсту книжку, щоб закласти фотографію між сторінками й вирівняти її. Це був важкий фоліант чиїхось проповідей. Він якось дивно розгорнувся у моїх руках. Наступної миті я збагнув, чому так сталося. З середини було рівненько вирізано кілька сторінок.

Я втупився у книжку. Потім подивився на титульну сторінку. Книжку було видрукувано у 1840 році.

Не лишалося жодного сумніву: я тримав у руках книжку, з якої вирізали сторінки, щоб виклеювати анонімні листи. Хто вирізав їх?

По-перше, сама Емілі Бартон. Вона одразу спадає на думку. Або Партрідж.

Могло бути й інакше. Хтось залишився у вітальні сам, очікуючи, поки прийде міс Емілі, й спокійно вирізав сторінки. Та й, зрештою, будь-хто міг приходити у справах. Але це не підходило. Я бачив, як клерка з банку, що завітав до мене, Партрідж провела до маленького кабінету у задній половині будинку. Так, напевне, заведено у цьому домі.

Тоді хтось із добре знайомих. Містер Пай? Еймі Гріффіт? Місіс Дейн Калтроп? Пролунав гонг, і я пішов до їдальні на другий сніданок. Опісля, у вітальні, я показав Джоанні свою знахідку.

Ми обміркували її з усіх боків, а потім я відніс книжку до поліції. Слідчі були підбадьорені знахідкою, а мене поплескали по плечу; та й не дурно, зрештою — знахідка того варта.

Нені подзвонив Грейвзові. Вони збиралися обстежити книжку на предмет відбитків пальців. Щоправда, Неш не сподівався їх знайти. Одразу скажу — він їх не знайшов. Були мої, Джоаннині й Партрідж, що свідчило про сумлінність останньої.

Я спитав Неша, як посуваються справи.

— Ми звели число підозрюваних до мінімуму, містере Бертон. Відсіяли тих, які не могли цього зробити того дня.

— І хто лишився? — поцікавився я.

— Міс Гінч. Вчора у другій половині дня вона ходила до клієнта додому. Так було умовлено. Його будинок містився недалеко від дороги до Коумб Арку. Будинок Сіммінгтонів стоїть над цією дорогою. Вона двічі проходила повз нього: йдучи до клієнта і назад. Тиждень тому, коли місіс Сіммінгтон одержала анонімного листа, міс Гінч працювала у конторі Сіммінгтона останній день. Спершу містер Сіммінгтон думав, що тоді після другої години вона зовсім не виходила з контори, бо сам увесь час був із сером Генрі Лашінгтоном і кілька разів дзвінком викликав міс Гінч. Та я встановив, що вона виходила між третьою і четвертою. Ходила на пошту купувати якісь дорогі марки, що вже закінчились у неї. По них міг піти розсильний, та міс Гінч заявила, що піде сама, бо в неї, мовляв, болить голова і вона хоче подихати свіжим повітрям. Ходила недовго.

— Але досить…

— Так, цілком досить, щоб швиденько дістатись на другий кінець містечка, опустити листа у поштову скриньку і повернутись. Щоправда, я не знайшов нікогісінько, хто бачив би її біля будинку Сіммінгтонів.

— Але її могли просто не помітити.

— Могли.

— Хто ще у вас на підозрі? — спитав я.

Неш задумливо подивився просто себе і сказав:

— Ви розумієте, ми не можемо відкидати жодної людини.

— Розумію, — відказав я.

— Міс Гріффіт їздила вчора до Брентона і повернулася дуже пізно.

— Ви думаєте, що…

— Та ні, не думаю. Але я не знаю. Міс Гріффіт здається мені людиною цілком здорового глузду, але… Я не знаю.

— А минулого тижня вона могла кинути листа у поштову скриньку?

— Могла. Вона робила закупки у містечку. — Він умовк на мить, потім повів далі: — Те саме стосується і міс Емілі Бартон. Вона теж робила закупки вчора, а тиждень тому прогулювалася вулицею мимо будинку Сіммінгтонів.

Я недовірливо похитав головою. Звісно ж, після того, як я знайшов у Літтл-Ферзі книжку з вирізаними сторінками, підозра насамперед упала на власницю будинку, та коли я згадав, яка розпромінена, збуджена та щаслива зайшла вчора міс Емілі…

«Дідько б його вхопив, справді… Так, саме збуджена… Рожеві щоки, сяйні очі, звісно, не тому, що…» Я сказав з досадою:

— Жахіття. Весь час думаєш, підозрюєш…

Неш співчутливо кивнув головою.

— Я вас розумію. Справді, неприємно у кожному знайомому бачити можливого злочинця… — Він замовк, а потім додав: — Іще є містер Пай…

— То ви і його враховуєте?

Неш посміхнувся:

— О ні. Ми певні, що це не він. Просто дуже дивний тип і не зовсім приємний. Бачте, у нього немає алібі. В обох випадках він був у своєму садку.

— Виходить, ви підозрюєте не лише жінок?

— Не думаю, щоб листи писав чоловік. Я цього навіть певен. Грейвз дотримується такої ж думки. Містер Пай у нас як виняток, з огляду на деякі жіночі риси його характеру. Але ми перевірили кожного — хто де був учора після другого сніданку. Як-не-як убивство. У вас алібі чисте, в сестри вашої теж. Містер Сіммінгтон не виходив з контори; доктор Гріффіт був на протилежному кінці Лімстока, я перевірив його візити. — Він замовк на хвильку, тоді всміхнувся і докинув: — Розумієте, ми все ретельно перевіряємо.

— Отже, після відсіювання у вас лишилося троє: містер Пай, міс Гінч і старенька Емілі Бартон?

— О ні, ні. Є ще двоє — не рахуючи дружини вікарія.

— То ви і її брали до уваги?

— Ми думали про кожного, хоч, погодьтесь, місіс Калтроп трохи пришелепувата — ви розумієте, про що я кажу. Та все ж і вона могла це зробити. Вчора місіс Дейн Калтроп була в лісі і слухала пташині співи, але ж пташки за неї не свідчитимуть. — Неш раптом рвучко обернувся. До кімнати увійшов Оуен Гріффіт.

— Привіт, Неш. Я чув, ви шукали мене сьогодні вранці. Щось важливе?

— У п'ятницю почнемо розслідування, якщо вас це влаштовує, докторе Гріффіт.

— Цілком. Сьогодні увечері ми з Моресбі зробимо розтин трупа.

— І ще одне, докторе Гріффіт, — сказав Неш. — Місіс Сіммінгтон пила якісь порошки чи що там ви їй приписували…

— Ну? — запитально звів брови Гріффіт.

— Чи могла велика доза тих порошків бути смертельною?

— Ні в якому разі, — сухо відказав Гріффіт. — Навіть якби вона винила їх двадцять п'ять одразу!

— Але ви якось застерігали її від перевищення дози. Так каже міс Холланд.

— О, це так. Місіс Сіммінгтон була з тих жінок, які вважають, що досить випити порошків удвічі більше, ніж їм сказано, і буде вдвічі краще. Але так робити не рекомендується нікому. Це шкідливо для серця. Та й, зрештою, немає ніякого сумніву у причині смерті. Це був ціаністий калій.

— Я знаю. Ви не зрозуміли, до чого я веду. Я лише подумав, що коли хочеш накласти на себе руки, то скоріше віддаєш перевагу великій дозі снотворного, ніж синильній кислоті.

— Можливо. Але з другого боку, синильна кислота ефективніша й надійніша, коли справді хочеш укоротити собі віку. Бо, скажімо, самогубцю, що наковтався барбітурату, можна врятувати, якщо не гаятись.

— Зрозуміло. Дякую вам, докторе Гріффіт.

Гріффіт вийшов. Я теж попрощався з Нешом і пішов додому.

Джоанни вдома не було, принаймні я ніде її не знайшов, зате побачив загадкову записку на телефоннику, залишену мені або Партрідж.

«Якщо подзвонить доктор Гріффіт, скажіть, я не можу у вівторок, а ось у середу або в четвер зможу».

Я звів брови і пішов до вітальні. Вмостившись у найзручнішому кріслі (щоправда, жодне з них не назвеш зручним, бо всі були з рівними спинками, що нагадувало про покійну місіс Бартон), простягнув ноги і спробував усе як слід обміркувати.

Раптом я згадав, що своєю появою Оуен перебив. нашу розмову з інспектором, коли той саме збирався назвати ще тих двох, підозрюваних. Цікаво, хто б де міг бути?

Партрідж, напевне, перша? Адже книжку з вирізаними сторінками знайдено тут. Крім того, Партрідж могла спокійно пробити голову своїй учениці, що нічого не підозрювала. Ні, Партрідж не можна відкидати.

А хто ж другий? Може, місіс Кліт? Вона не сходить з язиків.

Я заплющив очі і почав аналізувати отих чотирьох, таких непідхожих, по черзі. «Маленька, лагідна, тендітна Емілі Бартон? Що можна висунути проти неї? Пожертвувала своїм життям ради інших. Щиро боїться навіть згадувати про «щось непристойне». Занапащене життя, хвороблива цнота — може, це й штовхнуло її на злочин? А чи не підходжу я до всього надто по-фрейдистському? Пам'ятаю, лікар казав, що такі цнотливі старі леді під анестезією бурмочуть що завгодно. Хто б подумав, що вони й слова такі знають.

Еймі Гріффіт? У ній не відчуваєш пригнобленості чи депресивності. Завпеди бадьора, енергійна, таланиста. В неї наповнене, клопітливе життя. Хоча місіс Дейн Калтроп якось сказала про міс Гріффіт: «Бідолашна». З якого приводу?.. Якась згадка про… Ага, ось! Оуен Гріффіт казав про анонімні листи на півночі графства, де він колись практикував. Може, то теж була її робота? Схоже на простий збіг. Але ж тоді… Так, так, тоді знайшли анонімницю. Нею виявилася школярка».

Раптом стало холодно, напевне, протяг від вікна. І в кріслі незручно. Чому так мулько і тривожно?

Думай далі… Еймі Гріффіт? Припустімо, це була вона, а не та школярка. Еймі приїжджає в Лімсток і починає тут свою чорну справу. Зрозуміло, чому Оуен Гріффіт виглядав таким нещасним і змученим. Він підозрює. Так, він підозрює…

Містер Пай? Ні, він дуже милий чоловічок. Уявляю лишень, як він усе це робить. Та ні, смішно навіть…

Ця записка на телефоннику у передпокої… Чому вона не дає мені спокою? Гріффіт і Джоанна: він упадає за нею. Ні, не тому вона мене турбує. Було щось інше…»

Все попливло перед очима. Я поринав у сон і подумки повторював: «Немає диму без вогню. Немає диму без вогню. Тож-то й воно. Все зв'язане між собою». Потім уві сні я гуляв вулицею з Мейган. Повз нас проходила Елсі Холланд. Вона була прибрана нареченою, і люди шепотіли: «Нарешті вона одружується з доктором Гріффітом. Вони таємно давним-давно заручені…» Потім я бачив церкву, і ми зайшли до неї; Дейн Калтроп правив службу латиною. І в розпалі цього всього несподівано вскочила місіс Дейн Калтроп і закричала:

— Пора з цим кінчати, я вам кажу! Пора кінчати!

Хвилину-другу я не міг збагнути, сплю чи ні. Потім мені прояснилося, і я зрозумів, що сиджу в кріслі у вітальні Літтл-Ферзу, а переді мною місіс Дейн Калтроп гнівно виголошує:

— Пора з цим кінчати, я вам кажу!

Я скочив з крісла і почав вибачатися:

— Даруйте, я, здасться, заснув. Що ви казали?

Місіс Дейн Калтроп сердито била кулаком об долоню і гриміла далі:

— Пора покласти цьому край! Ці листи! Вбивство! Не можна допускати, щоб убивали дітей!

— Я з вами згоден, але що ви пропонуєте?

— Ми повинні щось робити!

Я трохи зверхньо посміхнувся:

— А що саме?

— Нам слід очистити Лімсток! Я колись казала, що він безгрішний. Я помилялася — він злий.

Я почав дратуватися.

— Так, моя шановна леді, — сказав я не зовсім чемно, — і що ж ви збираєтеся робити?

— Та звісно ж, припинити все це.

— Поліція робить усе можливе.

— Коли вчора вбили Агнес, то, значить, їхніх зусиль замало.

— А ви знаєте щось краще?

— Зовсім ні. Я нічого не знаю і тому хочу викликати експерта.

Я похитав головою:

— У вас нічого не вийде. Скотленд-ярд може задовольнити прохання лише констебля графства. Втім, зі Скотленд-ярду вже прислали Грейвза.

— Я не це маю на увазі, тобто не такого експерта. Потрібен хтось, хто знається на анонімних листах і вбивствах, а найбільше — на людях, на мотивах. Їхньої поведінки.

Це був незвичайний погляд, але я відчував, що ним не слід нехтувати.

Не встиг я розтулити рота, як місіс Дейн Калтроп кинула довірним тоном:

— Я негайно про це подбаю, — і так само несподівано зникла.

Наступний тиждень, гадаю, був найнезвичайніший у моєму житті. Все діялось як уві сні. Не було нічого певного.

Слідство у справі Агнес Водделл не лишило в Лімстоку нікого байдужим. Нічого нового не пощастило з'ясувати. Лишалося чинним попереднє формулювання: «Особи чи осіб, причетних до вбивства, де встановлено».

Бідолашну Агнес Водделл, що була опинилась у центрі уваги всього містечка, справно поховали у тихому дворі старої церкви, й життя в Лімстоку потяглося, як і раніше. А втім, ні. Останнє твердження, здається, не зовсім точне. Не так, як раніше… Тепер в очах кожного чаїлась недовіра, страх. Сусід підозрював сусіда. Слідством було встановлено, що Агнес Водделл убив мешканець Лімстока, бо в усій окрузі не бачили невідомих або волоцюг. Людина, що вдарила Агнес Водделл по голові, а потім устромила в мозок загострене рожно, прогулюється вулицями Лімстока, робить закупки тощо. Але ніхто її не знає. Тому й кажу, що дні минали, як у маренні. Я дивився на кожного, як на можливого злочинця. Це було жахливо!

А вечорами, запнувши штори, ми з Джоанною знов і знов перебирали всі, навіть найфантастичніші можливості, сперечалися. Джоанна твердо трималася думки, що це справа рук містера Пая, я ж, повагавшись трохи, схилився до попередньої версії про міс Гінч. Але наставав вечір, і ми неухильно поверталися до обговорення всіх можливих злочинців:

Містер Пай?

Міс Гінч?

Місіс Дейн Калтроп?

Еймі Гріффіт?

Партрідж?

І весь час, сповнені передчуттів, чекали нових подій. Та нічого не траплялося. Наскільки ми знали, ніхто більше не одержував анонімних листів. Неш зрідка наїжджав, але що він робив і що готувала поліція, я не відав. Грейвз не з'являвся.

До нас приходила на чай Емілі Бартон. Інколи Мейган. Оуен Гріффіт займався своєю практикою. Ми ходили пити херес до містера Пая і на чай до священика. Місіс Дейн Калтроп не виказувала більше тієї войовничої люті, яку мені випало бачити під час нашої останньої зустрічі. Я навіть подумував, що вона про все забула. Здавалося, її тепер більше непокоїли метелики-білани, що завелися на цвітній капусті.

Ми дуже гарно провели вечір у Калтропів. Їхній будинок старий, але приємний, з великою і затишною вітальнею. У Калтропів була гостя — лагідна літня леді. Вона весь час щось плела з білої ворсистої вовни. До чаю були теплі ячні коржики, що їх заніс і поставив на стіл сам вікарій. Він був радий нам і не приховував цього; вів лагідну ерудовану бесіду.

Я не хочу сказати, що ми обминули у своїх розмовах убивство, аж ніяк. Міс Марпл, гостя, була заінтригована подіями, тим більше, що, як вона вибачливо сказала: «У провінції зовсім немає про що поговорити!» Вона також висловила припущення, що вбита дівчина, напевне, була дуже схожа на її Едіт: «Така вона гарненька, невеличка, але вельми беручка служниця, щоправда, не дуже метикувата».

У міс Марпл була кузина, а в кузини — племінниця, так ось зовиця тієї племінниці теж мала багато клопоту з анонімками, тому-то стару леді й зацікавили події у Лімстоку.

— Скажіть-но мені, люба, що кажуть люди у містечку? Що вони думають про все це? — спитала вона.

— Гадаю, підозрюють міс Кліт, — відповіла Джоанна.

— О ні, — заперечила місіс Дейн Калтроп, — тепер ні.

Міс Марпл поцікавилася, хто така міс Кліт, і Джоанна пояснила, що міс Кліт була місцева відьмачка і, шукаючи підтримки своїм словам, спитала:

— Правда ж, місіс Дейн Калтроп?

Вікарій пробурмотів довгу цитату латиною, напевне, про злу силу відьом, цитату, яку ми всі вислухали у шанобливому порозумілому мовчанні.

— Вона трохи не при своєму розумі, — сказала дружина вікарія. — Дуже любить виставлятися. Коли місяць уповні, ходить збирати всякі трави, зілля і робить так, щоб усі це бачили.

— А дурненькі дівчатка, напевне, ходять до неї шукати ради, — сказала міс Марпл.

Я побачив, як вікарій зібрався виголосити нову цитату латиною, і негайно втрутився:

— Але чому саме тепер люди не повинні підозрювати її? Всі вважають, що це вона писала листи.

Врешті озвалася міс Марпл:

— О! Я чула, що дівчину вбито рожном. Це жахливо! Але водночас це знімає всяку підозру з міс Кліт. Бачте, вона могла просто наврочити дівчині, і та згасла б сама собою.

— Просто диво, які живучі старі повір'я і забобони, — пробурмотів вікарій.

— Це не забобони, а факти, — зауважила місіс Дейн Калтроп.

— І дуже неприємні, — додав я.

— Ви казали, містере Бертон, що чужий у цих краях, але побували у світах і знаєте різні сторони життя. Мені здається, ви могли б розібратися у цій огидній справі.

Я щиро всміхнувся і сказав:

— Найбільше, що мені вдалося, це побачити сон, де все сходилося і гарно вкладалося. Та коли я прокинувся, усе виявилося нісенітницею.

— Цікаво, цікаво. Розкажіть-но, як там воно було у тій вашій нісенітниці.

— О, почалося з ідіотської фрази «немає диму без вогню». Люди наче схибнулися на ній. А потім вона змішалася з військовими термінами: димова завіса, клаптик паперу, записка на телефоннику… Стривайте, це вже інший сон.

— А цей про що?

Стара леді не могла вгамуватися.

— У нім Елсі Холланд, Сіммінгтонова гувернантка, одружувалася з доктором Гріффітом, а вікарій читав обряд латиною. Потім з'явилася місіс Дейн Калтроп. Вона заборонила оголошувати імена заручених і вимагала негайно все припинити. Але ці останні слова були вже не уві сні, — сказав я з усмішкою. — Я прокинувся і побачив вас коло себе.

— І я мала слушність, — заявила місіс Дейн Калтроп, але цього разу досить м'яко, що я з приємністю відзначив.

— А звідки взялася записка на телефоннику? — спитала міс Марпл, звівши брови.

— Боюсь, я тут щось наплутав. Це було не уві сні, а перед ним. Я проходив повз телефон у передпокої і побачив на телефоннику записку. Джоанна залишила її мені або Партрідж, якщо їй подзвонять.

Міс Марпл подалася вперед. На обох щоках у неї палали рум'янці.

— Ви не образитесь на мене, коли я запитаю, що було у тій записці? — Вона кинула оком на Джоанну. — Я перепрошую, моя люба.

— О, тут немає нічого образливого. Сама я не пригадаю, що там було. Може, Джеррі пам'ятає. Напевне, щось страшенно тривіальне.

Щосили напружуючи пам'ять, я урочисто переказав зміст записки, неабияк потішений пильною увагою літньої леді. Правду кажучи, я боявся, що вона розчарується, бо їй, напевне, хотілося почути щось сентиментально-романтичне. Але ні, вона кивнула головою, всміхнулася і, здавалось, лишилася задоволена.

— Я так і думала, що в ній мало бути саме таке.

— Яке це — таке, Джейн? — гостро запитала місіс Дейн Калтроп.

— Буденне, — відповіла міс Марпл коротко, потім задумливо подивилася на мене і несподівано сказала: — Я бачу, ви дуже розумний чоловік, хоч і молодий. На жаль, у вас мало певності в собі. Слід бути впевненішим, містере Бертон!

— Ради бога, не заохочуйте його, — засміялася Джоанна. — Він і так високої думки про себе.

— Заспокойся, Джоанно, міс Марпл розуміє мене, — сказав я.

Міс Марпл відклала своє плетіння.

— Бачте, — почала вона якось сумно, — гарно обставлене вбивство — це як вдалий фокус.

— Спритність рук обманює зір?

— Не лише це. Треба примусити всіх дивитися не туди і не на те, що слід. Відвертання — так, здається, це називається.

— Виходить, усі шукали божевільного не там де треба, — здогадливо мовив я.

— Я схильна думати, що слід шукати когось при повному розумі і здоровому глузді, — виправила міс Марпл.

— Дійсно, про це і Неш казав, — задумливо підхопив я. — Пам'ятаю, він був певен, що треба шукати респектабельну людину.

— І це дуже важливо, — погодилася міс Марпл.

Здавалося, ми всі погоджувалися з цим.

— Неш вважає, що анонімні листи надходитимуть іще. Як на вашу думку? — звернувся я до місіс Дейн Калтроп.

— Цілком може бути, — погодилася вона.

— Якщо поліція каже, то так воно і має бути, — заявила раптом міс Марпл.

Я намагався дійняти місіс Калтроп і вів далі:

— Скажіть, вам ще й досі шкода анонімниці?

— А чом би й ні? — спалахнула вона.

— У даному разі я з вами не згодна, люба моя, — зауважила міс Марпл, а я напосідав ще дужче:

— Ці листи довели людину до самогубства і накоїли стільки лиха!

— А ви теж одержували, міс Бертон? — спитала раптом міс Марпл.

Джоанна хихикнула і відповіла:

— О! Аякже! Там таке було написано!

— Схоже, першими на перо до чорнописців потрапляють люди молоді і гарненькі з себе, — сказала міс Марпл.

— Тому й дивно, що Елсі Холланд досі не одержала жодного листа, — нагадав я міс Марпл.

— Стривайте, це та гувернантка у Сімміигтонів, що вам снилася, містере Бертон? — пожвавішала міс Марпл.

— Вона і є, — підтвердив я.

— По-моєму, вона одержувала листи, але не хоче в цьому зізнатися, — мовила Джоанна.

— Ні, я їй вірю. І Неш вірить, — відкинув я Джоаннині припущення.

— О господи! — вигукнула міс Марпл. — Та це ж найцікавіше з усього почутого сьогодні.

Вже коли ми йшли додому, Джоанна сказала, що мені не слід було говорити про думку Неша стосовно анонімних листів.

— Чому? — здивувався я.

— Та тому, що, може, місіс Дейн Калтроп і є анонімниця.

— Ти й справді в це віриш?

— Я не зовсім певна, але, погодься, вона дивна жінка.

Ми знову почали перебирати всіх можливих злочинців. Два дні перегодом, коли я поночі повертався машиною з Ексхемптона, щось сталося з фарами вже при в'їзді в Лімсток. Довелося зупинитись і покопатися у проводці, перш ніж фари знову засвітилися.

На дорозі нікого не було. З настанням ночі у Лімстоку не виходять з дому. Перші будівлі стояли зовсім поряд. Серед них особливо виділявся потворний гостроверхий будинок Жіночого інституту. Його обриси невиразно окреслювались у світлі зірок, і я відчув, як мене щось спонукає підійти і подивитися на нього зблизька. Не знаю, можливо, я вловив тінь людини, що крадькома прослизнула у ворота. Мене нестримно тягло до цього місця. Ворота були відхилені, і я пройшов крізь них у двір. Коротенька доріжка і чотири східці вели до дверей. Хвилину-другу я постояв біля них, вагаючись, що робити далі. Раптом зовсім поряд почулося шарудіння. Так, наче шаруділа жіноча сукня. Я рвучко обернувся і пішов до рогу будинку на звук. Там нікого не було. Звернувши за ріг, я несподівано зовсім поряд побачив відчинене вікно.

Потихеньку підкрався, прислухавсь. Було тихо, жодного звуку, та я відчував, що всередині хтось є. Моя спина ще не зовсім зміцніла для акробатики, але я сяк-так виважився на руках і, перехилившись через підвіконня, звалився всередину й наробив шуму. Потім устав, прислухався і, виставивши перед себе руки, пішов углибину. Праворуч почувся слабкий звук. Я згадав, що в кишені була запальничка, і миттю запалив її. Одразу ж різкий низький голос наказав:

— Погасіть!

Я негайно погасив запальничку, бо впізнав голос Неша. Він узяв мене за руку і повів через двері в коридор. Тут не було вікон. Він засвітив лампу і подивився на мене скоріше з жалем, ніж зі злістю.

— І треба ж було вам нагодитися саме в цю мить, містере Бертон.

— Вибачте, але мені здалося, що тут хтось був, — пробурмотів я.

— Ви кого-небудь бачили?

Я повагався, а потім сказав:

— Не певен. Мені здалося, ніби хтось прослизнув крізь ворота, ото й тільки. Потім я чув шарудіння.

— Слушно, — кинув Неш. — Хтось ходив навколо будинку перед вами. Він чи вона — не розібрати, постояло під вікнами і, напевно, почувши вас, швидко зникло.

Я знову вибачився і спитав:

— А що вас привело сюди?

— Я твердо дотримуюся думки, що анонімниця не облишить писати листів. Вона цілком усвідомлює, що це небезпечно, але вже не може втриматися. Це як п'яниці випивка, а наркоману — наркотики.

Я кивнув головою.

— Тепер, бачте, я мушу знати, хто ця людина, яка хоче, щоб листи були по змозі такі самі, як і попередні. У неї є вирізані сторінки з книжки і є з чого виклеювати листи. А ось із конвертами складніше. Адресу вона воліє друкувати на тій самій машинці. Вона не ризикує послуговуватися іншою або я» писати од руки.

— Невже ви вірите, що вона продовжуватиме гру? — скептично зауважив я.

— Я цього певен і б'юсь об заклад на що хочете, вона прийде. Ці люди страшенно самовпевнені! І я дійшов висновку, що хто б то не був — доконче прийде зі смерком до інституту, щоб надрукувати адресу.

— Міс Гінч? — спитав я.

— Можливо.

— Хіба ви цього і досі не знаєте?

— На жаль, ні.

— Ну хоча б підозрюєте?

— Підозрюю. І людина ця вельми хитра, бо знає всі ходи у грі.

Я спробував уявити, яку павутину розпустив Неш: кожного листа, що його опускає у поштову скриньку або ж лишає деінде підозрювана людина, негайно перечитують. Рано чи пізно злочинець має помилитися.

Я втретє вибачився за свою запопадливість і небажану присутність.

— Тепер не вернеш, — сказав Неш по-філософському. — Наступного разу бажаю вам успіху.

Я вийшов надвір. Біля моєї машини хтось стояв. Неймовірно, але то була Мейган.

— Привіт! — сказала вона, як завжди. — Я так і подумала, що це ваша машина. А що ви тут робите?

— Правильніше було б спитати, що ви тут робите?

— Гуляю. Я люблю гуляти вночі. Ніхто тебе не спинить і не чіплятиметься з усякими дурницями. Я люблю дивитися на зорі, та й повітря вночі чистіше.

— Це все зрозуміло. Але, погодьтесь, тільки коти і відьми гуляють уночі. Вас же шукатимуть.

— Не шукатимуть. Їх не цікавить, де я і що роблю.

— Як ви себе почуваєте? — спитав я.

— Та ніби гаразд.

— Міс Холланд піклується про вас?

— Елсі як Елсі, кращою не стане.

— Сердито, але справедливо, — погодився я. — Стрибайте у машину, я відвезу вас додому.

Те, що Мейган. не цікавляться, було неправдою, бо коли ми під'їхали до їхнього будинку, Сіммінгтон стояв на ґанку, а побачивши машину, пішов назустріч.

— Привіт, Мейган з вами? — спитав він.

— Так, я привіз її.

— Не слід виходити з дому, нікого не попередивши, — сказав він сердито. — Міс Холланд дуже хвилювалася за тебе.

Мейган щось пробурмотіла і, прослизнувши повз Сіммінгтона, зникла у будинку. Сіммінгтон важко зітхнув.

— Доросла дівчина — такий клопіт, коли росте без матері. Боюсь, що їй уже пізно йти вчитися, — сказав він і, підозріливо глянувши на мене, додав: — Сподіваюсь, це ви брали її кататися?

Я вирішив не виводити його з цієї омани.

7

Вранці я не знаходив собі місця. Події минулого вечора не вкладалися в голові. Настав день щомісячного огляду в мого лікаря Маркуса Кента. Я вирішив їхати потягом. На превеликий мій подив, Джоанна вирішила залишитись у Лімстоку. Вона завжди радо їхала зі мною, і ми кілька днів проводили в Лондоні. А тепер не схотіла навіть на день і сказала, що в неї багато справ, та й чого трястися у задушливому вагоні, коли погода така гарна. Важко було щось заперечити, але це було не схоже на Джоанну. На станцію вона теж не захотіла мене відвезти, і я вирішив залишити машину на стоянці до приїзду.

Дорогою я наздогнав Мейган, що брела невідомо куди, і зупинився.

— Привіт, що ви тут робите?

— Гуляю.

— Вельми невесела прогулянка. Повзете, як сонний рак.

— А куди мені поспішати?

— Коли так, то проведіть мене на станцію. — Я відчинив дверці, і Мейган сіла в машину.

— А куди ви їдете? — спитала вона.

— До свого лікаря.

— Почала боліти спина?

— Навпаки, стало краще. Сподіваюсь, мій лікар буде задоволений.

Мейган кивнула головою. Ми під'їхали до станції. Я припаркував машину і пішов купляти квиток. Людей на платформі було мало, і я не побачив жодного знайомого.

— Ви не позичите мені пенса? — раптом спитала Мейган. — Хочу купити плиточку шоколаду в автоматі.

— Прошу, дитино, — сказав я, даючи їй монету. — Може, вам ще медяника купити?

— Я більше люблю шоколад, — відповіла вона, не помітивши сарказму, і пішла до автомата.

Я подивився їй услід, і мене охопило роздратування. На ній були стоптані черевики, грубі панчохи, нужденний джемпер і така сама спідниця. Не знаю чому, але мене це страшенно розлютило. Коли вона повернулася, я сердито сказав:

— Чому ви носите ці жахливі панчохи?

Вона здивовано подивилася на них і відказала:

— А чим ці панчохи погані?

— Всім. На них дивитися гидко. І джемпер якийсь пошарпаний.

— Та наче нормальний. Вже стільки років його не скидаю.

— Воно й видно. І як вам не…

У цю мить підійшов поїзд і перебив мою сердиту нотацію. Я сів у пусте купе першого класу, спустив віконницю і вистромився, щоб продовжити розмову. Мейган стояла під вікном, задерши голову, і дивилася на мене.

— Чому ви такий сердитий? — спитала вона.

— Зовсім я не сердитий. Мене доводить до нестями ваш вигляд нечупари і те, що вас це зовсім не хвилює.

— Гарнішою я не стану, як би не одягалася.

— Облиште! Я хочу бачити вас іншою, хочу забрати у Лондон і одягти по-людському.

— Я вам вірю, — сказала вона лагідно.

Потяг рушив. Я подивився на Мейган, на її сумне обличчя. І тут на мене найшло. Я відчинив двері і втягнув Мейган у купе. Почувся сердитий крик чергового по станції, але він тільки й міг зробити, що миттю зачинити двері.

— Навіщо ви це зробили? — спитала вона, потираючи коліно.

— Замовкніть! Ви їдете зі мною у Лондон, і я покажу вам, на кого можна бути схожою, якщо захотіти. Мені набридло бачити вас обшарпаною.

— О! — тільки й спромоглася Мейган.

Увійшов кондуктор, і я купив їй квитка. Вона принишкла у кутку й побожно дивилася на мене.

— Я бачу, ви запальний, — сказала вона, коли кондуктор вийшов.

— Навіть дуже. Це в нас родове.

Я не міг пояснити їй душевного поруху, що спонукав мене вчинити саме так. Коли вона стояла під вікнами вагона, у неї був вигляд цуценяти, яке господар залишив дома. Тепер на лиці в неї малювався нестямний захват цуценяти, що його господар узяв на прогулянку.

— Ви, мабуть, не дуже добре знаєте Лондон? — спитав я.

— Та ні, знаю. До школи я їздила через місто, була у зубного лікаря і в дитячому театрі.

— Я покажу вам інший Лондон.

Ми прибули в Лондон за півгодини до часу, призначеного для візиту до мого лікаря. Я зупинив таксі, і ми поїхали до «Міратін», Джоанниного ательє. Мері Грей, що тримала ательє, у свої сорок п'ять років була незвичайною жінкою, енергійною, розумною, з нею приємно спілкуватися. Мені вона завжди подобалася. Коли ми увійшли, я попередив Мейган:

— Ви моя кузина, пам'ятайте.

— А то чому?

— Так треба.

Мері Грей саме поралася біля повної, жінки, що приміряла тісну вечірню сукню. Я підійшов до неї і відвів убік.

— Послухайте, я привів до вас свою маленьку кузину. Джоанна теж збиралася з нами, але останньої миті їй подзвонили. Та вона запевнила, що я цілком можу покластися на вас. Подивіться лишень, на що схожа ця дівчина!

— Та бачу! — з почуттям мовила Мері Грей.

— Так ось, я хочу, щоб ви одягли її з ніг до голови. У вас повна свобода дій. Панчохи, туфлі, білизна — все! До речі, чоловік, що робить Джоанні зачіску, десь поблизу?

— Антуан? За рогом. Я сама коло цього заходжусь.

— Ви просто знахідка, — похвалив я Мері.

— О, я з радістю все зроблю. І не тому, що за це платять гроші, хоч із цим тепер і доводиться рахуватись. До речі, половина моїх клієнток не платить за рахунками. Але, як я сказала, з радістю все зроблю.

Мері Грей професійним поглядом окинула Мейган, що стояла біля входу, і сказала:

— У неї приємна фігура.

— У вас не очі, а рентген, — похвалив я її. — Як на мене, то вона безформна.

Мері Грей посміхнулась і пояснила:

— Ось вам теперішні школи з їх вихованням. Схоже, вони хизуються тим, що відбили у дівчаток охоту чепуритися і перетворили їх на казна-що. У них це називається: бути милою і незіпсутою. Бог знає скільки часу збіжить, поки дівчина знову стане схожою на людину. Звіртеся на мене і можете бути цілком спокійним.

— Гаразд, — погодився я. — Близько шостої я приїду по неї.

Маркус Кент був дуже задоволений моїм здоров'ям і сказав, що я перевершив усі його сподівання.

— У вас воляче здоров'я, коли ви так швидко зуміли вичухатися. Подумати тільки, що робить з людиною свіже повітря, режим і спокій.

— Шановний лікарю, я згоден з першими двома твердженнями, але там, де я живу, не все так спокійно, як вам здається. У провінції теж повно всяких хвильних подій.

— Яких це? — здивувався Маркус Кент.

— Убивства.

Маркус Кент віддув губи і аж присвиснув.

— Маленька провінційна трагедія? Фермерський хлопчина вбиває свою кохану?

— А от і ні. Підступний, хитрий і фанатичний вбивця.

— Я нічого не читав про це в газетах. Коли його схопили?

— Ще не схопили. До того ж це не він, а вона!

— Овва! Боюсь, друже, Лімсток не зовсім підходяще місце для вас!

— Навпаки. І я сподіваюсь, ви не заберете мене звідти.

Маркус Кент був кмітливий і одразу ж збагнув, у чім річ.

— Ага, блондинку знайшли, добродію?

— Та ні, — заперечив я, винувато згадуючи Елсі Холланд. — Просто мене цікавить психологія злочинниці.

— О, тоді все гаразд. Бачу, вам це не вадить, але стережіться, щоб часом ця фанатична вбивця не обрала вас своєю жертвою.

— Про це не хвилюйтеся, — запевнив я.

— Може, пообідаємо разом? — поцікавився він. — Розповісте мені про ваші страшні події.

— Пробачте, але я не зможу.

— Ага, побачення з якогось леді? Я так і підозрював, що ви закохані.

— Можете називати це так, — сказав я, уявляючи в цій ролі Мейган.

До ательє «Міротін» я потрапив о шостій, коли воно вже мало зачинятися. Мері Грей вийшла зустрічати мене на сходи і приклала пальця до губів:

— Ви очам своїм не повірите! Коли вже я про це кажу, то можете бути певні: зроблено шмат роботи.

Я зайшов до великої демонстраційної кімнати. Мейган видивлялась у велике дзеркало. Слово честі, я ледве її впізнав. На хвилину-другу у мене перехопило в горлі. Висока й струнка, як тополька, з ніжними кісточками й ніжками, що, взуті в прегарні туфлі, просвічували крізь натуральні шовкові панчохи! Так! Прекрасні ноги й руки, ніжні кісточки, витонченість усіх ліній тіла. Підстрижене і гарно зачесане волосся зграбно лежало на доладній голівці. Обличчя не чіпали. Якщо воно й було трохи припудрене, то зовсім непомітно. І губів не підфарбовували! Ба, в ній з'явилося щось таке, чого я раніше не помічав: справжня гідність у поставі! Збентежено і сором'язливо усміхаючись, Мейган не зводила з мене очей.

— А я нічогенько виглядаю, еге ж? — сказала вона.

— Нічогенько?! — вразився я. — Це не те слово! Ходімо пообідаємо, і коли кожен другий чоловік не обертатиметься на вас, то я просто здивуюсь. Поряд з вами будь-яка дівчина — ніщо!

Мейган не була красунею, але мала щось незвичайне, чарівне — неповторну особистість. Вона зайшла до ресторану поперед мене, і, коли метрдотель пішов нам назустріч, я відчув ідіотську гордість, як чоловік, що йде з екстравагантною жінкою.

Спершу ми пили коктейль і засиділися над ним. Потім обідали й танцювали. Мейган дуже хотілося потанцювати, і мені шкода було позбавити її цієї радості. Я лише боявся, що вона погано танцює, але даремно — вона блискуче відчувала ритм і була легка, як пір'їнка.

— О, то ви вмієте танцювати! — сказав я.

— Ще б пак! У нас щотижня були уроки танців у школі.

— Щоб так танцювати, самих лише уроків мало, — похвалив я її, і ми сіли за стіл.

— Яке все смачне! Як тут гарно! — захоплено вигукнула Мейган.

— І мені тут до вподоби, — погодився я.

Це був пречудовий вечір. Я був у захваті, але довелося несподівано спуститися на землю з рожевих хмар, коли Мейган сказала:

— Нам ще не пора додому?

Щелепа мені одвисла. Дійсно, я так захопився, що геть-чисто про все забув! Захоплений істотою, яку сам створив, злинув я на сьоме небо.

— Святий боже! — вигукнув я і одразу ж збагнув, що вечірній поїзд вже відійшов.

— Посидьте тут, а я подзвоню.

Я зателефонував до бюро «Левеллін Хаєр» і замовив найбільшого і найшвидшого автомобіля під ресторан. Потім повернувся до столу.

— Останній поїзд вже відійшов, — сказав я. — Доведеться їхати машиною.

— Направду? От здорово! — вигукнула Мейган.

«Якою ж милою дитиною вона була, — подумав я, дивлячись на неї. — Така вдоволена усім, невибаглива, приймала всі мої пропозиції без зайвих запитань і примх».

Машина приїхала і була велика й швидка, та все одно ми повернулися в Лімсток дуже й дуже пізно.

— Тебе вже, напевно, розшукують, можливо, навіть з собаками, — сказав я Мейган.

Але вона й оком не моргнула.

— Не думаю. Я часто не приходжу додому на другий сніданок.

— Воно-то так, але вже давно минув обід, ба навіть вечеря.

Однак цього разу Мейган пощастило. В будинку було темно і тихо. На її пораду, ми пішли за будинок і почали кидати камінчики у вікно Роуз. Скоро та виглянула, щось сердито бурмочучи, зійшла вниз і впустила нас.

— А я собі думаю, що ти вже давно спиш. Господар і міс Холланд (вона злегка пирхнула на слові Холланд) рано повечеряли і поїхали кататися на машині. Мені ж доручили дивитися за хлопчиками. Я думала, ти в себе… І господареві так сказала, коли вони повернулися.

Я урвав Роуз, зауваживши, що Мейган зараз краще піти в ліжко.

— На добраніч! — сказала Мейган. — І велике спасибі. Це був найкращий день у моєму житті.

Додому я повертався збуджений і щасливий, а тому добряче переплатив шоферові і навіть запропонував лишитися переночувати. Але він волів повернутися в Лондон.

Коли ми розмовляли з шофером, відчинилися вхідні двері і на порозі з'явилася Джоанна.

— Ага, то це ти. Нарешті!

— А ти хвилювалася за мене? — спитав я, коли ми зайшли у дім.

У вітальні Джоанна приготувала собі кави, а я віскі з содовою.

— Хвилювалася за тебе? Аж ніяк. Я лише думала, що ти залишишся в Лондоні й розвієшся трохи.

— О, я так розвіявся! — сказав я, сміючись, і розповів їй пригоди того дня.

— Джеррі, ти збожеволів, не інакше!

— Мабуть.

— Мій любий хлопчику, так робити не годиться. Ти в Лімстоку, не забувай. Тепер усі про це казатимуть.

— Слід сподіватися. Але ж Мейган ще зовсім дитина.

— Дитина? їй двадцять років, схаменись. Узяти двадцятирічну дівчину в Лондон, накупляти їй одягу, і щоб не було скандалу? Боже мій, Джеррі, тобі, як джентльменові, доведеться одружитися з нею, — напівжартома, напівповажно сказала Джоанна.

І в цю мить я зробив для себе разюче відкриття.

— Хай йому абищо! А я й не проти. Далебі, мені це навіть подобається.

Джоаннине обличчя химерно перекривилося. Вона встала і, йдучи до дверей, буркнула:

— Чуло моє серце.

Я так і лишився стояти зі склянкою в руці, приголомшений власним відкриттям.

Не знаю, що почуває чоловік, коли йде просити руки коханої. У книжках, я читав, йому пересихає в роті, комір стає затісний, психічний стан — жалюгідний. Але я цього не почував. Натомість, захоплений гарною ідеєю, я хотів якомога скоріше залагодити все як годиться і не бачив потреби хвилюватися.

Назавтра я прийшов до Сіммінгтонів близько одинадцятої, і коли Роуз відчинила двері, одразу ж спитав, де Мейган. Вона провела мене у ранкову кімнатинку і, поки Роуз ішукала Мейган, я лише тривожно подумав, чи не перепало бідолашній дівчині за вчорашнє. Але коли увійшла Мейган, мені відлягло від серця. Вона була спокійна і зовсім не засмучена. Трималася гордовито, гідно і була такою, як я лишив її вчора. На ній знову був старий одяг, лише тепер. вона надала йому чепурного вигляду. Неймовірно, як діє на дівчину відчуття власної привабливості. Мейган постаршала, і я одразу зрозумів це.

Однак я хвилювався, а то б не почав розмови, сказавши: — Привіт, ясочко! — що в даному разі більше скидалося на любовне привітання. Але Мейган це сподобалося, і вона з усміхом відказала:

— Привіт!

— Послухай, тобі не дісталося за вчорашнє? — спитав я.

— О ні, — відповіла вона заспокійливо і додала: — Але ще дістанеться. Я маю на увазі всякі балачки. Люди вміють робити з мухи слона.

Я заспокоївся, побачивши, що людський поговір не обходить Мейган.

— Власне, я прийшов сюди, щоб запропонувати тобі одну річ. Розумієш, ти мені дуже подобаєшся, і, гадаю, я тобі теж…

— Страшенно, — ввернула вона із запалом, який мене стривожив.

— І нам дуже добре разом. Отож, я гадаю, було б непогано, якби ми одружилися.

— О! — сказала Мейган здивовано. Саме здивовано, а не приголомшено.

— Ти справді хочеш зі мною одружитися? — спитала вона, ніби хотіла твердо в цьому переконатися.

— Над усе в світі, — сказав я щиро.

— І це означає, що ти мене кохаєш?

— Дуже.

Її очі були серйозні, а вигляд рішучий.

— Ти найкраща у світі людина, але я тебе не кохаю, — сказала вона.

— Я зроблю так, що покохаєш.

— Так не піде. Я не люблю примусу, — сказала вона і замовкла, потім додала сумно: — Я не та жінка, яка тобі потрібна. В мене краще виходить ненавидіти, ніж кохати.

В її голосі чулося якесь дивно піднесення.

— Ненависть не вічна. А кохання вічне, — пояснив я.

— Справді?

— У кожному разі, я в це вірю.

Знову запала тиша.

— Так, значить, ні? — спитав я.

— Ні.

— І ти не лишаєш мені жодної надії?

— А яка з цього користь?

— Справді, ніякої, — погодився я. — Якщо вже ти кажеш ні, то зовсім зайве на щось сподіватися.

Отак-то. Я виходив з дому трохи приголомшений, про те з досадою відчув на собі пристрасно-зацікавлений погляд Роуз і зрозумів, що вона багато хоче мені сказати.

Вона й справді забідкалася, що, мовляв, і години не лишилася б після того страшного дня, якби не горопашні діти й містер Сіммінгтон. Бо ж хто піде в дім, де сталося вбивство! Дуже мило з боку цієї міс Холланд, що вона бере на себе турботу про дім і дітей, та чи не заманулося їй стати господинею в домі? Бідолашний містер Сіммінгтон нічого не бачив у своєму житті, а звісна річ, удівець — нагодиться хитра жінка і обкрутить його. Що варто цій Холланд стати місіс Сіммінгтон номер два?

Я машинально погоджувався, аби швидше зникнути, але Роуз міцно тримала мого капелюха, упиваючись припливом злості.

Мені раптом стало цікаво, чи й справді Елсі Холланд подумує стати господинею у домі. А може, вона просто щира й порядна дівчина і намагається взяти на себе домашню роботу, щоб утішити вбитого горем господаря? А чому, власне, вона не повинна стати місіс Сіммінгтон? Дітям потрібна мати, а Елсі була добра душа. Крім того, вона чарівна, якість, що її чоловіки завжди цінують, навіть такий сухар, як Сіммінгтон!

Я поринув у ці роздуми, напевне, з тим лише, щоб забути про Мейган. Дивлячись збоку, можна б подумати, що я пішов просити її руки в пориві безглуздого добросердя, за що й дістав відкоша. Але то тільки збоку. Насправді, я був певен, що Мейган належить мені і мій обов'язок доглянути її, зробити щасливою, вберегти від зла. В цьому і тільки в цьому вбачав я сенс свого майбутнього життя. Я вірив, що вона і я належимо одне одному, і не збирався здаватися! О ні! Мейган моя жінка, і я заволодію нею!

Повагавшись трохи, я попрямував до контори Сіммінгтона. Мені раптом здалося, що Мейган не усвідомлює всієї складності свого становища, і вирішив будь-що допомогти їй.

У містера Сіммінгтона нікого не було, і мене одразу ж провели до його кабінету. По прикушеній губі і підкресленій стриманості я зрозумів, що був небажаним.

— Доброго дня, містере Сіммінгтон, — привітався я рішуче. — Боюсь, у мене не зовсім діловий візит — скорше я прийшов у особистій справі. Почну одразу ж. Сподіваюсь, ви здогадуєтеся, що я закоханий у Мейган. Сьогодні я попросив її руки, але вона відмовила мені. Та на цьому я не спинюся.

Я бачив, як змінився в Сіммінгтона вираз обличчя, і легко міг прочитати його думки. Мейган була небажаним членом його сім'ї. Сіммінгтон, я був певен, людина чесна, добра і, мабуть, ніколи й не думав, щоб відмовити Мейган, дочці покійної дружини, у домівці, але її одруження зі мною стало б для нього полегкістю. Нараз його обличчя пом'якшало, і він обдарував мене стриманою усмішкою.

— Сказати по правді, містере Бертон, я й гадки про таке не мав. Я бачив, що ви дуже прихильні до Мейган, але для нас вона завжди була дитям.

— Вона вже не дитя, — заперечив я.

— Ні, ні, я не про її вік.

— Вона одразу ж подорослішає, досить лише дати їй таку можливість, — сказав я сердито. — Вона не доросла ще свого віку, я знаю, але це питання одного-двох місяців. Про себе, якщо вас цікавить, можу розповісти все, що ви забажаєте. Заможний і маю чисту репутацію. Я піклуватимуся про Мейган і зроблю її щасливою.

— Як це схоже на Мейган, — скрушно мовив він.

— Вона змінить свою думку, я певен. Але мені хотілося спершу обговорити все з вами.

Містер Сіммінгтон оцінив моє ставлення до нього, і ми розійшлися дружньо.

Йдучи від Сіммінгтона, я зустрівся з міс Емілі Бартон.

— Доброго ранку, містере Бертон, — привіталася вона лагідно. — Я чула, що ви вчора їздили до Лондона.

О, звісно, вона все правильно чула! її очі були ласкаві, але не без лукавинки.

— Я їздив до свого лікаря. Міс Емілі усміхнулась.

— Кажуть, ніби Мейган ледь по спізнилася на поїзд і вскочила в купе, коли він рушив.

— З моєю допомогою, міс Бартон. Це я втягнув її туди.

— О, вам просто пощастило. Це дуже небезпечно.

Просто неймовірно, як стара незаміжниця може поставити чоловіка в дурне становище! Від подальших тортур мене врятувала місіс Дейн Калтроп, що надійшла зі своєю гостею, міс Марші. Місіс Дейн Калтроп говорила прямо.

— Доброго ранку, — привіталася вона. — Я чула, ви змусили Мейган купити собі трохи пристойного одягу. Гідний вчинок, містере Бертон. Коли людина так робить, це означає, що в неї дуже практичний інтерес. Мейган завжди мене непокоїла. Адже дівчатка, ніби й недурні, так часто втрачають розум, правда?

З тим судженням вона й пішла до рибної крамнички, а міс Марпл залишилася стояти біля мене. Помовчавши якусь хвилинку, вона сказала:

— Знаєте, місіс Дейн Калтроп незвичайна жінка. Вона майже завжди має рацію.

— Це трохи відлякує від неї, — сказав я.

— Щирість завжди має такий ефект, — пояснила міс Марпл.

Місіс Дейн Калтроп вийшла з крамнички, несучи величезного червоного омара.

— Ви коли-небудь бачили щось таке несхоже на містера Пая, — сказала вона весело. — Подивіться, який гарний, правда?

Я дуже зрадів, коли, повернувшись додому, не застав Джоанни. Мені, щиро кажучи, не хотілося її бачити. Джоанна не прийшла й на другий сніданок, що засмутило Партрідж, бо вона приготувала два філе, і коли подавала їх на стіл, сказала:

— Міс Бертон сама замовляла філе і не прийшла! Щоб якось заспокоїти Партрідж, я з'їв обидві порції.

Але від того мені не стало спокійніше за Джоанну. Її відсутність ставала загадковою.

О пів на четверту Джоанна вбігла у вітальню. Спершу я почув, як біля будинку зупинився автомобіль і, сказати по правді, не здивувався б, побачивши Гріффіта, але машина поїхала, і Джоанна вбігла сама. На ній лиця не було. Либонь, трапилося щось неприємне.

— Що з тобою? — спитав я її.

Джоанна розтулила рота і, нічого не сказавши, стулила його знову. Потім важко зітхнула і впала в крісло, втупившись у простір перед собою.

— Це був найстрашніший день у моєму житті, Джеррі, — сказала врешті.

— Та що, на бога, трапилося?

— Що зі мною було, господи, який жах!..

— Та що ж?..

— Я пішла гуляти… Просто гуляти… За гору, далеко-далеко, і йшла кілька миль. Потім у видолинку трапилася забута богом ферма. Мені хотілося пити і їсти. Я вирішила зайти і попросити молока й хліба, та не встигла підійти до будинку, як раптом розчинилися двері і на порозі з'явився Оуен.

— І що?

— Він сказав, що в будинку вагітна жінка, вона не може розродитися. Потрібна була допомога, і він послав по медсестру й ще одного лікаря. Жінці ставало гірше, а вони не приходили.

— Ну-ну…

— І він сказав: «Заходьте, ви допоможете мені краще, ніж будь-хто». Я відмовилася і пояснила, що нічого подібного у своєму житті не робила. Тоді він став просто несамовитий і нічого не хотів слухати. «Ви жінка чи ні?! — закричав. — Не можете перебороти себе, щоб допомогти іншій жінці!» — і почав виказувати мені, як я колись говорила, що хочу стати лікарем, а насправді — лише плескала язиком без жодних реальних підстав. А тепер, мовляв, ситуація реальна і я мушу поводитись, як порядна людина, а не лялечка! Я робила неймовірні речі, Джеррі: подавала інструменти, кип'ятила їх, виконувала всі його накази. Я так стомилася, падаю з ніг! Який це жах! Але він урятував її і дитину. Уявляєш, він навіть не сподівався, що врятує дитя. О господи! — схвильовано закінчила вона і затулила обличчя руками.

Я дивився на Джоанну з неабиякою втіхою і подумки схиляв голову перед Оуеном Гріффітом за те, що він хоч раз у Джоанниному житті поставив її перед реальністю.

— Тобі лист у приймальні. Напевне, від Поля, — сказав я їй.

— Що? — не зрозуміла вона і вела далі: — Джеррі, я навіть не уявляла, що доводиться робити лікарям. Ох і нерви ж у них!

Я вийшов у приймальню і приніс Джоанні листа. Вона розкрила його, переглянула і випустила з рук.

— Він був чарівний. Як він боровся, як не скорявся! Був грубий зі мною, але чарівний!

Я задоволено подивився на «зневажений» Полів лист. Сумнівів не лишалося: Поль для Джоанни більш не існував.

Ніколи не знаєш, що тебе чекає. Я так захопився справами Джоанни і своїми власними, що, коли наступного ранку подзвонив Неш і сказав:

— Ми знайшли її, містере Бертон! — я ледве не випустив з рук трубки.

— Ви маєте на… — хотів спитати і не зміг, бо Неш перебив мене:

— Вас може хтось почути?

— Ні, не думаю, хоча, бог його знає…

Я озирнувся, і мені здалося, що двері на кухню трохи відхилилися.

— Може б, ви краще приїхали до поліції?

— Негайно їду, — сказав я і за хвилину-другу вже заходив до поліційної дільниці. У кімнаті сиділи Неш і сержант Паркінс. Коли я увійшов, по обличчі Неша розпливлася задоволена усмішка.

— Довгенько довелося стежити, — сказав він. — Та нарешті діждалися, — і посунув через стіл листа.

Цього разу лист був надрукований і змістом схожий на попередній, але м'якший:

«Не сподівайся стати на місце померлої жінки. Все містечко над тобою сміється. Забирайся геть, поки не пізно. Це тобі попередження. Пам'ятай, що сталося з тією дівчиною, і геть звідси».

Закінчувався лист словами зовсім непристойними.

— Це одержала сьогодні вранці міс Холланд, — пояснив Неш.

— Дивно, що вона не одержувала їх раніше, — мовив сержант Паркінс.

— Хто написав листа? — спитав я.

На обличчі Неша з'явився тріумфальний вираз. Потім зненацька воно стало втомлене і сумне. Він сказав поволі:

— Шкода, що це зачепить дуже порядну людину, та нічого не вдієш. Можливо, вона й сама здогадується.

— Хто написав листа? — знову спитав я.

— Міс Еймі Гріффіт.

Пополудні Неш і Паркінс збиралися йти до Гріффітів з ордером на арешт і обшук. Неш запросив мене піти з ними.

— Лікар вас дуже поважає, — пояснив він мені. — В нього тут небагато друзів. Я гадаю, ви розрадите його після такої звістки.

Хоча справа була не з приємних, я погодився, бо розумів, що можу бути корисним.

Коли ми подзвонили і попросили міс Гріффіт, нас провели до вітальні, де Елсі Холланд, Мейган і Сіммінгтон пили чай. Неш поводився дуже обережно. Він спитав, чи не змогла б Еймі поговорити з ним віч-на-віч. Вона встала і підійшла до нас. Мені здалося, ніби в її очах на мить з'явився переляк — але тільки на мить. Вона була спокій на і, як завжди, щира..

— Зі мною? Сподіваюсь, не про фари мого автомобіля? — сказала вона і пішла поперед нас через вітальню та передпокій до маленького кабінету.

Коли я зачиняв за собою двері вітальні, то побачив, як Сіммінгтон рвучко відкинув голову. Напевне, юридична практика зводила його з поліцією, і він щось відчув у поведінці Неша. Потім він підвівся.

Це все, що я побачив, перш ніж зачинити двері й піти за іншими.

Неш був дуже спокійний і коректний. Пояснивши суть справи, сказав, що в нього є ордер на її арешт і зачитав його.

Я вже забув, як звучали юридичні формулювання, але пам'ятаю, що їй інкриміновано анонімні листи. Про вбивство не було сказано.

Еймі Гріффіт відкинула голову, розреготалася і сердито випалила:

— Дурниці! Щоб я писала купу цих брудних листів? Та ви збожеволіли. Я нічого не писала!

Неш дістав листа, адресованого Елсі Холланд і сказав:

— Ви заперечуєте, що написали цього листа, міс Гріффіт?

Коли вона й завагалася, то лише на мить.

— Звичайно, заперечую. Ні сном ні духом про нього не відаю, — заявила вона.

Неш спокійно вів далі:

— Мушу вам сказати, міс Гріффіт, що вас бачили, коли ви друкували цього листа на машинці в Жіночому інституті між двадцять третьою і двадцять третьою тридцять позавчора. А вчора ви зайшли на пошту з пачкою листів…

— Я не надсилала цього листа, — перебила вона Неша.

— Справді, ви його не надсилали. Чекаючи, поки проштемпелюють кореспонденцію, ви непомітно впустили листа на підлогу, щоб хто-небудь знайшов його і, нічого не підозрюючи, кинув у поштову скриньку.

— Я ніколи…

Двері розчинились, і ввійшов Сіммінгтон. Він подивився на Еймі Гріффіт і сказав:

— У чому річ, Еймі? Коли сталося щось, то ти маєш право на адвоката. Хочеш, я…

Ось тут вона й не стрималася. Затулила лице руками і припала до крісла.

— Йди звідси, Діку, прошу тебе, йди. Не ти! Тільки не ти!

— Тобі потрібен адвокат, моя люба, розумієш.

— Тільки не ти. Я… Я цього не переживу, — ридала вона. — Я не хочу, щоб ти все знав.

Напевне, зрозумівши про що вона каже, Сіммінгтон мовив поволі:

— Я зв'яжуся з Майлдмеєм з Ексхемптона. Це підійде?

Вона кивнула головою і розридалася дужче. Сіммінгтон вийшов з кімнати. У дверях він стрівся з Оуеном Гріффітом.

— Що це? — несамовито закричав Оуен. — Моя сестра?..

— Мені дуже шкода, докторе Гріффіт. Далебі, дуже шкода. Але, повірте, у нас немає іншого виходу.

— Ви думаєте, це вона писала листи?

— Боюся, сер, у цьому немає сумнівів, — сказав Неш і обернувся до Еймі.

— А тепер ви підете з нами, міс Гріффіт. Запевняю, ви матимете змогу дістати адвоката.

— Еймі! — закричав Оуен.

Вона пройшла повз брата, навіть не подивившись на нього, й лише кинула:

— Не розмовляй зі мною! Нічого не кажи! І, ради бога, не дивися на мене!

Вони вийшли. Оуен стояв приголомшений. Я почекав хвилину, потім підійшов до нього.

— Гріффіте, якщо я можу чимось зарадити, скажіть мені, — звернувся я до нього.

— Еймі? Не можу повірити, — розгублено мовив Оуен.

— Може, це помилка? — сказав я непевно.

— Якби помилка, вона б не так це сприйняла. Не можу повірити, — сказав він поволі і впав у крісло.

Все, що я міг зробити, це дати йому випити чогось міцного. Оуен проковтнув напій одним духом, і, здається, йому стало краще.

— Зі мною тепер усе гаразд, Бертоне. Дякую. Але ви мені нічим не зарадите. Та й ніхто не зарадить.

Відчинилися двері, й до кабінету увійшла Джоанна. Вона була бліда. Підійшовши до Оуена, подивилася на мене і сказала:

— Вийди, Джеррі. Я сама дам раду.

Коли я виходив, то помітив, як вона стала біля нього навколішки.

8

Не можу послідовно пригадати, що відбувалося наступної доби. Перед очима постають події, не зв'язані між собою. Пам'ятаю, як повернулася Джоанна, бліда, розгублена, як я намагався заспокоїти її і жартома сказав:

— Хто ж тепер буде його управителькою?

Вона скрушно посміхнулася і відповіла:

— Він не хоче мене, Джеррі. Він дуже гордий і справжній сухар!

А я сказав Джоанні, що моя дівчина теж мене не хоче. Ми помовчали. Потім Джоанна сумно мовила:

— Бертони зараз нікому не потрібні!

— Дарма, моя люба, ми потрібні одне одному, — підбадьорював я сестру, але тепер її це не втішало.

Наступного ранку прийшов Оуен і заходився розповідати про Джоанну: яка вона чудова, як втішала його і сказала, що одружиться з ним негайно ж, коли він того захоче. Та він не хотів, бо вона, бач, надто хороша для такого невдахи, як він.

Я був у захваті від Джоанни і знав, що вона з тих жінок, які гідно тримаються в скруті, але мене дратувала його пихатість, і я порадив Гріффітові не бути таким.

Потім пішов на Хай-стріт. Хотілося почути останні плітки. Емілі Бартон запевняла, що вона ніколи не вірила Еймі Гріффіт. Дружина бакалійника зі смаком доводила, що завжди почувала непевне за Еймі.

Від Неша я довідався, що поліція закінчила справу Еймі Гріффіт. Обшук у її будинку виявив вирізані сторінки з книжки Емілі Бартон. Їх знайшли у шафі під сходами в сувої старих шпалер.

— А місце яке вибрала! — наголосив Неш. — Ніколи не знаєш, чи захоче цікава прислуга зазирнути в шухляди стола або в комод, а ось ці набиті мотлохом шафи коли й відчиняють, то хіба для того, щоб запхнути туди іще якусь непотрібну річ.

— Скидається на те, що в неї особлива прив'язаність до цього місця? — зауважив я.

— Так, злочинці рідко міняють свої звички. До речі, про вбивство дівчини. Нам конче потрібно дослідити один момент. З лабораторії Гріффіта зник великий товкач. Б'юсь об заклад, саме ним і вбили дівчину.

— Досить незручна штука, щоб носити її з собою, — сказав я.

— Але не для міс Гріффіт. Того дня вона ходила з великою сумкою, носила до Червоного Хреста овочі й квіти.

— А рожна ви ще не знайшли? — спитав я.

— Ні, і не знайду. Можливо, вона й божевільна, але не настільки, щоб тримати вдома закривавлене рожно й полегшити нам роботу, коли все, що їй треба було зробити, це вимити його і поставити на місце.

— Не все ж мав знаходитись, — погодився я.

В будинку вікарія новину почули чи не останніми. Стара міс Марпл була приголомшена. Вона говорила зі мною щиро й відверто.

— Це неправда, містере Бертон. Я певна, тут щось не так.

— Боюсь, таки правда. Знаєте, вони зробили засідку і бачили, як вона друкувала листа.

— Все так, все так. Я це розумію.

— І вирізані сторінки з книжки знайдено у неї в домі. Вона сама їх сховала.

Міс Марпл втупилася в мене, потім скрушно мовила:

— Який жах, як це гидко!

Місіс Дейн Калтроп швидко підійшла до нас і нетерпляче спитала:

— Що скоїлося, Джейн?

— О господи, господи, до чого може дійти людина, — безпорадно прошепотіла міс Марпл.

— Що скоїлося, Джейн?

— Щось тут є, — вела далі міс Марпл. — Але я така стара і вже стала нетямуща.

Я почувався ніяково від тих слів і був радий, коли місіс Дейн «Калтроп забрала свою подругу. Одначе коли я повертався додому, мені знову довелося зустріти міс Марпл.

Вона стояла біля містка і розмовляла — не з ким іншим, як із Мейган. Я дуже хотів побачити дівчину, скрізь шукав її, але коли прискорив ходу, побачивши їх разом, Мейган несподівано крутнулася на місці і пішла геть. Я розсердився і вирішив наздогнати її, але міс Марпл заступила мені дорогу.

— Я дуже хотіла поговорити з вами, містере Бертон, — сказала вона. — І не слід наздоганяти Мейган. Повірте, зараз це нерозумно.

Я хотів заперечити, але міс Марпл обеззброїла мене:

— Ця дівчина дуже хоробра.

Я все-таки будь-що хотів наздогнати Мейган, але міс Марпл несподівано заявила:

— Не треба сьогодні бачитися з нею. Довіртесь мені, я знаю, що кажу. Дівчині зараз дуже важливо не розгубити своєї хоробрості.

Ці слова старої леді одразу мене протверезили, здавалося, вона знає те, що мені невідомо. Я навіть злякався і не пішов додому, а повернувся на Хай-стріт, щоб безцільно прогулюватися туди й сюди. Не знаю тепер, що я сподівався побачити, навіть не пам'ятаю, про що думав… Пригадую, мене перестрів старий зануда, полковник Епплбі, і почав розпитувати про Джоанну, вихваляв поліцію, довго розпатякував про те, яка гарна і приємна дівчина ця міс Хол-ланд. Коли мені врешті пощастило спекатися його, я втретє того дня побачив міс Марші. Вона виходила з поліції.

Звідки береться в людини страх? Де він зароджується і ховається, перш ніж виявити себе? Коротенька фраза, один раз почута, закарбувалася в пам'яті і стала невідчепною: «Заберіть мене звідси… Тут жахливо… Тут так гидко…»

Чому Мейган сказала саме це? Чому їй було так гидко? Смерть матері не могла викликати огиди. Чому дитині було гидко? Чому? Може, вона якимось чином причетна до цього? Чому вона сказала: «Я не та жінка, яка тобі потрібна. У мене краще виходить ненавидіти, ніж кохати». О господи! Моя Мейган, моя дитино! Тільки не це! Що завгодно, тільки не це! І та стара плетуха проти тебе. Вона тебе підозрює. Каже, що ти дуже хоробра. Хоробра, щоб…

Це був лише душевний струс, і він скоро пройшов. Але я хотів бачити Мейган, дуже хотів бачити її. О пів на десяту я вийшов з дому і попрямував до Сіммінгтонів. Була темна хмарна ніч. Почав накрапати дощ. Пройшовши крізь ворота Сіммінгтонового дому, я побачив у одному вікні смужку світла. «Ранкова кімнатинка?» Повагавшись мить, я прочинив вхідні двері, звернув убік і тихо підкрався до вікна, біля якого ріс кущ.

Крізь нещільно запнуті штори було добре видно, що робиться у кімнаті. А в ній панувала домашня і напрочуд мирна атмосфера. Сіммінгтон сидів у великому кріслі, а Елсі Холланд, схиливши голову, зашивала розірвану хлопчикову сорочку. Кватирка була відхилена, і я все добре чув. Говорила Елсі Холланд:

— Далебі, містере Сіммінгтон, хлопчики вже досить дорослі, і їх можна віддати до пансіону. Це зовсім не означає, що я хочу чимшвидше збутися їх. Ні. Вони мені так подобаються.

Потім заговорив Сіммінгтон:

— Я теж думаю, що Брайєну вже пора, міс Холланд, і вирішив цього року віддати його у Вінхейз — мою стару підготовчу школу. А ось Колін іще маленький. Хай почекає до наступного року.

— Справді, Колін іще маленький, як на свої літа… — сказала Елсі, і її золотоволоса голівка схилилася над шиттям.

Потім двері в кімнату відчинились і увійшла Мейган. Вона стала у дверях, рівна, обличчя скривилося від напруження, очі іскрилися рішучістю. Де й ділась її непевність, дитинність. Звертаючись до Сіммінгтона, вона сказала:

— Мені треба поговорити з вами віч-на-віч.

Я раптом помітив, що вона жодного разу не називала його тато або Дік. Сіммінгтон був здивований, і, як мені здалося, неприємно. Він насупився, але не встиг нічого сказати, бо Мейган рішуче обернулася до Елсі Холланд:

— Ви не проти, Елсі?

— О, звісно, ні, — відповіла Елсі Холланд і встала. Вигляд у неї був спантеличений. Вона пішла до дверей, і Мейган відступилася, щоб дати їй дорогу. Коли Елсі вийшла, Сіммінгтон роздратовано спитав:

— Що тобі, Мейган?

Мейган підійшла до столу і стала, дивлячись на Сіммінгтона згори вниз. Мене знову вразила рішучість у її погляді, але цього разу в ньому з'явилася твердість, якої я раніше в неї не помічав. Потім вона розтулила губи і сказала таке, від чого мені стало моторошно:

— Мені потрібні гроші.

Самовладання не зрадило Сіммінгтонові, і він лише сердито сказав:

— Ти не могла почекати до ранку? Що скоїлося? Ти вважаєш, що одержуєш не досить?

— Мені треба багато грошей, — ще рішучіше заявила Мейган.

Сіммінгтон випростався у кріслі і холодно пояснив:

— За кілька місяців ти досягнеш повноліття і одержиш гроші, що тобі залишила бабуся. Їх поверне страхова компанія…

— Ви не зрозуміли. Мені потрібні ваші гроші, — перебила вона і, не даючи Сіммінгтонові розтулити рота, швидко провадила: — Ніхто ніколи не казав мені про мого батька. Люди не хочуть, щоб я знала про нього. Та я все знаю. Він потрапив у тюрму за шантаж. Я його дочка і, напевне, вдалася в нього. Мені потрібні ваші гроші, бо якщо ви не дасте, — вона замовкла на мить, потім озвалася знов, але вже поволі, карбуючи кожне слово, — розкажу, що ви робили того дня з ліками моєї матері.

Запала тиша. Потім Сіммінгтон сказав спокійнісіньким колосом:

— Я не знаю, про що ти кажеш.

— Все ви добре знаєте, — мовила Мейган і ядуче посміхнулася. Тоді Сіммінгтон встав, пішов до письмового столу, виписав чек і, ретельно промокнувши його, подав Мейган.

— Я розумію, що ти вже доросла і тобі хочеться купити гарний одяг. Не знаю, про що ти говорила, але ось чек.

Мейган подивилася на чек і сказала:

— Що ж, дякую. Для початку вистачить, — і вийшла з кімнати.

Сіммінгтон пильно дивився їй услід, потім обернувся лицем до вікна. Коли я побачив вираз його обличчя, то не задумуючись рвонувся до вікна.

Мене зупинили у найнезвичайніший спосіб. Кущ, що ріс біля вікна, перестав бути кущем. Ним виявився інспектор Неш. Він обхопив мене руками і в саме вухо крізь зуби процідив:

— Тихо, Бертоне! Ради всього святого, тихо!

Потім обережно почав відходити, і його рука примушувала мене йти за ним. За рогом будинку він випростався і витер чоло.

— Звісно ж, ви збиралися втрутитися? — одразу спитав Неш.

— Дівчина у небезпеці, — схвильовано намагався пояснити я. — Ви бачили його лице? Ми повинні негайно забрати її звідти.

Неш міцно вхопив мене за руку і рішуче сказав:

— А тепер послухайте мене, містере Бертон, тільки уважно слухайте.

І я вислухав. Почуте мені не сподобалося, та нічого не лишалося робити, як з усім погодитись. Однак я наполіг на тому, щоб лишитися, і заприсягся виконувати всі вказівки беззастережно. Власне, тільки тому я й зміг потрапити до будинку разом з Нешом і Паркінсом через задні двері, що були заздалегідь залишені незамкненими. Ми з Нешом сховалися на горішньому поверсі і стояли там, аж поки годинник вибив другу ночі. Тоді двері Сіммінгтонової кімнати тихенько відчинилися, і господар обережно пішов через помісток до кімнати Мейган.

Я завмер, здавалось, навіть не дихав; страху не було, бо знав, що за дверима Паркінс, що він хороша людина і знає своє діло. Я лише боявся за себе, за свою витримку, бо не міг покластися на неї. Серце мені билося, як не вискочить, коли з кімнати вийшов Сіммінгтон з Мейган на руках і поніс її вниз. Ми йшли за ним на відстані, так, щоб він не почув нас.

Коли ми з Нешом увійшли за ним на кухню і ввімкнули світло, він уже встиг примостити Мейган біля газової плити, закласти їй голову в духовку і пустити газ.

Це був крах Річарда Сіммінгтона. Він навіть не пробував боротися. Гру було програно, і він це розумів.

Я сидів нагорі біля Мейган і чекав, поки та прийде до пам'яті. Зрідка проклинав Неша.

— Звідки ви знаєте, що з нею все гаразд? Це завеликий ризик.

Неш заспокоював мене:

— Всього-на-всього снотворне у склянці з молоком, яке вона п'є на ніч. Більш нічого, повірте мені. Йому не було сенсу отруювати її. Він розумів, що вся справа закривалася на міс Гріффіт, і не міг допустити ще однієї підозрілої смерті у своєму домі. Ніякого насильства і отрути він не планував. А ось якщо дівчина, змучена тяжкими думками про материне самогубство, наковтається снотворного і вкладе голову у газову плиту, то люди скажуть, що вона завжди була несповна розуму, а смерть матері вибила їй останні клепки.

Спостерігаючи за Мейган, я зауважив Нешові:

— Щось вона довго не приходить до тями.

— Бертоне, ви ж чули, що сказав доктор Гріффіт: «Серце і пульс у нормі. Вона поспить і прокинеться нормальною людиною». Він же пояснив, що сам приписує снотворне пацієнтам.

Мейган поворухнулася і щось пробурмотіла. Неш з делікатності вийшов. Потім вона розплющила очі.

— Джеррі….

— Привіт, моє сонечко.

— Як я впоралася?

— Та ти природжена шантажистка!

Мейган знову заплющила очі й прошепотіла:

— Минулої ночі я писала тобі листа на той випадок, якщо станеться найстрашніше, але не дописала. Мене зборов сон. Лист там.

Я пішов до письмового столу. На маленькій потертій вимочці побачив незакінченого листа Мейган.

«Мій любий Джеррі!

Я читала Шекспіра. Сонет починався:

Моїх думок жагу втоляєш ти,

Як землю — хмара зливними дощами.

і тоді зрозуміла, що кохаю тебе; я це чую…»

— Бачите, як добре, що я викликала експерта, — сказала місіс Дейн Калтроп, коли ми сиділи у вітальні вікарія.

Я втупився в неї, нічого не розуміючи.

— Себто як викликали? — проказав я спантеличено. — А хто ж це такий? І що він зробив?

— Не він, — пояснила місіс Дейн Калтроп і значущим жестом показала на міс Марпл, що саме закінчила плести дротами і взялася за плетінний гачок і новий клубок ниток.

— Ось мій експерт — Джейн Марпл, — гордо мовила місіс Дейн Калтроп. — Подивіться на неї уважно. Ця жінка знає про людські негідні вчинки більше, ніж можете собі уявити.

— Люба моя, не треба так мене виставляти, — пробурмотіла міс Марпл.

— Але ж так воно є насправді.

— Просто, коли весь час живеш у провінції, то маєш чудову нагоду пізнати людську душу, — спокійно пояснила міс Марпл і, зрозумівши, що всі чекають від неї розповіді, відклала плетіння і почала лагідну лекцію старої дівки про вбивства.

— Найважливіше у таких випадках не пропускати жодного факту. Більшість злочинів до смішного прості. І цей не виняток — продуманий, цілком зумовлений і зрозумілий — у неприємному аспекті, звісно.

— Дуже неприємному?

— Розгадка була очевидна, і ви її бачили, містере Бертон.

— Навіть не підозрював, — зізнався я.

— Та ні ж бо, все ви бачили! Це ви вказали мені на неї. Ви добре бачили зв'язок усіх подій між собою, але вам бракувало певності для усвідомлення того, що означають усі ваші здогади. Почнімо з тієї причепливої фрази: «Немає диму без вогню». Вона дратувала вас, і ви цілком правильно все підмітили, щоб назвати речі своїми іменами — димовою завісою. Відвертанням уваги. Усі дивляться не туди, куди треба, тобто на анонімки. Але весь фокус у тому, що ніяких анонімок не було…

— Стривайте, стривайте, шановна міс Марпл. Я можу вас запевнити, що анонімні листи були. Я сам одержав одного.

— Все правильно, містере Бертон, але то були не справжні анонімки. До речі, Мод теж не збагнула цього. Навіть у такому затишному містечку, як Лімсток, буває безліч скандалів, і я можу вас запевнити, що кожна жінка, яка тут живе, знала б про них і неодмінно скористалася ними.

І хоч чоловіки якраз із тих, хто зовсім не цікавиться плітками, надто ж такі безсторонні, розсудливі люди, як містер Сіммінгтон, але якби листи писала жінка, то вони були б значно дошкульніші.

Отож ви бачите: досить було не звертати уваги на дим, а шукати вогонь — і ви одразу збагнули б, що тут і як. Вам лише слід було осмислити факти у світлі того, що скоїлось. А як відкинути листи, постає питання: кому потрібна смерть місіс Сіммінгтон? І на перший план виступає містер Сіммінгтон, її чоловік. Постає інше питання: яка причина, мотив? Інша жінка? І перше, що я чую, — у їхньому домі є дуже гарна гувернантка. Все дуже просто, правда? Містер Сіммінгтон, сухий, пригнічений чоловік, прив'язаний до буркотливої, невротичної дружини, і раптом з'являється молода, божественної краси істота. Сподіваюсь, ви знаєте, коли джентльмени у такому віці закохуються, то їм затьмарює мозок. Це — ніби божевілля. А містер Сіммінгтон, наскільки я можу судити, ніколи не був хорошою людиною; не був він добрим, люблячим і співчутливим — усі його риси негативні, тож він навіть не мав сили боротися з цим божевіллям. А в такому містечку, як Лімсток, лише смерть дружини могла розв'язати йому руки. Бачте, він хотів одружитися з дівчиною. Вона була респектабельна. Він теж. Крім того, він був дуже прив'язаний до своїх дітей і не хотів їх кидати. Йому хотілося залишити собі все: дім, дітей, свою респектабельність і Елсі. І за це він мусив платити вбивством.

Він вибирає для цього дуже розумний шлях. Зі свого досвіду в карних справах він знає, як швидко підозра падає на чоловіка, коли його дружина несподівано вмирає, адже можлива ексгумація. Тому придумує смерть, що здається випадковим наслідком чогось іншого; йому спадає на думку створити неіснуючу анонімницю.

Розумно придумано й те, щоб поліція підозрювала жінку. І це йому вдалося. Адже він списав листи зі справи минулих років, де анонімки писала жінка, та з тієї справи, про яку йому розповів доктор Гріффіт. Я не хочу сказати, що містер Сіммінгтон бездумно переписав кожного листа, ні. Він узяв із них фрази і вислови, перемішав їх і ось наслідок: вийшли листи, за якими безпомилково відчувається жінка, напівбожевільна, непогамована.

Він знав усі прийоми, якими користується поліція: вивчення почерку, друкарських шрифтів тощо і готував свій злочин заздалегідь. Перш ніж віддати машинку Жіночому інституту, він надрукував адреси на конвертах, а сторінки з книжки у Літтл-Ферзі вирізав, напевне, дуже давно, сидячи у вітальні якогось дня і очікуючи міс Бартон. Він знав, що люди не часто розгортають книжки з проповідями! І ось, добре підготувавши свою «анонімницю», розпочав гру. Він вибрав для цього день, коли прислуга мала свій щотижневий вихідний: гувернантка з хлопчиками і приймачка після другого сніданку підуть гуляти. Але він не міг урахувати, що маленька Агнес посвариться зі своїм хлопцем і повернеться додому…

— А що вона бачила?

— Не знаю. Можу лише здогадуватися. Думаю, вона нічого не бачила.

— Тобто, все це простий збіг?

— Ні, ні, моя люба, я не це хотіла сказати. Вона дійсно простояла у буфетній до самого вечора, сподіваючись, що її юнак прийде вибачитися і всяке таке, але насправді вона нічого не бачила. Тобто, ніхто не приходив, навіть поштар. І це їй видалося дивним, адже того дня місіс Сіммінгтон одержала анонімного листа. Щоправда, вона не одразу це збагнула.

— А хіба місіс Сіммінгтон не одержувала листа?

— В тому й уся суть, що не одержувала. Я ж кажу, цей злочин дуже простий. Містер Сіммінгтон підсипав ціаністого калію у верхній пакетик з порошком, з тих, що вона пила після їди, і, коли після другого сніданку її почав діймати ішіас, вона випила його разом з ліками. Сіммінгтонові ж лишилося прийти з контори раніше від Елсі Холланд або разом з нею, покликати з вітальні дружину, не почувши відповіді, піднятися до неї в кімнату, насипати у склянку трошки ціаністого калію, дістати з кишені анонімного листа, зім'яти й кинути його у камін і покласти клаптик паперу зі словами «Я не можу далі», написаними її рукою.

Міс Марпл обернулася до мене і сказала:

— І це ви теж правильно відчули, містере Бертон. З клаптиком паперу, справді, було щось негаразд. Люди не лишають записки про самогубство на маленькому обривку паперу. Вони пишуть свої останні слова на великих аркушах і дуже часто кладуть їх у конверт. Так, з клаптиком паперу було негаразд, і ви це знали, містере Бертон.

— Ви мене переоцінюєте, міс Марпл. Я нічого не знав.

— Все ви знали, містере Бертон. Бо чому ж тоді вас так вразила записка на телефоннику, написана вашою сестрою?

Я поволі повторив текст записки:

— «Скажи, що я не можу в п'ятницю…» — То це тоді я прочитав «Я не можу далі»!

Міс Марпл задоволено усміхнулася мені.

— Так, містере Бертон. Сіммінгтон, побачивши таку записку, збагнув, що вона йому згодиться, і вирвав з неї потрібні слова. Адже записка була написана рукою місіс Сіммінгтон.

— Скажіть, а більше нічого геніального з мого боку не було?

Вона підморгнула мені й сказала:

— Знаєте, це ви навели мене на слід, бо зібрали всі факти і розставили їх по порядку. Більше того, ви сказали мені найважливіше: Елсі Холланд не одержувала анонімних листів.

— А знаєте, вчора вночі я подумав, що це вона писала їх, а тому й не одержувала.

— О ні. Особа, яка пише анонімні листи, практично завжди надсилає їх собі. Це складає, так би мовити, частку комплексу задоволення. Бачте, сам факт зацікавив мене з іншого боку. В цьому було одне із вразливих місць містера Сіммінгтона. Він не міг примусити себе написати брудного листа дівчині, яку кохав. Це дуже цікаве спостереження людської натури і, можу сказати, якоюсь мірою, робить йому честь. Але саме тут він непоправно схибив.

— І він убив Агнес? Але для чого? Йому не було сенсу цього робити.

— Може, й так. Але ви забуваєте про те, моя люба, що людина, вчинивши злочин, починає бачити все перебільшеним і спотвореним. Немає сумнівів, що він чув, як дівчина подзвонила Партрідж і говорила про своє занепокоєння, відколи померла місіс Сіммінгтон, і про щось таке, чого вона ніяк не могли зрозуміти. У нього не лишалося вибору: дурне дівчисько щось бачило, а це небезпечно.

— Але ж він до самого вечора був у конторі.

— Я думаю, він убив її; перш ніж піти до контори. Міс Холланд була в їдальні. Він вийшов у передпокій, відчинив і зачинив двері, так, ніби вийшов з дому, а сам прослизнув у маленьку гардеробну. Коли Агнес лишилася в домі сама, він подзвонив у двері, знову сховався у гардеробній, вийшов позад неї і вдарив її по потилиці, коли та відчиняла двері. Потім запхнувши тіло у шафу, швиденько пішов до контори, спізнившись усього на кілька хвилин. Цього, звісно, ніхто не помітив. Бачте, ніхто не підозрював чоловіка.

— Підла тварюка, — сердито буркнула місіс Дейи Калтроп.

— А хіба вам більше не шкода його, місіс Дейн Калтроп? — поцікавився я.

— Анітрохи. А що?

— Та нічого, я просто радий це чути.

— А до чого тоді Еймі Гріффіт? Я чула, що поліція знайшла товкача, викраденого у лабораторії Оуена, і рожно теж. А вгадайте, де вони були сховані? Інспектор Неш сказав мені, коли я йшла сюди. Їх знайшли у Сіммінгтоновій конторі в старій струхлявій шухляді, де лежали папери на маєток покійного сера Джаспера Харрінгтона Веста.

— Бідолашний мій кузен Джаспер, — сказала місіс Дейн Калтроп. — Такий був порядний дідок. Якби він про це дізнався, у нього стався б серцевий напад.

— Але ж це божевілля тримати їх у себе, — вигукнув я.

— Скоріше навпаки, — відказала місіс Дейн Калтроп. — Адже містера Сіммінгтона ніхто не підозрював.

— Він ударив її не товкачем, — провадила Джоанна. — Там також знайшли гирку від годинника, а на ній кров і волосся. Вони гадають, що він викрав товкача у той день, коли заарештували Еймі, і тоді ж сховав сторінки з книжки у її домі. Тому я вертаюсь до свого питання: до чого тут Еймі Гріффіт? Поліцейські бачили, як вона друкувала листа.

— Справді, це вона надрукувала того листа, — відказала міс Марпл.

— Але для чого?

— О моя люба, ви, звісно ж, зрозуміли, що міс Гріффіт усе життя кохала Сіммінгтона?

— Бідолашна, — жалібно проказала місіс Дейн Калтроп.

— Вони завжди були добрими друзями, і, я певна, Еймі сподівалася, що після смерті місіс Сіммінгтон, звісно ж, згодом, вона… — міс Марпл відкашлялася делікатно. — А потім пішли чутки про Елсі Холланд, і це її дуже засмутило. Вона вважала дівчину звичайнісінькою інтриганкою, не вартою Сіммінгтона. Крім того, Елсі Холланд заступила їй шлях до здобуття Сіммінгтона. Ось вона й піддалася спокусі. Чому б не надрукувати листа і не налякати дівчину так, щоб вона забралася звідси геть? їй це здалося цілком безпечним, адже вона вважала, що вжила усіх пересторог.

— І що ж? — спитала Джоанна. — Чим усе кінчилося?

— Я думаю, — вела далі міс Марпл, коли міс Холланд показала листа Сіммінгтонові, він одразу збагнув, хто його написав. З'явилася чудова нагода покінчити з цією справою і відвести від себе будь-яку підозру. Дуже підло з його боку, але йому нічого не лишалося робити. Бачте, поліція не заспокоїться, поки не знайде анонімниці. Коли він відніс листа в поліцію і дізнався, що вони бачили, як Еймі Гріффіт друкувала його, то зрозумів, що має шанс, один із тисячі, покінчити з усім. І ось він бере всю сім'ю і йде на чай до Еймі Гріффіт, а оскільки він ішов з контори, то прихопив портфеля, куди поклав вирізані сторінки. Дуже мудро було з його боку сховати сторінки саме у шафі під сходами, адже в такому ж місці знайшли Агнес. До того ж йому легко було це зробити; вистачило якоїсь хвилини, щоб, ідучи за Еймі та поліцією, запхнути сторінки в сувій старих шпалер.

— Але одного не можу вам пробачити, міс Марпл, — сказав я. — Для чого було вплутувати у цю справу Мейган?

— Мій юний друже, щось треба було робити, а проти негідника — ніяких доказів. Мені потрібна була людина хоробра і розумна. Ось я й вибрала її.

— Це було дуже небезпечно для неї.

— Дійсно, дуже небезпечно, містере Бертон. Та ми живемо у цьому світі не для того, щоб уникати небезпеки, коли на карту поставлено життя молодої дівчини. Ви мене розумієте?

Я зрозумів її.

На Хай-стріт був звичайний ранок. Міс Емілі Бартон вийшла з бакалійної крамниці з господарською сумкою. Щоки їй палали, очі збуджено блищали.

— О шановний містере Бертон, я так хвилююся. Подумати тільки, я зібралася подорожувати!

— Гадаю, це вам сподобається.

— О, я цього певна. Сама б я нізащо не поїхала. Знаєте, все склалося так вдало для мене. Я давно відчувала, що мені доведеться розпрощатися з Літтл-Ферзом, бо мої фінанси стали такими бідними. Якби не це, то я нізащо б не здавала свого будинку в оренду. Але тепер, коли ви його купили і збираєтеся одружитися й жити в ньому з Мейган, я спокійна. Та й моя люба Еймі після таких страждань не знає, куди себе подіти, адже її брат одружується як це гарно, що ви обоє лишаєтеся в Лімстоку, і вона згодилася подорожувати зі мною. Ми хочемо поїхати надовго. Можливо, — міс Емілі перейшла на шепіт, — ми вирушимо в навколосвітню подорож! А Еймі така чарівна, така практична. Я так думаю: все, що робиться, — все на краще, а ви?

На мить я згадав місіс Сіммінгтон і Агнес Водделл, які лежать тепер у могилах, і подумав, чи згодні вони з цим, а потім пригадав, що хлопець Агнес був не в захваті від неї; місіс Сіммінгтон не любила Мейган і… А, ну його к бісу!

Всі ми колись помремо! І мені нічого не лишалося, як погодитися зі щасливою міс Емілі Бартон.

Я пішов по Хай-стріт, і коли опинився біля будинку Сіммінгтона, з воріт вибігла Мейган. Зустріч вийшла не зовсім романтичною, бо поряд з нею бігла велетенська англійська вівчарка, що ледве не збила мене з ніг.

— Чарівний пес, правда? — вигукнула Мейган.

— Навіть дуже. Він наш?

— Так, це весільний подарунок від Джоанни. Тобі подобаються наші весільні подарунки? Правда, гарні? Ця пухнаста шерстянка, що її подарувала міс Марпл, невідомо для чого. Чудовий чайний сервіз від містера Пая, а Елсі прислала мені підставку для грінок.

— О, це в її стилі! — перебив я Мейган.

— Вона влаштувалася в дантиста і дуже щаслива. А мені що робити?

— Перелічувати весільні подарунки. Тільки не забувай, якщо ти передумаєш, тобі доведеться відіслати подарунки назад.

— О, я не передумаю. Що ж у нас іще є? Ага, ось. Місіс Дейн Калтроп прислала єгипетського скарабея.

— Оригінальна жінка, — з удаваним захопленням проказав я.

— Стривай, стривай! Ти ж не знаєш найцікавішого. Партрідж теж прислала мені подарунок. Це найжахливіша скатертина для чаю, яку ти будь-коли бачив. Але, я гадаю, вона тепер мене любить, бо сказала, що вишила її своїми руками.

— Кислицями і будяками, напевне?

— Ні, справжніми любовними картинками.

— Господи праведний! Нарешті Партрідж оживає.

Мейган потягла мене у будинок і сказала:

— Я ніяк не можу збагнути одного. На собаці є нашийник і повідець, а Джоанна ще одного нашийника і повідця прислала. Як ти гадаєш, для чого?

— Це Джоаннині маленькі жарти, — відповів я їй.

ДОВІДКА ПРО АВТОРІВ

РЕКС СТАУТ

Рекс Стаут (1886 р.) — один із найстаріших і найпопулярнішпх представників детективного жанру в сучасній Америці. Служив на флоті, перемінив багато професій. Писати почав у 1912 році, але слава прийшла до нього пізніше, в 1934 році, коли на сторінках його романів з'явився детектив Hipo Вулф. Письменник створив про нього більше чотирьох десятків книжок, які вийшли загальним тиражем понад п'ятнадцять мільйонів примірників.

Герой романів Рекса Стаута — приватний детектив Hipo Вулф — неодружений дивак, що живе в своєму нью-йоркському будинку з вірним помічником Арчі Гудвіном та кухарем Фріцом. З дому Вулф у справах не виходить, хіба що на виставку орхідей та на обід у клубі гурманів.

Про Вулфа письменник розповідає вустами Арчі Гудвіна, що дуже схожий на холмсівського доктора Уотсона. Однак Гудвінові Вулф довіряє набагато більше — його помічник ремесло детектива знає до тонкощів. Він — очі, вуха і ноги Вулфа.

Всі романи Рекса Стаута відповідають класичним правилам побудови сюжету в детективному творі.

Більшість романів Рекса Стаута, як і «Дзвінок у двері», розповідають про тіньові боки славнозвісного американського способу життя і часто нагадують романи факту.

ЛЕОНАРДО ШАША

Народився 1921 року на острові Сіцілія в Рекамульто (провінція Адрідженто). По закінченні навчання до 1957 року вчителював у рідному містечку.

Свою літературну діяльність він почав як редактор журналу «Галерея». Починаючи з 1960 року, публікує власні твори, тема яких повсякденне життя сіцілійських трудівників, багата історія острова. Та найбільший інтерес письменник виявляє до теми злочинної діяльності мафії.

Його повісті «Коли вдень прилітає сова» (1961 р.), «Смерть інквізитора» (1964 р.) «Кожному своє» (1966 р.) носять гострий детективний характер і мають великий успіх серед найширших кіл італійських читачів.

Вони відзначаються різкою критикою італійської дійсності, демократизмом, висміюють фашистів, попів, жадібних і обмежених обивателів.

Всі улюблені герої Шаші зазнають поразки або гинуть. Гине і герой детективної повісті «Кожному своє» учитель Лаурентано, який, узявшись самостійно розслідувати подвійне вбивство на полюванні, стає жертвою впливового мафіозі, одного з хазяїв сучасного життя Сіцілії.

Про глибоке знання народного життя та історії Сіцілії свідчать його інші твори: «Сіцілійські родичі», «Єгипетська хартія», «Палермські вбивці», «Антимоні».

АГАТА КРІСТІ

Агата Крісті (1890–1976 рр.) — займає одне з найпочесніших місць серед майстрів детективного жанру.

Народилася письменниця у маленькому англійському містечку Торкі (графство Девоншір) в сім'ї американського бізнесмена, що одружився з англійкою. Повне ім'я і дівоче прізвище письменниці — Агата Мері Кларисса Міллер. Літературне ім'я дістала від чоловіка — майора Арчібальда Крісті. Систематичної освіти в школі чи пансіоні не одержала. Її навчанням займалися мати й батько. З дитинства мріяла стати професійною піаністкою, а виросла в «королеву детективного роману», «хазяйку таємниць», «першу леді злочину» і т. д., як називають її американські та англійські критики. Перший детективний роман написала у 1915 році, однак видрукувати вдалося його лише у 1920. Він одразу ж приніс Агаті Крісті успіх.

Нинішнім і майбутнім читачам письменниця залишила понад сто творів, кращими серед яких по праву вважаються «Смерть у хмарах», «Десять негренят», «Карти на столі», «Смерть на Нілі», «Завіса», «Не чіпай старого вбивства».

У Агати Крісті було два улюблених герої: бельгієць Еркюль Пуаро та міс Марпл, яким присвячено майже половину її творів.

Агата Крісті неперевершений майстер побудови детективного сюжету. Більшість її романів можна цілком віднести до інтелектуального детективу, що є для читача свого роду вправою на кмітливість та спостережливість. Письменниця вигідно відрізняється від більшості сучасних західних авторів детективів тим, що в її романах практично відсутні сцени вбивств, насильства і сексу.

Вдумливий читач завжди зможе за мотивами вчинків героїв і злочинців розгледіти індивідуальний і соціальний підтекст.

ЗМІСТ

РЕКС СТАУТ. Дзвінок у двері. Роман

З англійської переклав О. Логвиненко

ЛЕОНАРДО ШАША. Кожному своє. Повість

З італійської переклали А. Перепадя, В. Шовкун

АГАТА КРІСТІ. На кого вкаже палець. Роман

З англійської переклав В. Мусієнко

Довідка про авторів

Примітки

1

Отже (франц.).

2

Добре зроблений (франц.).

3

Вулиця в Нью-Йорку, де міститься ФБР.

4

0,38 дюйма, або ж 9,05 мм.

5

Щирості, чесності (лат.).

6

Відомий паризький кухар і ресторатор.

7

Французький політичний діяч. Автор книжок про вишукані страви.

8

На місці злочину (лат.).

9

Лант Альфред — американський актор.

10

За Фаренгейтом.

11

Жахливий (франц.).

12

Останній четвер листопада, офіційне свято на честь перших колоністів Массачусетса.

13

Перший понеділок вересня.

14

Природний стан, потьмарення розуму, час, місцеперебування (лат.).

15

Фашіо — комітет міської фашистської організації.

16

Не здолають (лат.).

17

Кампана Діно (1885–1932) — італійський поет; Квазімодо Сальваторе (1901–1968) — визначний італійський поет, лауреат Нобелівської премії.

18

Жовте й червоне (франц.).

19

Гоццано Гвіде (1883–1916) — італійський поет і казкар; Монтале Еудженіо (1896–1981) — відомий італійський поет.

20

Хуарес Беніто (1806–1872) — неодноразовий президент Мексіки, борець за національну незалежність країни.

21

Мадзіні Джузеппе (1805–1872) — італійський революціонер і державний діяч.

22

Стурцо Луїджі (1871–1956) — засновник першої католицької партії в Італії.

23

Борджезе Джузеппе Антоніо (1882–1952) — італійський письменник і критик.

Content

Стаут Рекс, et al Зарубіжний детектив

ЗАРУБІЖНИЙ ДЕТЕКТИВ

Рекс Стаут ДЗВІНОК У ДВЕРІ Роман

Леонардо Шаша КОЖНОМУ СВОЄ Повість

Агата Крісті НА КОГО ВКАЖЕ ПАЛЕЦЬ Роман

ДОВІДКА ПРО АВТОРІВ

ЗМІСТ

Примітки