Тріз Джефрі

Слідами змови

Джефрі Тріз

СЛІДАМИ ЗМОВИ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

З англійської переклав ОЛЕКСАНДР ТЕРЕХ

Малюнки МИХАЙЛА ТУРОВСЬКОГО

Перекладено з видання: Cue for Treason by Geoffrey Trease. New-York, The Vauguard Press

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

НЕБЕЗПЕКА ЧИГАЄ НА СВІТАНКУ

Я спитав, чи візьмемо ми пістоля або принаймні довгого грізного списа, що, відколи я себе пам'ятаю, висів у кухні над широким каміном. Коли батько прошепотів: «Ні», я був розчарований. Ба, навіть більше, мене пойняла злість, коли Том глузливо докинув з властивою всім старшим братам зверхністю:

— Невже ти, хлопче, вважаєш, що ми йдемо робити наскок на шотландських ворохобників? Чи, може, лаштуєшся вирушити в похід проти іспанців?

На щастя, в кухні було темно, як у ямі. В каміні жеврів присок, хоч за все моє життя — та й не один рік до мого народження — вогонь там ніколи не згасав. Річ у тім, що перед сном мати за своїм звичаєм укрила присок плитами чорного вогкого торфу. Отож вогонь замре аж до ранку, коли його розворушать кочергою і він запалахкотить веселим полум'ям.

Я був радий, що в кухні темно і Том не бачить мого обличчя. Мені вже вкрай набридли його кпини.

Чому б нам не озброїтися? Адже справа була небезпечна. В іншому разі чого б це ми серед глупої ночі скрадалися потайки з власного дому, наче лисиця з курника?

— Не чіпай хлопця, — обізвався пошепки батько. — І ні пари з уст, поки вийдемо з хати, а то побудите і матір, і дівчат.

— А хіба мама… — почав був я.

— Ш-ш! — значливо спинив мене Том — достоту ніби церковний сторож під час недільної служби.

Пробираючись помацки до дверей, я трохи одвів душу, стукнувши його ногою по голінці. Він навіть писнути не посмів. Адже Томові було лише шістнадцять, і батько міг дати йому доброї хльости — так само, як і мені.

Надворі було світліше. Над горами стояв повний місяць, і небесна височінь яскріла сяйвом, хоч наша долина й досі була вщерть налита пітьмою. Потоки срібного проміння струменіли вгорі над долиною і освітлювали дикі урвища гори Бленкетри, де чорнильними натьоками вирізнялися ущелини. Місяць здіймався дедалі вище, і з кожною хвилиною тінь спадала схилом гори, як вода. Поки ми дійдемо до стіни сера Філіпа, там буде досить видно, щоб здійснити наш намір.

Коли ми переступили поріг і нас огорнула тепла літня ніч, назустріч нам підвівся собака. Пізнавши знайому ходу, він не гавкнув, не загарчав. Батько завагався на мить, а потім щось йому сказав упівголоса; Снеп одразу ж опустив хвоста, смачно позіхнув і знову скрутився бубликом, уткнувши носа в свій пухнастий хвіст.

Аби тієї ночі Снеп пішов з нами — а пішов би він залюбки, — я б ніколи не зазнав смертельної небезпеки, і ця повість ніколи б не була написана. Але того, що минулося, вже не вернеш, і, може, все воно вийшло на краще.

Ми простували один за одним стежкою без жодного слова. Долиною вирував потік — ми в Камберленді звемо їх бурчаками, — через який можна перейти по пласких гранітних каменюках. Зимою їх часто заливає вода, але тієї липневої ночі вони на цілий фут видавалися над пінявим потоком. Біля бурчака можна було розмовляти голосно — все одно нас ніхто не почує через шум і клекіт води.

— Навіщо непокоїти матір, — сказав батько. — А до того ж, що менше людей знатиме це, то краще. Згодом, коли почнуть розслідування, їй не доведеться брехати.

Я був улещений, коли почув його слова: «Що менше людей знатиме, то краще». Хоч мені минув лише чотирнадцятий, та, виходить, я вже числився дорослою людиною. Хай кажуть що завгодно, але справа була таки небезпечна. Всі ми знали, що сер Філіп серйозний ворог, хоч на той час ніхто ще й гадки не мав, яким запеклим ворогом він може стати.

Не завжди вірте моєму батькові, коли він каже, що немає ніякої небезпеки. Ще б пак! Ви б подивилися, як він вилазить на неприступну скелю, щоб зняти звідтіля заблукану вівцю! Ви б подивилися, як він на базарі в Кезіку підходить до п'яного німця-шахтаря — вдвічі більшого за батька чолов'яги, який белькоче щось своєю незрозумілою мовою або ще й розмахує здоровим ножакою.

Коли батько випинає свою руду бороду трохи вище, ніж звичайно, посміюється сам до себе й бубонить: «Полиште це на мене. Та не бійтеся: справа цілком безпечна» — значить, буде на що подивитися.

Але ж тієї ночі, здавалося, ніщо нам не загрожувало. Все трималося в цілковитій таємниці.

Навіть Том і той нічого не відав, аж поки батько збудив нас опівночі, загадав узяти дерев'яні черевики і нишком зійти вниз. Тоді ми вже самі відразу здогадалися, навіщо ми йому потрібні.

Наша родина щасливо жила собі в долині, доки молодий сер Філіп Мортон успадкував два роки тому маєток свого діда. Браунріги, Бели, Аткінсони, Гадсони, Кокбейни — всі ми були фермери з діда-прадіда і випасали на полонинах овець з часів Вільгельма Завойовника чи то заснування Риму, а може й од великого потопу. Ми, державці власних земель, не залежали ні від кого, опріч короля, і не знали інших повинностей, крім участі у війську під час шотландських наскоків. Ми не належали до дворянства, а були вільні селяни — йомени — і не боялися ні людини, ні чорта. Отож, звичайна річ, нам було начхати на молодого лицаря, що ходив з напахченою хусточкою і не знав, де у вівці голова, а де хвіст.

Та сер Філіп скоро показав нам, що він зовсім не з м'якого тіста. Вдача у нього виявилась аж надто тверда. Ми щиро співчували фермерам, що жили під горою і орендували його грунти, — їхня орендна плата стрілою підскочила вгору. Потім він звернув свою увагу на нас.

Зачепити нас було важче. Але все-таки він знайшов спосіб.

В долині понад річкою тяглися луги, що споконвіку вважалися за громадські. Я не кажу, що вони не належали нікому. Вони належали нам, Браунрігам, Белам і геть усім іншим фермерам, що сторіччями обробляли Лонсдейлські землі. І хай би хто посмів обгородити ті луги кам'яною стіною і назвати їх своїми — хоч би навіть він був чоловік грошовитий і звався «сером».

Саме так і вчинив того літа сер Філіп.

Одного чудового ранку на лузі з'явилися його люди та й заходилися мурувати стіну. Більшість наших чоловіків тоді саме подалися в гори — я був у школі в Кезіку, — і коли містер Аткінсон прийшов усовістити напасників, вони погрозили, що вкинуть бідолашного старого в Грету. Отож перш ніж ми отямилися й зібралися на раду, стіна вже була зведена. Ми, звичайно, протестували, але запізнілий протест все одно що холодний куліш — з нього дуже мало пуття.

Сер Філіп збиткувався над нами. Він спитав, де наші папери на право власності, помахав сувоєм пожовклих документів, писаних латиною, які бозна про що свідчили, й визивно запропонував жалітися на нього в суд.

Але ніхто не хотів звертатися до суду. У нас не було грошей на адвокатів, та ми їм і не довіряли. До того ж, казав мій батько, з якого це доброго дива ми маємо принижуватися перед суддями, уклінно прохаючи їх повернути нам землю, що є й споконвіку була наша власність?

Ось чому тієї ночі долину сповнили рухливі тіні.

Від кожної ферми до умовленого місця прямували дорослі чоловіки й молоді хлопці. І умовленим місцем була стіна сера Філіпа Мортона.

Нова стіна виразно біліла проти місяця, що тим часом здійнявся вище й осипав її своїм промінням. Вже видно було лиця людей — білі, без звичайного рум'янцю. Люди віталися з нами й усміхалися, виблискуючи зубами. Все було майже точнісінько так, ніби ми збиралися полювати лисиць — не вистачало тільки собак.

Батько багатозначно скинув оком на місяць, що спокійно плив безкраїми небесними просторами, ніби «Золота лань»[1].

— Добру часину ми вибрали з вами, друзі, — якраз перед світом. Але перш ніж ми заходимося робити своє діло, я хотів нагадати всім, а надто нашим хлоп'ятам, на яку справу ми зважились.

Всі ми скупчилися навколо нього, і він примусив нас дати урочисту клятву, що ми нікому не прохопимось жодним словом про цю нічну пригоду. Сер Філіп нічого не вдіє з цілим селом, але якщо він матиме докази проти одного чи двох, то постарається зігнати на них всю свою злість.

— Держіться купи й тримайте язик за зубами, — скінчив мій батько. Потому він зумисне спроквола поплював на руки, приступив до стіни й штовхнув верхній ряд каміння. Ніколи не забуду, як заторохтіло, падаючи, дрібне каміння. Тепер уже відступати було нікуди.

Всі взялися до роботи, поклавши розвалити чудову стіну сера Філіпа.

Муровано її, звичайно, сухим способом, так, як у наших краях будують загін на овець. Грубі кам'яні брили не зв'язували вапном, а дбайливо припасовували одна до одної — потрібна була неабияка майстерність, щоб звести таку стіну, — а через рівні проміжки вставляли потрібного розміру та форми сполучні каменюки. Вправно змурована стіна не боялася зимових ураганів і снігопадів. Той мур, що його вибудував своїми руками під Бленкетрою мій дід, стоятиме ще довго навіть після моєї смерті.

А от стіну сера Філіпа чекала інша доля!

Нас було чоловік тридцять-сорок, і ми взялися до діла так завзято, наче косарі на сінокосі, коли з-над Дервентвотеру насувається громова туча. Скоро мої руки геть скривавилися — я поламав нігті об грубі кам'яні брили. Вам, певно, зроду не доводилося чути такого гуркоту: ми валяли стіну на всьому її протязі. Для нас це була величезна втіха — перетворити її на купу каміння. Навіть літні чоловіки реготалися, ніби школярі.

— Слухай-но, Пітере! — гукнув мені батько. — Біжи, хлопче, на дорогу та повартуй, щоб хто не застукав нас зненацька. А то містер Бел трохи нервується: він вважає, що нам треба про всяк випадок виставити сторожу.

— Невже він гадає, що ми робимо наскок на шотландських ворохобників? — мовив я, наслідуючи Томів голос.

Але, направду кажучи, я не шкодував, що мені трапилася така нагода. Руки в мене вже щеміли, а до того ж валяти стіну — досить одноманітна робота і десь за півгодини вже трохи набридає.

Я подався од річки вгору. Кезікську дорогу було видно навіть уночі — вона звивалася білою ясною стрічкою і щезала лише там, де чорні купи дубів, ясенів та берез ховали її від місячного проміння. Але я не міг озирнути дорогу до самого Пенріта, бо трохи далі вона звертала за гору. Я пройшов до повороту і поглянув здовж дороги на схід. Тепер я бачив її милі на дві, доки вона здіймалася схилами гори Бленкетри, котру я й досі вважаю за кращу гору в світі. Слід мені було лишитися біля повороту — адже звідти видно було новий дім сера Філіпа; я навіть бачив, як виблискували проти місячного світла його чудові скляні вікна, хоч дім стояв не менш як за три милі. Та мені кортіло до гурту — хотілося бачити людей, чути їхні жарти, стежити, як валиться та добряча стіна, ніби мури Ієрихона[2].

Отож; скинувши оком на дорогу, щоб переконатися, що на ній немає ні душі — користі од такого огляду було не більше, ніж од шовкових виступців у сніговицю, — я повернувся назад.

Недарма солдати кажуть, що найнебезпечніший час — світанок. Я чув це від людей, які воювали в Ірландії, Нідерландах і в тропічних лісах іспанських колоній. В цю пору послаблюється увага вартових, сон склепляє їм очі; саме такий час і вибирає ворог, щоб завдати несподіваного удару.

Світанок наближався. Ще трохи — і місяць зайде за обрій. На сході вже зблякло ясно-синє сяйво, з лугів котився хвилями туман, і над ним маячіли тільки голови та плечі людей, що стояли довгою шерегою — за кілька кроків один від одного. А над ними вгорі гірські тумани клубочилися навколо бескидів, наче та завіса, що запинає високе ліжко.

Стіна так понижчала, що її вже не видно було за туманом. Але я побачив, як юний Дік Гадсон перескочив через неї з глузливим вигуком. Мені згадалася легенда з історії Стародавнього Риму — як Рем зневажливо перестрибнув перший низький мур щойно заснованого міста. За це Ромул убив його, і, гадаю, сер Філіп з насолодою убив би Діка Гадсона, аби побачив хлопця тієї миті. Та сера Філіпа тут не було, і він ніколи про це не дізнається…

Коли нас питатимуть, хто зруйнував стіну, ми всі казатимемо, що це, очевидячки, витівка самого нечистого. Недарма дідько зажив великої слави, нищачи те, що заважало чесним людям, мов більмо на оці!

Отож світанок наближався, а разом з ним і небезпека. Якби ж я про те знав, то не стояв би, знічев'я витріщивши очі на людей, що шпурляли праворуч і ліворуч у росяну траву останні камені муру.

Я швидше відчув, аніж почув наближення верхівців.

Вони мчали не по висушеній сонцем кам'янистій дорозі, а майже безгучно скакали трав'янистим узбіччям — саме тому й не чути було дзвінкого цокотіння копит, яке збудило б луну від краю до краю долини; відчувалося лише глухе, розмірене двигтіння землі.

Я нічого про них не відав, аж доки вони вискочили з-за повороту, всього за якихось сто ярдів од мене.

Попереду мчав сер Філіп; я одразу пізнав його сірого румака. За ним скакали низкою ще з дванадцятеро вершників, і кожен був озброєний мечем або пістолем, або й тим і тим.

Одну мить я тільки приголомшено дивився на них. А що я вже роззявив од несподіванки рота, то мені було зручніше зручного вкласти в нього два пальці й свиснути. Будьте певні: долина враз відгукнулася голосною луною.

Ох і дременули ж усі — хто куди! Щастя моє, що крутий схил над дорогою був завалений кам'яними брилами. Аби тільки доскочити туди — дзуськи вони мене спіймають. Я сховався серед каміння якраз, коли кавалькада порівнялася зі мною. І тут лихий підбив мене утяти одну штуку; я обернувся, схопив каменюку і шпурнув її на сера Філіпа. Навряд чи я влучив у нього або в його коня: надто швидко вони мчали; проте кінь злякався, став дибки, і це на мить затримало їх.

— Ось один із них, сер! — вигукнув якийсь вершник і вихопив пістоля. Серед нічної темряви з дула вихопилося полум'я, і лише дивом моя біографія на цьому не скінчилася. Я відчув, як куля просвистіла крізь моє волосся, що стало, мабуть, сторч: адже досі в мене ніхто ніколи не стріляв. Я зовсім не перебільшую. Шапка злетіла з голови і впала десь між камінням. Шукати її в мене не було ні часу, ні бажання.

Натомість я пострибав угору схилом, мов заєць, що за ним женуться всі хорти Камберленду. Тільки відчувши, що моє серце от-от вискочить з-поміж ребер, я задихано впав грудьми на гранітну плиту і подивився вниз у долину.

Від мого батька, брата й сусідів не лишилося й сліду. Вони щезли, немов торішній сніг. В дедалі яснішому світлі нового дня видно було лише сера Філіпа та його слуг, що похмуро скупчилися біля руїн стіни.

Додому я дістався манівцями. Завжди в моїй пам'яті житиме той літній світанок, сонце, що випливало між вершинами Грейт Мела і Грейт Дода, квітучі кущі шипшини вздовж берегів Грети і скошене вчора сіно, що напоювало свіжим духом ранішнє повітря.

А ще більше я тішився тими розкошами, як згадував, що аби куля пролетіла дюймів на два нижче, то не довелося б мені більше бачити сходу сонця над Лонсдейлом. Та коли я, перескочивши бурчак, підійшов до хати, то й гадки не мав, що мені все одно доведеться на багато-багато днів розлучатися з ним. Казати правду, я думав головним чином за сніданок.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

ВТЕЧА

Уроки в школі розпочиналися о шостій ранку. Взимку вони починалися о сьомій, якщо учням щастило подолати замети.

Наша школа містилася внизу в Кроствейті, біля самої церковної дзвіниці. Кругом розлягалася широка пласка долина. Під час повені озеро Дервентвотер зливалося з іншим озером, Басентвотером, і церкву з школою, що стояли на вузькому пагорку, оточували ледве не з усіх боків мовчазні води. Од нашої хати туди було цілих п'ять миль, і дорога йшла майже увесь час униз. Я завжди їздив до школи на своєму старому волохатому поні Натанієлі. Дорога пролягала через усе містечко Кезік, і я щодня опинявся в самій гущі життя — через що навіть дорослі заздрили мені, бо їм доводилося невилазно сидіти в своїй безлюдній долині, не бачачи од неділі до неділі жодної живої душі.

Мені дуже кортіло розповісти товаришам про нічні пригоди, але я згадав нашу обіцянку — тримати язика за зубами. Це не завадило мені скомпонувати в голові цілу історію, як я з вершини крутої скелі кинув виклик серові Філіпу, а потім жбурнув на нього брилу вагою з півцентнера, через що кінь з вершником опинилися в річці. Звичайно, хлопці не пойняли б мені віри, але все одно б плескали в долоні, аби я зобразив пихатого сера Філіпа і свій геройський вчинок.

В кожному разі я дав собі слово — якщо все буде гаразд, наступної ж ночі навідатися на те місце і знайти шапку. Шапку з діркою від кулі! Ото аби показати її в школі, тоді б їм хоч-не-хоч довелося повірити. Усі знали мою зелену шапку, до того ж на ній було вишите моє ім'я, і ніхто не зміг би сказати, що я буцімто приніс чужу. «А щоб пояснити, як її пробито кулею, вигадаю якусь байку», — подумав я весело.

Шкода, що в мене не вистачило часу здійснити свій задум. Тоді мені пощастило б уникнути багатьох неприємностей.

Ранок минув точнісінько так, як і попередні. Всі учні сиділи кружка в шкільній залі й вивчали чи то граматику й правопис, чи латинську й грецьку літератури, чи староєврейську мову — залежно від свого віку. В школі було лише кілька хлопців старших за мене. Вони мали по п'ятнадцять-шістнадцять років і готувалися до вступу в Королівський Коледж Оксфордського університету. Вчитель переконував мене теж вступити в університет, але я ніяк не міг остаточно зважитися. Мені кортіло побачити світу і водночас боязко було кидати рідну ферму.

Того дня мені довелося відкинути всі свої вагання.

Об одинадцятій у нас розпочалася двогодинна перерва. Ми їли принесені з дому сніданки і гралися на свіжому повітрі. Я пам'ятаю, що ми з Тімом Муром пішли скупатися в озері — саме був один з тих задушливих літніх днів, коли гори втрачають свій звичний вигляд і повітря застигає у велетенській чаші долини, ніби стояча вода. Ми взяли з собою Натанієла та й їхали на ньому почережно, бо Тім жив у місті і поні в нього не було.

Ми скупалися, висохли на сонці, і я вже почав натягати сорочку, коли це на березі з'явився юний Джордж Бел. Він біг до нас, махав рукою й кричав:

— Пітере Браунрігу!

— Чого тобі? — відгукнувся я.

— Тебе кличе вчитель, — сказав він відсапуючись.

Я подивився на сонце. Очевидячки, було десь по дванадцятій, до початку уроків лишалося біля години.

— Хай зачекає,— мовив я.

— Атож, хай зачекає,—докинув з посмішкою Тім. — Скажи йому, що шукав нас скрізь і не знайшов.

— Е ні, краще йди зараз. Там до тебе прийшли чужі люди.

— Чужі люди? — перепитав я здивовано.

— Їх двоє, — пояснив він. — Один констебл, а другого я не знаю. У них твоя зелена шапка…

Як тільки він згадав зелену шапку, я відразу зрозумів, що справи кепські. Мабуть, я дуже зблід, бо Тім витріщився на мене.

— В яку це ти, Пітере, вскочив халепу?

— Ні в яку, — відповів я.

Це була, звичайно, неправда, але я говорив механічно, водночас напружено міркуючи. Скажу вам не соромлячись: я перелякався. Та ви теж перелякалися б на моєму місці. Адже їм до рук потрапила моя шапка, і вони довідалися, хто її власник. Я не знав, на яку кару заслуговував той, хто кинув на людину камінь, але оскільки та людина була одним з найвпливовіших джентльменів у всій окрузі, я міг собі уявити, що кара буде нелегка. Мене чекала якщо не шибениця, то, мабуть, в'язниця, а на додачу мені могли одрізати вуха або вирвати ніздрі чи відбатожити. Головні свідки будуть слуги сера Філіпа, а вони охоче ствердять присягою все, що скаже їхній хазяїн.

І зразу ж мені спало на думку те, що спало б кожному хлопцеві на моєму місці: тікати додому. Цей інстинктивний потяг неодмінно охоплює всіх нас, аж поки ми станемо дорослі. Хлопець не уявляє собі такої біди, щоб з неї батько не міг його вирятувати.

Я схопив Натанієла за вуздечку і скочив йому на спину.

— Я їду додому. Не виказуйте мене, хлопці. Ти, Джорджі, мене не знайшов. А ти, Тіме, скажеш, що розминувся зі мною біля Чернцевої скелі.

Хлопці здивовано вирячили очі.

— Ти що, хочеш прогуляти уроки? — спитав Джордж. — Та ж старий з тебе шкуру зніме.

— Я боюсь не його, — відповів я, намагаючись говорити величним і трагічним тоном. — Я боюся потрапити до рук шерифа, а може й ката!

І, не гаючи ні хвилини, я затопив п'яти в округлі Натанієлеві боки та й поскакав учвал.

Я почував себе пречудово — поки був на виду у хлопців. Але коли мій Нат перейшов з чвалу на клус, а з клусу на швидкий крок, а з швидкого кроку на повільний — що крутіша ставала дорога, — я менше й менше почував себе героєм.

Оце то халепа! Мені таки страшенно не пощастило! З усіх двадцяти — тридцяти чоловік, що руйнували стіну сера Філіпа, вистежили мене єдиного, хоч насправді я зробив менше за інших. Але ж я вчинив злочин: кинув у людину камінь — і не влучив. Здавалося б, провина не дуже й страшна. Змалечку я не раз шпурляв на людей каміння і часто влучав, а проте констебл не робив жодної спроби мене заарештувати. Річ у тому, що я підняв руку на сера Філіпа Мортона.

Як я гнав на гору бідолашного Натанієла! Він докладав усіх зусиль, щоб іти якомога швидше під палючим сонцем. Я дуже боявся, що мене схоплять, перш ніж я доїду додому. Раз я почув за спиною цокіт копит, але це, виявилося, їхав один кезікський джентльмен. Він поминув мене, кивнувши, як звичайно, головою. В кожному разі це свідчило, що він ще нічого не чув про мій злочин.

Мені завжди було приємно звертати з битого шляху на стежину, що веде долиною до нашої хати і там кінчається. Та ще ніколи не відчував я такої радості, як тієї миті, коли бескиди розсунулися і переді мною відкрилася зелена долина Лонсдейла, де кипіли молоком бурчаки і спливав до неба дим з коминів нашої оселі, а також з господ наших горішніх і долішніх сусідів.

Я боявся, що мені доведеться шукати батька в горах; аж ні, він був удома — стояв на ґанку і, приклавши до лоба долоню, стежив, як Натанієл, розбризкуючи воду, долає бурчак.

— Дяка богові! — вигукнув він.

Почувши ці слова, з хати вийшла мати, витираючи очі синім полотняним фартухом. Очевидячки, їм усе вже було відомо.

— Мені дуже шкода, що так сталося, — тільки й зміг я вимовити. — Не турбуйтеся за мене.

— Тобі треба тікати звідси, — сказав батько, що вже, напевно, обміркував становище. — Поки все утихомириться, краще на деякий час зникнути з дому. Чи ти набагато їх випередив?

— Не знаю, — відповів я. — Годину, мабуть, я ще буду в безпеці.

— Куди ж йому податися? — заголосила мати. — Аби мій брат, що мешкав у Карлайлі, був живий, то послали б хлопця до нього, а так… — Вона повернулася до батька. — Чи ж не краще йому лишитися вдома і зустріти їх не ховаючись? Я певна, що хлопець не вчинив нічого лихого, він завинив не більше за інших. Та ж немає в нашій долині такого чоловіка, котрий не присягнувся б, що наш син — порядний хлопець.

— Ти не знаєш, що таке закон, — похмуро відмовив батько. — Пітерові ніяк не можна попадати до їхніх рук саме зараз, коли сер Філіп казиться од люті. А крім того, ми повинні сховати його задля наших сусідів. На допиті в нього вимагатимуть, щоб він назвав спільників.

Тут мати знову зайшлася плачем. Я теж ледве не зарюмсав, бо розумів, що означав той допит. Я знав, що не витерплю тортур. Аби мене почали катувати, я б не витримав і назвав імена всіх чоловіків і хлопців, що руйнували стіну тієї ночі.

Що мені було робити? Тільки втекти, не чекаючи, поки мене застукають удома..

— Не турбуйся за мене, — втішав я матір. — Я зійду з наших місць, може, проберуся в Шотландію, а коли стану на роботу, пришлю тобі звістку. За кілька місяців я, мабуть, зможу повернутися; на той час усе забудеться.

— Це найкращий вихід, — зауважив батько.

Він пішов у хату, дістав гроші й відлічив п'ять шилінгів.

— На кілька днів тобі вистачить, — сказав він. — Хотілося б дати більше, але…

Я зрозумів його. Часи були важкі, і ми в Лонсдейлі ніколи не мали багато грошей. Мати принесла кілька хлібин, сиру, вівсяних млинців і шматок холодної баранини, що його вистачило б на трьох.

Ми не гайнували часу на розмови, знаючи, що кожної хвилини на дорозі можуть з'явитися послані по мене верхівці.

Я не взяв Натанієла, бо на дорозі мене б відразу спіймали, та й шкода було б продавати давнього друга в Пенріті. Отож я вирішив іти до Пенріта пішки, навпростець горами, де можна легко сховатися від переслідувачів. Назавтра в Пенріті мав бути ярмарок. Серед людської юрби я почуватиму себе в безпеці і хтозна — може, знайду роботу, що допоможе мені вибратися з Камберленду.

Мені так і не довелося попрощатися з братом — він був у горах. Сестри варили сир. Прощаючись зі мною, вони пролили море сліз. До того дня я навіть не здогадувався, як люблять мене мої сестри.

Нарешті я вирвався з обіймів своєї родини, закинув на спину клунок з сякою-такою одежиною та й подався над бурчаком угору — туди, де височіли порослі вересом вершини.

За п'ять хвилин, опинившися серед густої трави і вересу, я озирнувся на свою долину; праворуч і ліворуч од рудуватої стежки видніли сірі коробочки хат, а на ту стежку з путівця звертали двоє вершників, що скидалися згори на жуків з блискучими спинками.

Я засміявся, хоч мені було зовсім не до сміху, і подерся схилом далі.

Мені завжди кортіло побачити світу, зазнати пригод, і тепер мої бажання почали якнайповніше здійснюватися.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

ЗУСТРІЧ У ПЕНРІТІ

В горах за мною ніхто не гнався. Години зо дві я пробирався північними схилами Бленкетри і не бачив живої душі, якщо не рахувати зграйки червоних оленів на далекому виднокрузі біля Скідовського лісу та орла, що кружляв спроквола серед хмар. Десь надвечір я дійшов до Цитаделі.

Ще змалечку ми з хлопцями любили тут гратися у війну англійців з шотландцями або англійців з іспанцями. Хоч від дому туди був не близький світ, але кращого місця для ігор годі було й шукати, і я провів біля Цитаделі багато днів. Поряд лежало гірське озерце, бездонне аж чорне, оточене підковою урвищ; але з східного боку кручі розступалися, і з озера в долину плинув дзюркотливий потічок, що впадав у річку Глендермейкін.

Цитаделлю ми називали природну схованку серед бескидів, що обступили озеро. Над нею повисла величезна брила, під якою півдесятка хлопців могли б перебути дощову ніч, зовсім не ризикуючи намокнути. Тут же лежали кружком здорові каменюки, утворюючи наш «двір». Наносивши менших брил, що їх ми здужали підняти, наш гурт перетворив природне звалище на справжній мур.

Назву «Цитадель» нам навіяла стара чотирикутна вежа, що височіла трохи нижче в долині. За мого діда всі заможні люди жили в таких чотирикутних вежах — у нас вони звалися схронами, — бо кожного дня можна було чекати наскоку шотландців, що раз у раз проривалися через кордон. Але відколи я з'явився на світ, шотландці не зробили жодного наскоку, і місцеві сквайри[3] кидали схрони й будували собі звичайні будинки.

Сер Філіп Мортон вчинив так і собі. Він вибудував на березі Грети гарну нову кам'яницю — з високими коминами й вікнами, що виблискували здаля сотнями діамантів малих скляних шибок, його старий дім — ота сама чотирикутна вежа — нині стояв порожній і поступово руйнувався. Це була довгаста будова з вузенькими віконцями вгорі і без жодного отвору, крім дверей, на нижньому поверсі. Щоб увійти всередину, треба було піднятися зовнішніми кам'яними сходами, і, коли важкі дубові двері зачиняли на засув, попасти у вежу не було ніякої можливості.

Мортонова вежа з оточеним зубцями верхом, невеликою кутовою баштою для вартового і обплетеним дротом ліхтарем, щоб подавати сигнальний вогонь, здавалася маленьким фортом. Але жити в цій холодній похмурій коробці, мабуть, було не вельми приємно; до того ж вежа стояла високо в горах, далеко від доріг і людських осель, — не дивно, що сер Філіп її покинув і збудував собі зручніший дім.

Отож, як ви вже знаєте, я примандрував до Цитаделі, що її ми, хлопці, зробили на зразок тієї чотирикутної вежі. Я вважав, що зможу тут безпечно переночувати, бо люди в ті місця заходили дуже рідко.

Цілком природно, що в Цитаделі не сталося ніяких змін: все було точнісінько так, як три роки тому, коли ми відчули себе надто дорослими для таких ігор. Сотні дощів змили сліди наших вогнищ, але все інше лишилося на своєму місці. З найвищого «зубця» нашого муру ще й досі вищиряв зуби овечий череп — для нас він був головою запроданця, що вчинив державну зраду проти королеви, — а нижче, на кам'яній брилі, видніли наші ініціали, які, може, ледь помітно зблякли.

Мені треба було якнайшвидше вибратися з наших місць, де мене знали, й дістатися до Пенріта. Від Цитаделі до Пенріта навпростець було дванадцять миль, але звивиста дорога — досить безпечна, коли смеркне, — значно подовжувала цю відстань. За моїми підрахунками дорогою доведеться йти годин з п'ять. Спочивши в Цитаделі до півночі, я міг би рушити далі при місяці й увійти до міста саме в той час, як воно забуяє ранішнім життям.

Правду казати, я не дуже тішився в Цитаделі того довгого вечора. Невдовзі сонце сховалося за бескидами, що оточували озеро, але ще довго після того, як долина сповнилася похмурою тінню, я бачив його тепле щире сяйво на верхніх схилах гір Білий кінь та Південна. Для мене день начебто урвався. Проте ніч не надходила; мені почало здаватися, що вже ніколи не стемніє. Захід сонця тривав без кінця й краю. І коли я сумовито повечеряв м'ясом із хлібом, запивши холодною водою з потічка, то мені вже нічого було робити. Я прагнув якомога швидше йти далі, але не зважувався вирушати завидна.

Досі я ще ніколи не бував у Цитаделі сам, та ще й так пізно. Мені стало моторошно. Нарешті почало темніти, і, здавалося, мертва долина ожила. Скелі наче заворушилися. Нараз щось залопотіло над головою, ніби ударив грім, і в долині пролунав різкий протяжний крик, що луною відбився од навколишніх урвищ. Навіть потічок, який так дружньо мурмотів удень, нині зайшовся неприємним сміхом. Я б знехтував небезпекою і запалив вогнище, але в мене не було ні палива, ні вогню. Я спробував був задрімати, однак лежати було твердо, до того ж якби мені навіть дали набиту гусячим пухом перину, то й то я не склепив би очей від хвилювання.

Отож, коли, на мою думку, було десь біля одинадцятої — місяць ще не зійшов, і я не міг точно визначити час, — терпець мені урвався. Я взяв на плече свій клунок і навпомацки подався вгору долиною. Незабаром я зійшов на високу сідловину, що з'єднує гору Ваги з горою Південною. На щастя, я знав кожен дюйм цієї місцевості, і хоч двічі спіткнувся в пітьмі й упав, але втішав себе тим, що тут мені не загрожує небезпека скрутити в'язи. Скоро я почув унизу шум бурчака і, маючи його за дороговказ, швидко дійшов до пенрітської дороги, там де вона перетинає Глендермейкін.

Приємно було знову відчути під ногами втоптаний шлях, але поки я побачив на горбі червоні вежі Пенрітського замка, шлях почав мені здаватися аж надто твердим.

Пенріт — гарненьке містечко, в ньому кількасот мешканців, а що саме був базарний день, то тисячі людей простували вузенькими вуличками під фасадами будинків, що нависали аж на пішохід. Я дивувався, куди дінеться ця юрба разом з худобою, вівцями, верховими й паковими кіньми та хурами. Але діставшись до центру міста, я зауважив, що вузькі вулиці вливаються в просторі майдани, наче ріки в озеро, де місця вистачало всім. Місто було так сплановане, щоб захиститися від шотландських наскоків. Коли починалася війна, навколишні мешканці заганяли на майдани свої табуни й отари і, забарикадувавши вузькі вулиці, перетворювали місто в справжню фортецю.

Того дня ніхто не думав про небезпеку, і навіть я трохи розважився од своїх турбот серед веселого гармидеру.

На базарному майдані зібралися не лише фермери з своїм товаром і жінки, що розкладали яйця, масло й домашнього виробу тканини. Кого тут тільки не було! Смаглявий циган з обрізаними вухами, що вів на ланцюгу ведмедя, штукар, що ковтав шпаги, чоловік, котрий рвав хворі зуби (тим часом друзі міцно тримали пацієнта за руки), пара акробатів і десяток дурисвітів, що показували різні фокуси або продавали чудодійне зілля. Якийсь чолов'яга горлав щосили, сповіщаючи, що опівдні на рингу будуть цькувати бика, й запрошував усіх, хто хоче, приводити своїх псів. Тільки я став до нього дослухатися, коли це хтось торкнув мене за плече:

— Здоров був, Пітере!

Я жахнувся і аж підскочив од несподіванки. Це був Тем Берні з Мангрісдейла. Він мене добряче налякав, бо я не чекав, що зустріну тут когось знайомого. Наші всі ходили на базар до Кезіка.

Старий, очевидячки, знав усе. В його сірих очах блиснула усмішка, і він приклав до губів дебелого пальця.

— Не бійся, мій хлопчику! Я нікому нічого не скажу. Але виявляється, Пітере, — захихотів він, — ти кепсько кидаєш камінці. Чому ти в нього не влучив, га? Багато хто з нас потанцював би на радощах в день його похорону.

— Таж він мчав як навіжений, — винувато пояснив я.

Тем споважнів.

— Краще тобі, Пітере, негайно вшитися з наших місць. Кажуть, що сер Філіп учора був наче не при собі од люті. Не тому, що ти кинув камінь, а що зруйнували його чудову стіну. Він присягається помститися всім, хто до цього причетний; але ти, очевидячки, єдиний, проти кого вони мають докази. Не хотів би я бути на твоєму місці, Пітере.

— Та я оце й хочу втекти на деякий час, — признався я.

— Добре зробиш. Надто вже багато суддів приятелюють з сером Філіпом. Навряд чи вони будуть до тебе поблажливі. А куди ж ти хочеш податися?

— Мабуть, у Шотландію…

Тем похитав головою.

— Вони й чекають на це. В Карлайл уже послано наказа затримати тебе, якщо ти там з'явишся. Це я знаю напевно.

— Але ж я можу піти навпростець через гори, минаючи Карлайл.

— Твій шлях перегородять великі ріки. Двадцять років тому я побував у тих краях.

Тобі доведеться долати їх бродом або шукати мостів. Тебе помітять, почнуться розмови про те, що в горах блукає хлопець.

— Ну що ж, я подолаю їх плавом, — сказав я.

— Навіть не пробуй — утопишся ні за цапову душу.

Його слова роздратували мене. Адже я плаваю не згірш за дорослих. Дехто думає, що коли я невеликий на зріст, то, значить, і не сильний. А я колись запливав на багато миль, купаючись у Дервентвотері.

— Не турбуйтеся за мене, містере Берні, — відмовив я. — Мабуть, краще не розповідати про свої плани. Якщо вас питатимуть за мене, вам не доведеться брехати.

Потому я з гідністю побажав йому доброго здоров'я і пішов геть. Мені зовсім не хотілось признаватися, що я й досі не маю ніяких планів. Отож я почав роздивлятися по базару, щоб знайти якогось заїжджого купця, що потребував меткого хлопця ходити коло коней. Я гадав, що мені легше буде вибратися з Пенріта, приставши до подорожньої компанії.

Та виявилося, що це нелегка справа. Я був поспитався одного чоловіка, але він послав мене під три чорти. Я спитав другого. Знову невдача. Третій відповів лагідніше:

— Ні, я справляюся сам. А якби мені був потрібний хлопець, то я б уже давно його взяв дорогою. Щодня не менше як десяток пропонують свої послуги. Від таких як ти одбою немає по всій країні. А де зараз знайдеш роботу? Послухай-но, хлопче, моєї поради та вертайся додому.

— Мені нікуди вертатися, — сказав. — Я сирота.

— Всі ви сироти, — зауважив купець і повернувся до пані панотцевої, що прицінювалася до шматка зеленого кендальського краму. Він, видно, мені не повірив.

Біля одного великого заїзду стояв огрядний чолов'яга в старому шоломі і вистукував у маленький барабан. Люди реготалися з цього видовища: барабанчик прекумедно підскакував на його величезному череві. За мить він спинився, озирнув усіх з добродушною усмішкою і заговорив. У нього був чудовий голос — лункий, наче дзвін. Хоч на майдані стояв тисячоголосий гамір, чути було кожнісіньке його слово.

Він оголосив, що до міста прибули славетні лондонські актори. Вони покажуть одну з найкращих у світі п'єс — «Трагічну історію короля Річарда Третього». П'єсу вибрано з особливої поваги до добрих громадян Пенріта. Адже лихий горбань-узурпатор мешкав колись в отому будинкові, що до нього можна докинути грудкою, а дужий чоловік може й доплюнути! То хіба ж пенрітські городяни не схочуть знову побачити справжнісінького Річарда Третього у виконанні лондонського актора, що грав перед самою королевою Єлизаветою? Адже разом з ним виступить уся лондонська трупа у супроводі барабанів, сурм та інших інструментів, як і належить. Дирекція не зважає ні на які витрати. Вхідна плата — одне пенні, а за місце на ослоні — ще одне пенні зверх вхідної плати. Вистава починається зараз у дворі заїзду.

Я один з перших віддав своє пенні.

Мені хотілося чимось розвіяти тугу за домівкою і страх перед смертю або в'язницею, що чигали на мене. Отож я зайшов у двір і віддав ще одне пенні за місце на ослоні, де я міг дати спочинок своєму стомленому тілу, а потім іще одне (яке нерозважливе марнотратство!) за кусок смаженої баранини на шпичці. Як приємно було знову зажити гарячої їжі!

Тим часом глядачі майже заповнили двір заїзду; люди товклися на галереях, що вели до спочивалень. Актори поставили опори і звели поміст у кінці подвір'я, всі ми скупчилися навколо нього, дехто з ослонами, але більшість навстоячки. Я саме доїв баранину і облизав з пальців лій, коли це враз несусвітний жах скував моє тіло.

З-під арки у двір заходив сер Філіп Мортон.

Він спинився, щоб заплатити пенні, і я побачив збоку його худе обличчя з гострою золотавою борідкою, відкопилену нижню губу, що промовисто свідчила про жорстоку вдачу цієї людини, і холодні сині очі, в яких світилося зухвальство.

— Нам, чоловіче, дайте місця на сцені. Що? Заборонено ставити ослони на сцені? Дурні у вас порядки! Ага, занадто тісно… Ну що ж, гаразд. — Він повернувся й махнув рукою в рукавиці на той куток двору, де сидів я. — В такому разі поставте два ослони он туди.

От я й попався!

З двору був один вихід, і біля нього стояв сер Філіп, що наказував принести вина. Я не міг пройти непомічений, але якби лишився на місці, він сів би майже поряд зі мною.

Я озирнувся, наче лисиця, що вскочила у пастку. Нараз мені спало на думку, що можна податися на галереї.

Якраз позад мене починалися сходи. Може, я виберуся на вулицю іншим виходом або принаймні сховаюся в якійсь кімнаті, поки закінчиться вистава?

Не гаючи часу, я схопився з ослона і шаснув угору сходами. На галереї було повно людей, що налаштувались дивитися п'єсу. З одного боку глядачі геть загатили прохід, навряд чи мені пощастило б швидко проштовхнутися крізь натовп, не викликавши ремства, — чого я дуже боявся. З другого боку людей було менше. В цю мить на сходах пролунав голос сера Філіпа:

— Згори краще видно, Роджере. До того ж оті драби пастухи не наступатимуть нам на ноги своїми колодками.

— Здаюся на твій розсуд, Філе.

Далі я не слухав — для мене й цього було досить. В кінці галереї видніли завішені двері, і я поспішився до них, наступаючи людям на п'яти і мимрячи пробачення.

— Гей ти, хлопче! — гукнув сер Філіп з верхніх східців. Він мене помітив. Я прожогом кинувся до дверей, заздалегідь виставивши руки, щоб одхилити завіси.

— Тримайте того хлопця! — загорлав він.

Люди почали лаятись. От-от розпочнеться вистава, а тут їх турбують! Я скочив крізь завіси, крутнувся на темному помості і кинувся сходами вниз. За мить я опинився серед натовпу гарячково збуджених людей — це була туалетна кімната акторів.

Якомусь хлопцеві допомагали надягнути широчезну спідницю на обручах, гладкий чолов'яга сварився, бо його панцир не сходився на спині, високий молодик проказував свій текст писклявим пташиним голосом… Все це я зауважив за одну мить, бо наступної гладун заревів на мене:

— А ти хто такий? Чого тобі треба? Геть звідціля! Ми розпочинаємо виставу, і я не попущу, щоб за лаштунками були сторонні особи! Зараз же щезни, а ні — то я тебе розчахну навпіл!

Вигляд у чолов'яги був страшний. Я проскочив у нього під рукою, діставши по дорозі лише ляпаса, що від нього у мене в голові загули джмелі, і повернув у якийсь коридор. Позаду залунав рев:

— Що? Знову сторонні! Ану забирайтеся геть, сер! Мені байдуже, хто ви там такий…

— Джентльмен, що супроводить мене, сам суддя, — холодно перебив його сер Філіп.

Я виразно чув кожнісіньке слово з тієї простої причини, що мені нікуди було податися. Знову я опинився у пастці. З коридора вело тільки двоє дверей і обоє були замкнені. Тут було звалище театрального реквізиту та сценічних костюмів.

На мить мене пойняла безглузда думка перебратися в один із тих костюмів — надягти широку спідницю, в якій ворог мене нізащо не впізнає, — але я зрозумів, що актори одразу мене викажуть.

— Мій друг — суддя, — повторив сер Філіп. — Отож зауважте, що коли йому заманеться, він може взагалі заборонити виставу і тим самим звести нанівець ваші гастролі в цій частині Англії. Раджу трактувати нас з належною поштивістю.

— Чого вам треба, сер? — буркотливо спитав гладун. Очевидячки, він докладав неабияких зусиль, щоб стримати свій гнів.

Не думайте, що я стояв без діла, слухаючи їхню розмову. Вона тривала всього лише кілька секунд, і я не згаяв жодної.

Серед театрального реквізиту стояла велика скриня. На час переїздів у неї, мабуть, складали костюми. Вона була довга, вузька й глибока. До того ж порожня й незамкнена.

Неймовірна, але єдина нагода врятуватися! Я вскочив усередину і накрився віком. Ту ж мить пролунав звук сурми, а слідом за ним — оплески і тупіт ніг.

— Але, джентльмени, зважте, що розпочинається п'єса! — розпачливо вигукнув гладун.

— Грайте собі свою п'єсу, вона нам не завадить, — відповів сер Філіп. — Але ми за всяку ціну обшукаємо ці кімнати.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

БЕЗПЕЧНА СХОВАНКА — В ТРУНІ

Тепер гладунів голос долинав здаля і приглушувався стінами скрині:

Нарешті зиму нашої незгоди

Перетворило сонце Йорка в ясне літо…[4]

Я здогадався, що він вийшов на сцену. Актори раз у раз цитькали один на одного, всі почали ходити навшпиньки і розмовляти пошепки. Але я виразно чув, як сер Філіп з своїм приятелем допитували людей і одчиняли двері сусідніх кімнат.

Невже вони прийдуть сюди і зазирнуть у скриню? Я лежав, підпливаючи гарячим потом, серце калаталося в грудях. Незабаром я почув, як Роджер сказав:

— Я розпитав у заїзді слуг, і вони присягаються, що з будинку ніхто не виходив.

— Актори ж твердять, що бачили його, але вони, дурні, не помітили, куди він щез. Нічого, все одно ми його знайдемо.

З тону сера Філіпа відчувалося, що він ладен шукати мене хоч і цілісінький день. Раптом у коридорі залунали кроки. Хтось запитав:

— А де ж труна, Бобе?

— Та он вона. Швидше до діла.

Люди спинилися біля скрині. Я затамував подих. Невідомий мені Боб крекнув, і я відчув, що повис разом із скринею у повітрі, потім скриня опинилася на підставці, що заскрипіла під її вагою.

— Вона важенька, — буркнув Боб. — А що, коли там насправді є мрець?

— Який там мрець! Вона має бути порожня.

— Ет, не кажи. Мабуть, усередині залишили щось із реквізиту. Ліньки, бач, їм було вибрати. Давай усе повикидаємо…

— Вже ніколи. Пора виходити на сцену. Накинь мерщій оксамитове покривало. Отак. А тепер поклади зверху корону. Вважай, що всередині лежить тіло Генріха Шостого! Ставай попереду. Готовий? Несімо!

Я знову відчув, що скриню підняли вгору, але цього разу, нікуди не опускаючи, швидко понесли вперед.

— Побережіться, сер! — хрипко мовив Боб, і я почув, як сер Філіп стиха вилаявся. Певно, хтось із носіїв наступив йому на ногу.

Наступної миті я почув, як хтось продекламував тонким верескливим голосом:

Поставте вашу чесну ношу,

Якщо у домовині може бути честь.[5]

Мене поставили на рипучу підлогу, і я здогадався, що ми вже на сцені. Отака була моя перша поява на сцені театру — якщо можна назвати появою перебування в дерев'яній і скрині, запнутій чорним оксамитовим покривалом, — і я б не сказав, щоб дуже нею тішився.

Верескливий голос почав виголошувати довгу-предовгу промову, що буцімто виходила з уст якоїсь леді Анни; насправді ж було ясно чути, що промову виголошує хлопець, у якого саме ламався голос: раз по раз його вереск переходив на бас, і він ревів, наче ведмідь, отож багато слухачів сміялися в таких місцях, що мали б їх розчулити до сліз[6].

Коли промова скінчилася, носильники підняли мене знову; якусь мить я боявся; що вони винесуть скриню зі сцени назад у небезпечний коридор. Аж ні! Я полегшено зітхнув, почувши, як гладун вигукнув соковитим басом:

— Гей, ви! Не руште домовину!

Після запальної суперечки — скомпонованої віршем — вони справді поставили скриню, і я зрозумів, що на деякий час уникнув небезпеки.

Сцена виявилась довга, і за інших обставин я б не всидів спокійно на місці, бо хлопець грав роль леді Анни просто жахливо. Але знаючи, що мене чекає за лаштунками, я волів, щоб сцена тривала багато годин. На жаль, леді Анна незабаром залишила сцену, супроводжувана ріденькими оплесками, якими великодушні глядачі нагородили її з жалощів, а за кілька рядків я у своїй труні подався слідом за нею.

— Що вони залишили в цьому ящику? — бурчав той, що звався Бобом, кинувши скриню на підлогу за лаштунками. Я чув, що він мацає рукою по віку, шукаючи клямки. Але його приятель знову мене врятував.

— Не гай часу, чоловіче. Адже в наступній сцені ми граємо вбивць. Ходімо швидше, нам пора переодягатися.

— Гаразд, гаразд! Оце то п'єса для мандрівної трупи! Доводиться виступати в шести ролях. Міняєш вбрання частіше, ніж сама королева.

Деякий час панувала тиша; до мене долинали тільки голоси акторів на сцені. Я нашорошив вуха, але ніщо не показувало, що сер Філіп був у коридорі. Може, він уже пішов? На щастя, Боб задовольнив мою цікавість, тихенько погукавши одного з своїх друзів:

— А де це ваш ясновельможний лорд?

— О, він уже подався геть, поперекидавши все догори ногами. Незрозуміло, як це він у пошуках хлопця не порозпорював наших камзолів.

— Навіщо йому здався той хлопець?

— Він учинив замах на життя його ясновельможності. Шпурнув каменюку.

— Я не ганю хлопчину. Сподіваюся, що його не спіймають.

— Та де там. Його ясновельможність сказали, що обшукають усеньке місто і виставлять варту на всіх шляхах.

— Он воно що. Виходить, бідолаха не має ніякої надії на порятунок.

— Ніякісінької.

Цю мить пролунав новий, спокійний і байдужий голос:

— Перший і другий убивці — ви готові до виходу?

— Так, так, готові, — озвався Боб, і вони поспішилися з кімнати, щоб вчасно з'явитися на сцені. Їм було байдуже, кого зображати — убивць, ченців чи плакальників. Для них це була просто робота. Я їм позаздрив.

У скрині було душно, але я боявся вилізти. Навіть коли навколо панувала тиша, я не був певний, що в кімнаті немає якогось актора. Може, я ще б ризикнув показатися Бобові, що, коли вірити його словам, поставився б до мене прихильно і не виказав би мене. Але я не міг покластися на інших. Отож я залишився у задушливій скрині, чекаючи, що, зрештою, мені трапиться нагода втекти.

Протягом усього того пекучого літнього дня навколо мене розвивалася трагічна історія короля Річарда Третього. Співали сурми, дріботіли барабани, а коли за сценою мав лютувати бій, усі вільні актори щосили тупцювали навколо мене, відчайдушно горлаючи, гупаючи ногами і крешучи мечами, щоб створити гам, наче стиналися багатотисячні армії. Голова в мене аж розверталася од болю. Лежачи на твердому дні дерев'яної скрині, я відчував кожне двигтіння підлоги. Мене ледве не доконала задуха й смертельна втома після безсонної ночі, але через несусвітний галас я не склепив ні на хвилю очей.

Виходить, сер Філіп обшукує місто. Лаштується виставити сторожу на всіх шляхах. Оце то становище! Хоч я не раз рятувався од не меншої, здавалося б, небезпеки, зараз мене поступово охоплювала тупа байдужість. Я прагнув лише одного: щоб швидше настав кінець цим карколомним пригодам, хай навіть я попаду до рук ворога.

Нарешті п'єса скінчилася. Я чув оплески глядачів, гомін людей, що розходилися, жваві балачки акторів, які вешталися навколо. Дехто розмовляв про грошовий збір; їх, очевидячки, потішила звістка, що воротар зібрав майже сорок шилінгів. Інші передавали стиха один одному плітки, когось гудили: Вільям Десмонд, мовляв, став надто гладкий, щоб грати Річарда, «леді Анна» ніяка, а комусь зовсім не хочуть давати пристойної ролі. Раптом розмови припинилися, бо до кімнати вскочив товстун, що, за всіма ознаками, був хазяїн трупи.

— Ану ворушіться, хлопці! — мовив він. — Скидайте мерщій костюми та пакуйте манатки: вози вже стоять готові. До Кендала двадцять п'ять миль з гаком, а ви знаєте, які тут дороги. Поки доїдемо, й стемніє.

Кендал! Крізь морок відчаю блиснув промінь надії. Значить, наприкінці цього ж дня актори виїдуть до Кендала! Аби тільки мене ніхто не викрив, я промину сторожові кордони сера Філіпа… Потрапити до Карлайла, може, було б і краще, але опинитися в Кендалі теж непогано. Аби тільки ніхто не заглянув у мою схованку…

Марні сподівання. А може, якщо я здамся на їхню ласку, вони мене не викажуть? Навряд чи вони вподобали сера Філіпа за те, що він удерся до них під час вистави. Отож у них немає особливих підстав робити йому послугу.

З іншого боку, міркував я, мандрівні актори страшенно бояться суддів. У кожному місті їм перш за все доводиться прохати дозволу дати виставу, і, якщо виявиться, що вони допомагають злочинцеві (дивно було усвідомити, що я — злочинець!), їх, чого доброго, назавжди позбавлять права виступати на кону. До того ж серед цього злиденного люду міг знайтися якийсь бідолаха, що спокусився б на обіцяну від сера Філіпа винагороду і виказав би мене.

Ні, я не хотів покладатися без конечної потреби на акторів.

Люди почали спаковувати реквізит. Вони грюкали ящиками, дорікали один одному, що беруть речі, а потім не кладуть їх на місце. Всі ганяли з різними дорученнями двох чи трьох хлопців, що були в трупі. Посеред цієї веремії до кімнати вскочила дружина господаря заїзду і зняла страшенну бучу за кварту еля, що її хтось узяв і не заплатив. Тепер, коли актори поскидали свої костюми, вона не могла пізнати того, хто замовляв ель, а сам винуватець не хотів признаватися. Я так і не дізнався, чим скінчилася ця пригода. Один хлопець спитав:

— Місіс Десмонд, куди покласти оці штуки?

— Туди, де знайдеться місце, любчику, — відповів спокійний материнський голос. — Я кладу їх звичайно в отой великий ящик, що править нам за домовину.

Зараз мене викриють! Жах болісно стиснув мені серце.

— З вашого дозволу я повинен сказати, що той ящик майже повний, — пролунав Бобів голос. — його так і не розпаковано. Ми з Беном переконалися, який він важкий, коли…

— Якщо він повний, — нетерпляче перебив його гладун, — то, ради бога, швидше кладіть його на повіз. Адже ми запізнюємося.

— Гаразд, містере Десмонде.

Знову я відчув, що мою скриню підняли. Мене винесли у двір: спочатку кроки звучали глухо — актори йшли по підлозі, а потім враз задзеленчали на брукові подвір'я. Я пережив неприємну мить, коли скриню поставили сторч, щоб завдати на повіз. Мої ноги опинилися вгорі, я посунувся вниз, боляче вдарився головою і замалим не скрутив собі в'язи.

Проте я знав, що страждаю не марно. Адже це був крок до рятунку. Якщо мені й далі шастатиме, незабаром я опинюся поза небезпекою. Я почекаю, доки ми від'їдемо на пристойну віддаль од Пенріта, а потім десь перед Кендалем виберу зручну мить і вигулькну з своєї задушливої домовини. Мене, певна річ, помітять, але я розраховував на те, що моя несподівана поява їх усіх спантеличить. Не встигне ніхто й зморгнути оком, як я вже вискочу із скрині, стрибну з фургона і дремену порослою вересом полониною. На той час уже смеркне, і хотів би я побачити того лондонського актора, що зміг би спіймати мене в моїх рідних горах.

Спочатку все йшло точнісінько так, як я собі й планував.

За кілька хвилин, що здалися мені століттям, принесено останнього клунка, і з півдюжини акторів влізли у фургон. Візник вйокнув на коней, ми виїхали з воріт і покотили вулицею за місто.

Сторожа навіть не зупинила нашу валку. Візник тільки гукнув до когось: «Ну як, ще не знайшли його?» Але відповіді я не почув крізь торохтіння коліс. «Вам би сюди доброго собаку-слідника», — зауважив візник і поїхав далі, не сповільнюючи ходу.

Перші дві милі актори цокотіли не вгаваючи, наче ті сороки. Потім хтось видобув кварту елю, і всі почали почережно до неї прикладатися. Далі завели пісню: одну, другу, третю…

Хоч повіз раз у раз підкидало на вибоях, мене пойняла дрімота. Останнє, що я чув, поринаючи в сон, були слова пісні:

Прийди, о ніч, й рукою з оксамиту

Накрий лице збентеженого дня…

Повіз торохтів дорогою, що в'юнилася повитими присмерком полями, ніч накрила своєю оксамитовою рукою моє лице, і я заснув мертвим сном. Друга половина мого плану так і не здійснилася.

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ

ЗА МНОЮ ХТОСЬ СТЕЖИТЬ

Того вечора ми не дісталися до Кендала. У темряві ми звернули не на ту дорогу і згаяли, повертаючись, цілісіньку годину. З одного фургона спало колесо, а що він їхав попереду і дорога в цьому місці була вузька, то нам усім довелося чекати, доки його полагодять. Ніч була тепла, і врешті товариство вирішило отаборитися до світанку, заощадивши в такий спосіб гроші за ночівлю в заїзді. А до Кендала вони розраховували прибути вранці, якраз щоб дати вдень виставу.

Та про це я дізнався лише згодом. Мене збудила голосна суперечка. Я одразу відчув, що фургон стоїть на місці.

— Не строй із себе дурня, Вільяме, — пролунав материнський голос жінки.

— А я тобі кажу, Джейн, що всередині щось є,— доводив їй схвильовано гладун — чисто, наче злякана дитина.

— Звичайно, там щось є…

— Щось таке, що рухається і видає звуки!

— На тебе вплинула п'єса. Я завжди казала, що в «Річарді III» забагато привидів.

— Послухай-но, Джейн! Тепер ти не скажеш, що це мені здається!

Лежати далі в душній скрині мені було несила. На моє щастя, оббиті залізом дошки були припасовані абияк, і крізь щілини трохи проходило повітря — інакше я б уже давно задушився. Я спробував був одчинити віко, але все тіло моє затерпло, і я так ослаб, що не міг його підняти.

Раптом віко відчинилося, хтось здивовано охнув, і в жовтому світлі ліхтаря наді мною з'явилося жіноче обличчя, кругле, наче повний місяць.

— Бий тебе лиха година! Ходи-но сюди, Вільяме, та подивися, який дарунок нам зробили феї.

Не чекаючи свого чоловіка, жінка схопила мене за плечі дужою рукою і підвела; я сів у скрині, наче хвора дитина в колисці.

— Ану, чого пороззявляли роти! — гукнула жінка через плече людям, що скупчилися позад неї. — Швиденько подайте води та принесіть миску м'яса. А ти, Вільяме, дай краплину вина, якщо твоя ласка.

Через п'ять хвилин, посидівши на траві біля яскравого вогнища, я знову прийшов до тями. Я почав був пояснювати, як потрапив у скриню, і перепрошувати, але Вільям Десмонд урвав мене широким жестом.

— Ні слова, хлопче, більше ні слова! Що менше слів, то краще нам усім. Ми стріли тебе на Кендальській дорозі. А перед тим зроду тебе не бачили. На вигляд ти хлопець чесний. Природно, нам і на думку не спало вбачати в тобі малолітнього пенрітського злочинця. Отож ніхто не може звинуватити мою трупу в тому, що вона свідомо дала притулок втікачеві, якого розшукує правосуддя.

— Вони можуть нас звинуватити, — докинула навпростець дружина, — але не можуть нічого довести.

Я знову взявся за вечерю і спорожнив ще одну миску смачної страви. Мене знемагала втома, та водночас я тішився думкою, що все минулося щасливо. Не тільки містер і місіс Десмонд, а й інші актори, які сиділи біля вогнища, ставилися до мене зичливо. Я почував себе у безпеці.

Не одриваючись від миски, я підвів очі й озирнув навколишню місцевість. Я не знав достоту, де ми опинилися, бо мені ніколи ще не доводилося так далеко забиватися від домівки. При місячному сяйві обабіч дороги вирізнялися горби, що, очевидячки, вищали далі на захід. Наші фургони стояли в западині, де дорога перетинала бурчак. Неподалік виднілися припнуті коні, що вишукували собі якусь поживу серед грубої гірської рослинності.

Невже я в безпеці? Здавалося, що могло мені загрожувати в тому кружалі світла й тепла навколо табірного вогнища? Але мене мучив якийсь неспокій.

Той, кому доводиться довго пробути в самоті на гірських полонинах, одразу вгадає присутність чужої людини. А особливо гостро він відчуває чийсь погляд, що за ним стежить.

І от у той момент біля вогнища у мене з'явилося дивне відчуття — мені здалося, що за нами стежать. Стежать не за мною, а за всім гуртом. Певна річ, поки я доїдав свою вечерю, актори озирали мене цікавим оком і, мабуть, розмірковували, що я за один. Але я маю на гадці не прямий погляд прихильної людини, яка стріла вас уперше в житті.

Ні, мені здавалося, що хтось стежить за нами нишком, з навколишньої темряви. Хтось причаївся у високих, покроплених росою заростях папороті і свердлив морок гострим поглядом.

Хоч яке дивне було це відчуття, та я ніяк не міг його позбутися. Адже на всьому тому обширі, де шелестіли папоротеві хащі, могла сховатися ціла армія, а одну людину годі було й шукати. Я затремтів — не від страху, а просто тому, що мене морозило від утоми й безсоння. Ту мить Вільям Десмонд, що мовчки розглядав мене кілька хвилин, раптом вигукнув:

— Ти, хлопче, співати вмієш?

Від несподіванки я аж здригнувся. На той час мені було не до співів, але, щоб віддячити за вечерю, я ладен був навіть співати.

— Завтра ми ставимо «Два веронці», — похапцем пояснив він. — Там є одна пісня, просто пречудова. У нас її завжди співав хлопчик-слуга. Та чи є в нашій трупі хлопець, що здатен проспівати хоч одну ноту? — Він визивно озирнув гурт, але ніхто йому не відповів. — Джордж не співає, а бряжчить, як надбитий глечик. Френсіс співав, наче той янгол, але ж він утік од нас у Ланкастері — бідолашне цуценя злякалося гір! Ми в скруті: якщо в п'єсі більше ніж дві жіночі ролі, ставити її нам не до снаги. Чи ти не зміг би завчити пісню й проспівати на сцені? — звернувся він знову до мене. — Оце і все, що тобі доведеться зробити.

І Вільям Десмонд заспівав тихим, але приємним голосом:

Хто Сільвія? Яка вона, що всі-бо так її кохають?[7]

Пісня здалася мені легкою; в ній було лише три коротенькі строфи, і я пообіцяв докласти всіх зусиль, щоб виконати її якнайкраще. Я був радий нагоді зробити хай навіть невелику послугу, щоб віддячити акторам за їхню добрість.

Тепер мені конче треба було поспати, отож я заліз у фургон, скрутився клубочком на великому сувої тканини, яка правила за гобелен, і заснув так міцно, що й не почув, як запрягли на світанку коней і валка рушила далі.

Коли я розплющив очі, сонце вже зійшло, і ранок задзвенів пташиними голосами. Я звівся на лікоть і визирнув з фургона.

Ми й досі їхали між порослими вересом горбами, але, очевидячки, були недалеко від мети своєї подорожі. Я бачив широкі спини містера та місіс Десмонд — товстун сам правив фургоном, — але більшість товариства йшла пішки по двоє та по троє.

— Гей!

На порослому закудланою травою горбі, чітко вирізняючись на небесному тлі, враз із'явилися постаті вершників. Вони махали нам руками. Кінські гриви й хвости маячіли чорними пасмами проти щирого золота вранішнього сонця.

— Гей, ви! Зупиніться!

Крик долинув до нас ледве чутно, як завжди буває в гірському повітрі.

Вершників було четверо — в цьому я пересвідчився, обережно визирнувши з фургона.

— Їдь далі,— напруженим голосом сказала місіс Десмонд чоловікові.

Правду казати, ми й не зупинялися. Фургон і далі торохтів дорогою.

— Я вискочу з візка, — почав був я, — і побіжу на протилежний…

— Нікуди ти не побіжиш, — перебила вона мене, не повертаючи голови. — Сиди на місці, укрийся чим-небудь і ані писни.

Я зробив усе, як сказано, зрозумівши, що з місіс Десмонд не можна заходити ні в які суперечки. Залізти знову в труну мені було ніяк, бо вона лишилася в іншому повозі, отож я сховався якнайкраще серед різного мотлоху. Кинувши останній погляд на вершників, я побачив, що вони помчали через горб, щоб перейняти валку на повороті дороги. У нас не було ніякої надії проскочити його раніше за них.

І справді, хвилини за дві я почув попереду цокіт копит; колеса заскрипіли, і ми спинилися.

— Що там таке? — гукнув Десмонд найвеличнішим своїм тоном. — Ми вже й так запізнилися в Кендал. З якого це дива ви зупиняєте…

Його голос зазвучав невиразно. Він скочив із свого сидіння й пішов уперед. Я чув голоси незнайомців, але не міг розібрати жодного слова. Незабаром до мене долинули кроки. Десмонд буркотливо сказав:

— Мій любий сер, запевняю вас…

— А я хочу пересвідчитися на власні очі.

— Ви не вірите, що я кажу правду, сер? — обурено вигукнув актор.

— Чого ж, вірю. Але ззаду фургон відкритий; можна було залізти всередину й без вашого відому.

Я вже жалкував, що не гайнув у гори. Зараз тікати було пізно. Коли дійдеться до бійки, мої нові друзі, звичайно, без особливих труднощів упораються з чотирма незнайомцями, але наражати їх на небезпеку було б негоже. Я не міг допустити, щоб вони потрапили через мене до в'язниці, — а кінець кінцем їх туди запроторили б, бо присяжні швидше повірять місцевим шляхтичам, ніж мандрівним акторам. Якщо вони мене знайдуть (а перешкодити їм може лише чудо), я стверджу присягою, що сховався в повозі сам, потайки від хазяїв.

— Гаразд, — мовив раптом Десмонд таким тоном, начебто йому набридла суперечка. — Шукайте, якщо вам охота.

Я розумів, що він нічого не може вдіяти за тих обставин, але, повинен визнати, мене боляче вразила його відповідь. Я почув, як один незнайомець скочив ззаду у фургон.

— Тут таки хтось ховається! — вигукнув він переможно і враз витяг мене зі схованки. Я аж отетерів від несподіванки, коли він схопив мене рукою за плече.

— Та це ж тільки хлопець! — сказав, глянувши на мене зневажливо, старший.

— Атож, — ні хвилини не вагаючись, докинула місіс Десмонд. — Це Семі. Малий шибеник завжди ховається од роботи, щоб поспати!

— Геть звідціля, гицлю! — гримнув гладун. — Пройдися трохи пішки.

Я слухняно вистрибнув із фургона, і четверо незнайомців більше не звертали на мене ніякісінької уваги. Вони пішли до другого повоза, але, звичайно, нікого там не знайшли. Отож вони посідали на коней і, мушу зазначити, перш ніж поскакати далі дорогою, вибачилися за те, що завдали нам турботи. Десмонд гукнув їм услід:

— Якщо ми побачимо леді, то повідомимо в ратушу.

— Чого їм було треба? — спитав я жваво, залазячи знову в фургон.

— Вони шукають юну леді, — засміявся у відповідь актор. — Цієї ночі вона втекла з дому. Мабуть, посварилася з батьками. Вони, звичайно, не втаємничили нас у її родинні справи.

— Може, втекла з коханим, — сентиментально зауважила дружина.

Джейн Десмонд передивилася стільки романтичних італійських комедій, що, згадуючи за кохання, одразу ж танула як сніг. На мій погляд, це була її єдина вада. Вона була добра, щиросерда жінка, і через тижнів зо два я вже ладен був у разі потреби голову за неї покласти, як за рідну матір.

Більше я не сушив собі голови думками про небезпеку. Дорога пішла вниз, і перед нами з'явився Кендал у розкішній зелені долини. Години за дві я виступлю перед глядачами на справжній театральній сцені. Я кілька разів повторив свою пісню, щоб твердо завчити її.

Ми поставили поміст у дворі заїзду. Глядачева зала була далеко бідніша, ніж у Пенріті, і кімнати в корчмі так невдало розміщені, що майже всім нам довелося перевдягатися у фургоні. Місіс Десмонд дозволила мені переспати ту ніч у повозі, і я з вдячністю пристав на її пропозицію. Адже я не знав, що чекає мене далі, а тому радий був заощадити гроші за ночівлю.

Навряд чи варто розповідати, як минув той день. Не сталося нічого особливого. Мене не пойняв жах, коли я вперше опинився на сцені, і я не вчинив нічого сміховинного. Я вийшов туди разом з іншими, вбравшись у яскраво-жовтий камзол, що був тісний мені в плечах, а коли заграла музика, проспівав свою пісню. Глядачі плескали мені — не дуже, але досить, щоб я відчув себе цілком задоволеним, — а місіс Десмонд схвально ляснула мене по спині, коли я опинився за лаштунками. Від цього мій камзол тріснув, і вона почала несамовито і водночас весело лаятися, шукаючи голки з ниткою.

— Добре, що тобі не треба вже виходити на сцену, — зауважила вона, кольнувши мене голкою між лопаток. — Як тобі п'єса?

— П'єса дуже гарна, — ввічливо відповів я.

— Мене тішить, що молодий Шекспір взявся писати комедії замість тих галасливих історичних драм, де щодесять хвилин відбувається битва, а між битвами одна-дві страти, щоб захопити публіку. В житті, гадаю, і так доволі трагедій, отож треба дати глядачам щось легеньке, як оці «Два веронці». Та й нікому тепер, коли помер бідолашний Кіт Марло, писати трагедій…

— А хто він був такий?

— Найкращий серед драматургів! Побачив би ти його «Доктора Фауста» — ми й досі часом ставимо цю річ. Або «Мальтійського єврея». Які він писав п'єси! Він був не старший за того юнака з Уорвікширу, але те, що Шекспір написав або напише, не можна навіть порівняти з його творіннями.

— А що сталося з містером Марло? — спитав я.

— Його закололи кинджалом, — зітхнувши, відповіла жінка. — Ми так і не дізналися, як це насправді сталося, і навряд чи коли дізнаємося. Та цур йому… Поговоримо за щось інше. В тебе, Пітере, гарний голос. Невже ти не хвилювався від думки, що на тебе дивиться стільки люду?

— О ні, — відмовив я.

Це була правда. Я не зважав на людей у дворі. Лише раз, коли я співав останню строфу, мене раптом охопило те ж саме дивне відчуття, що хтось за мною стежить. Я не беру до уваги загалу глядачів, що відверто дивилися на мене. Ні, хтось пильно вп'явся в мене поглядом з якоїсь потаємної схованки.

Те відчуття було таке загадкове, що я ніяк не міг пояснити його. Отож я нічого не розповів місіс Десмонд і скоро геть забув про нього.

Той вечір ми провели дуже весело. Перебувши ніч просто неба, актори заощадили гроші й нині вирішили себе винагородити. Вони замовили кращу, ніж звичайно, вечерю. Всі віншували мене з успішним виконанням моєї маленької ролі, а Десмонд сказав:

— Чому б тобі, Пітере, трохи не помандрувати з нами? Ми їздитимемо ще місяців зо два. А на зиму повернемося в Лондон. Хто-зна, що нам доведеться робити далі, але навіщо завчасно сушити собі голову?

Навіщо завчасно сушити голову? Непоганий девіз, подумав я і прийняв запрошення. Засинаючи того вечора на постелі з різноманітних бебехів, я радісно мимрив: «Я їду в Лондон. У мене є робота. Я актор!»

Від захоплення я був сам не свій, але тієї ночі ніщо в світі не примусило б. мене відмовитися від сну. Я міцно спав аж до світанку, коли, очевидячки, мене збудив якийсь шурхіт. Я враз звівся на ліжкові, кліпаючи очима в сірому ранішньому світлі.

Відразу ж мене пройняла певність, що в фургоні хтось є. Та хоч би я і мав щодо цього якісь сумніви, то вони б умить розвіялися. Не встиг я повернути голови, як біля мого правого вуха пролунав тихий, але виразний голос:

— Якщо ти хоч писнеш, я тебе проткну ножем!

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

НЕСПОДІВАНИЙ СУПЕРНИК

Вам, напевно, доводилося зазнати жахливого відчуття, коли серце підскочить од страху й замре — ніби зависне між стелею й тим місцем, де йому належить бути. Саме так повелося у той мент моє серце.

— Обіцяй, що не будеш галасувати, — знову промовив голос.

Тепер я почув, що це був хлопчачий голос, але виразний і мелодійний. З його тону я міг зробити висновок, що моїй горлянці не загрожувала дуже велика небезпека.

— Гаразд, — промимрив я і, спершися на лікоть, повернув голову.

Позад мене стояв навколішки хлопець. Він і справді тримав невеликого ножа, що виблискував у сутінках. Хлопець був невисокий на зріст і, мабуть, років на два молодший за мене. Мені стало соромно за свій переляк.

— Що ти тут, хлопче, робиш? — напрямки спитав я, пригадавши, що як член трупи маю пильнувати речей.

— Те ж саме, що й ти, — з викликом відмовив він. — Одсипаюся.

— Але я актор.

— Відколи це ти став актором?

Мені страшенно захотілося у відповідь на ці слова затопити йому в пику, але я стримався. Адже це було б несправедливо. І я лише порадив йому не стромляти свого носа в чужі справи. Він посміхнувся і озирнув мене з ніг до голови, наче коня на Кезікському ринку.

— Мабуть, я теж стану актором, — недбало сказав він.

— Та невже? — зневажливо пирхнув я. — Це не так просто, як тобі здається.

— Але не дуже й складно… якщо ти спромігся ним стати.

Я спитав, чи не хоче він дістати доброго ляща. Хлопець одказав, що ні, він, мовляв, хоче дістати роботу. Я запевнив його, що таких, як він, волоцюг на дорогах Англії більше, ніж собак нерізаних. Що ж до акторської роботи, то я йому прямо не збрехав, а тільки висловив сумнів, щоб у трупі Вільяма Десмонда були вільні місця.

Прошу вас, не подумайте, що я діяв за приказкою: і сам не гам, і другому не дам. Ні, я просто боявся, що в трупі буде ще один камберлендський хлопець. Адже я хотів ушитися з Камберленду і замести свої сліди, щоб сер Філіп Мортон ніяким робом не довідався, де я. До того ж цей хлопець був страшенно самовпевнений; він, чого доброго, матиме великий успіх на сцені і посяде моє місце.

Він подивився на мене, глузливо посміхаючись на весь рот, і сказав, навмисно розтягуючи слова:

— А ти, я бачу, ще й брехати добре вмієш.

Тепер я збагнув, що це він таємно стежив за мною минулої ночі, коли ми сиділи побіч шляху. Це він крався відтоді за нами, підбираючися ближче й ближче… Він, очевидячки, знав про мене значно більше, ніж йому належало б знати.

Але я не міг стерпіти, щоб якийсь хлопчисько називав мене брехуном. Отож я скочив на ноги й замірився на нього кулаком. Але він ухилився від удару, проскочив у мене під рукою і вистрибнув через задок фургона. Я стрибнув слідом за ним. У дворі була помпа, і я вирішив, що непогано було б потримати його хвилини зо дві під холодною водою, перш ніж викинути на вулицю. Але я так і не зробив цього. Біля помпи стояв Вільям Десмонд. Він підставив свій карк під струмінь крижаної води — чого ніколи не робили інші актори.

— В чому річ? Що тут діється? — запитав він, випростуючись і переводячи погляд з мене на чужого хлопця.

— Оцей дурник… — почав був я.

— … хоче вступити у вашу трупу, — перебив мене хлопець і зробив реверанс, що не осоромив би й фрейліну королеви. Десмонд аж рота роззявив од такого дива. Перш ніж він устиг вимовити хоч одне слово, хлопець квапливо додав: — Загадайте йому зробити реверанс; закладаюся головою — не зможе. Він не кращий за всіх інших хлопців, що перебували у вашій трупі, містере Десмонде, — як їх не одягай, а вони не схожі на жінку, просто хлопаки в спідниці.

Хоч Десмонд уже розтер рушником своє тіло до червоного, але, почувши таке, він почервонів ще дужче.

— Ану спробуй, Пітере, — звернувся він до мене.

Я спробував, і в мене нічого не вийшло — адже я ніколи не придивлявся, як його роблять. Тоді я спробував знову: виставив наперед одну ногу і присів, спираючись на другу. Якусь мить я хитався, а потім утратив рівновагу і ляпнув просто в грязюку біля помпи. Мій настрій зовсім не поліпшився від того, що Десмонд і хлопець зайшлися щирим реготом.

— Мені бракує досвіду, — сказав я. — До того ж, аби я вбрався у жіночий одяг, було б набагато легше.

— Маєш рацію, — відказав Десмонд, очевидячки жалкуючи, що сміявся з мене. — Актора цінять за гру, а не за те, як він робить реверанси.

— Сподіваюся, що так, — одразу ж погодився хлопець. Обличчя в нього умить змінилося і прибрало щонайтрагічнішого виразу. Аби я дав волю заздрощам, то сказав би, що він скидається на клишоногу качку, яка конає, витягаючи шию. Але, на щастя, я вчасно зауважив, що Десмондові очі запалали цікавістю, коли хлопець почав декламувати:

Поставте вашу чесну ношу,

Якщо у домовині може бути честь.

Проказавши кілька рядків, він ураз перестав бути вдовою, що тужить за померлою дружиною, і перетворився на грайливу дівчинку з якоїсь комедії.

— Доволі! — сказав Десмонд. — Де ти навчився грати, хлопче?

— А яке це має значення, сер? — відповів той, одводячи погляд.

— Гадаю, що ніякого… У тебе є хист. Ти можеш стати нам у пригоді. Як тебе звати?

— Кіт. Повне ім'я Крістофер.

— Кіт… а на прізвище?

— Кіт Керкстоун, — не вагаючись відповів хлопець, але з його тону я зрозумів, що він бреше. Я так і сказав, бо й досі злостився на нього за те, що він назвав мене брехуном — і до того ж назвав справедливо.

— Хай він не розказує байок, — втрутився я. — Керкстоун зовсім не прізвище. Це назва гірського перевалу, що веде до Петердейла.

В блакитних очах хлопця спалахнула лють, а його носик зневажливо зморщився. Та коли він повернувся до актора, його обличчя світилося чарівною усмішкою.

— Ну що ж, тим більше надії, що це ім'я мене не підведе!

Дотеп був не високого гатунку, але за тих часів ми полюбляли такі каламбури. Ні один драматург не міг і сторінки написати без них. Отож Десмонд засміявся.

— Та ти, я бачу, ще й гострий на язик!

— Кіт Гостроязикий, — промурмотів я.

Десмонд так на мене глянув, що я одразу замовк.

— Керкстоун то й Керкстоун, — усміхнувся він. — Ми не ставимо нескромних запитань. Нас цікавить те, що є, а не те, що було. А ви, хлопці, повинні стати друзями. У нашій трупі всі між собою друзі.

Я простягнув Кітові руку, і він узяв її. Я стиснув його руку так, що в хлопця на очах виступили сльози, але потім ослабив потиск, хоч і хотів був зробити йому ще болячіше. Мені раптом здалося, що я чиню, мов підлий боягуз. Адже він був набагато нижчий за мене і хоч міг, як і я, виявитися дужчим і завзятішим, ніж здавався на вигляд, я відчував, що про це годі й думати. В його зовнішності було щось м'яке, дівчаче, і, гадаю, саме ця м'якість разом із зухвальством дратувала мене.

Але він умів грати! Що правда, те правда. Він таки вмів грати!

Того дня в нас не було вистави, але ми працювали з ранку до вечора. Річ у тому, що за два дні, коли ми прибудемо до Ланкастера, нам знову доведеться ставити «Два веронці». Кіт узявся за роль Джулії, героїні, яка в пошуках свого коханого тікає з дому, перебравшися на мужчину. Я мав грати роль Лучетти, її служниці.

Тепер, пригадуючи інші п'єси, в яких мені доводилося грати потім, я розумію, що «Два веронці» була легенька і досить слабка п'єса. В основі сюжету лежала інтрига, якою користувалося багато драматургів У багатьох п'єсах. О, ці перевдягнені героїні! Як вони надокучили нам, акторам! Звичайно, автори вдавалися до цього набридлого способу з певної причини. Нам, хлопцям, доводилося виступати в жіночих ролях, а правдиво грати жінку було нелегко. Значно легше було, скинувши спідницю з фіжмами та криноліном й перебравшися у звичні нам вузькі штани, прикидатися, що ми удаємо з себе хлопців. Може, я висловлююсь заплутано, але ви розумієте, що я хочу сказати.

А от для Керкстоуна така полегкість була зайва.

Він єдиний з нас усіх — а в трупі, крім нас, виступало ще троє хлопців, що набули вже чималого сценічного досвіду, — перебравшись у жіночий одяг, мав вигляд справжньої жінки. У нього все було жіноче — хода, постава голови, бісики в очах, рухи — всі жести, що їх мені довелося поступово й терпляче вивчати, бо я ніколи не помічав, як їх роблять жінки у щоденному житті.

Одного разу Десмонд виправив його на якійсь дрібниці. Я навіть забув, про що зайшла мова, і, гадаю, він зробив це, щоб хлопець не дуже зазнавався, адже Кіт і так був про себе високої думки.

— Е, ні! — раптом сказав товстун. — Це не годиться. Жодна жінка так не зробить.

Кіт ураз почервонів і повернувся до нього, взявши руки в боки.

— Я прекрасно знаю, як це робиться! — відрізав він.

Але Кіт вибрав хибний тон для розмови з Десмондом. Той важко підвівся з стільця і загрозливо випростався на весь свій могутній зріст.

— Як ти смієш мені суперечити? — заревів він. — Та ти знаєш, що я цілих двадцять років граю у лондонському театрі? То хто ж знає краще, я чи ти, нікчемо?

— Я… я прошу вибачити мені, сер, — промовив Кіт, враз охоловши й спустивши очі.:— Адже я… бачте, сер, у мене вдома п'ятеро сестер, і я стежив за ними, наслідував їхні рухи… Я поклав собі дістатися до Лондона і стати актором… а я знав, що хлопцеві легше потрапити на сцену, коли він уміє грати жіночі ролі, і…

Врешті він замовк, ніби збагнувши, що сказав зайве. А я міркував собі, чи багато правди в його словах. Цілком імовірно, що він утік з дому, щоб стати актором. Коли так, то його загадкову поведінку легко було пояснити. За тих часів багато поважних людей дивилися несхвально на акторський фах. Аби Кітів батько дізнався, куди подався його син, він би враз доправив його додому та ще й дав би йому доброго чосу.

Кіт був дивний хлопець. Одяг він носив старий та ще й з чужого плеча. Коли він пристав до нас, то навряд чи мав у кишені хоч одне пенні. А тим часом робив нотатки на берегах свого зшитка з роллю таким письмом, що мій учитель в Кезіку був би в захваті, якби побачив його. А розмовляв і поводився він, як справжній джентльмен.

Хлопець звільна розповідав про всяку всячину — наприклад, про книги, що їх він читав, — але жодним словом не згадав про себе, про свою сім'ю, школу чи про свої рідні місця. Якось він прохопився, що вже раз був у Лондоні, але коли я почав допитуватися, хлопець став глухий і німий, як стіна. Ночували ми з ним разом у повозі, але він ліг спати з протилежного боку. В мене виникла підозра, що Кіт не тільки нахаба, а ще й замазура, бо я не помітив, щоб він зранку вмивався. Правда, він заявив, що встав рано і вмився, поки всі спали, але таку відмовку мені доводилося чути часто — я сам вдавався до неї не раз у холодну погоду.

Години за дві ми мали вирушити до Ланкастера. Місіс Десмонд, що піклувалася нами як мати, зазирнула у фургон.

— Я не збираюся втручатися не в свої справи, — сказала вона, — але тут є один чоловік, який їде на північ і каже, що відвезе листи. Я його знаю давно, він мандрівний торговець і їде по селах з крамом. Людина він чесна. Якщо бажаєте, сповістіть своїх, що ви живі-здорові.

— Дякую вам, місіс Десмонд, — відповів я. Кіт сказав, що теж напише.

Ми швидко відшукали каламар, перо та папір і, полягавши долілиць у фургоні, заходилися писати. Я, складаючи листа, не забував, що він може потрапити до рук ворога. Місіс Десмонд порадила, щоб мої родичі відписували на її ім'я в таверну «Королівська лілея», у Саутварку[8]. Коли небезпека мине і я зможу вертатися додому, вони сповістять мене листовно.

Кіт писав швидко, як письменник, що заробляє собі на життя пером. Поки я скінчив свого листа, він устиг написати два. Ми разом пішли до заїзду і запечатали їх.

— Давай я віднесу листи, — запропонував я, сподіваючись прочитати адресу.

— Ні, дякую. Я віднесу сам. Може, захопити й твій?

На це я не міг погодитися. В трупі я був відомий під ім'ям Пітера Брауна, а листа заадресував місіс Браунріг. Я не хотів, щоб Кіт це помітив.

— А ти не кобенися, — сказав я. — І не думай, що мені цікаво вивідати твої таємниці.

Щоб дошкулити йому, я вихопив у нього з рук листи. Та не ступив я й двох кроків, як він стрибнув до мене, наче розлючена кішка, видер свої листи і, перш ніж я отямився, зник за рогом будинку.

Вони побули у мене в руці лиш одну секунду, але навіть за цей час я встиг прочитати адресу на верхньому конверті. Він був адресований: «Серові Філіпу Мортону, Лонсдейл Гол, біля Кезіка».

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

ХТО ТАКИЙ КІТ КЕРКСТОУН?

Хто ж такий Кіт Керкстоун? Чому він листується з моїм єдиним у світі ворогом?

Це питання мучило мене кілька день, не даючи втішатися новим цікавим життям — длявими переїздами з одного незнайомого міста до іншого, безтурботним товариством акторів, виступами на сцені, де я з'являвся у пишному червоному, жовтому й бузковому вбранні, що годилося б і до королівського двору.

Кіт Керкстоун скаламутив мені душу. Інші актори казали, що я ставлюся до нього упереджено. Але ж у мене були на це підстави.

Я ніяк не міг збагнути, чию руку він тягне. Якщо йому все відомо, чому він не піде до першого-ліпшого судді й не викаже мене? Це було б не важко зробити. В кожному місті, де ми лаштувалися виступати, нам треба було спершу дістати дозвіл, підписаний двома мировими суддями. Часто хтось із хлопців супроводжував Десмонда, коли він ішов по дозвіл. Кіт мав цілковиту змогу перемовитися з суддями.

Проте зі мною нічого не сталося, і, коли ми минули з півдесятка міст, я перестав очікувати, що ось-ось відчую на своєму плечі констеблеву руку. Кіт не дуже мною цікавився — правду казати, він не цікавився ніким, а жив дивним осібним життям і забував про все на світі, коли йому потрапляла до рук яка-небудь книжка. Інші хлопці, Том, Деніс і Гаррі, пробували прилучити його до наших ігор: ми дуже весело бавили вільний час — грали у футбола, борюкались, купалися в річці. Та навіть у найбільшу спеку Кіт не хотів іти з нами на річку — мабуть, боявся, бо не вмів плавати. Коли я йому це сказав, він так і спахнув:

— Щоб ти знав, я Алсвотер можу переплисти!

Навіть у найвужчій частині те озеро було не менше як з чверть милі завширшки. Отож я зауважив, що повірю йому лише тоді, коли побачу це на власні очі. Але він тільки знизав сердито плечима і відійшов, не мовивши й слова. Після цього випадку хлопці остаточно стали на мій бік. Їм не дуже подобалося, що якийсь зайда відразу ж позабирав собі найкращі ролі. Правда, для Гаррі тепер це було байдуже, бо його голос уже зламався, а сам він так витягся, що міг виступати в чоловічих ролях.

Як я вже сказав, Кіт Керкстоун мною не цікавився. Очевидячки, він сповістив сера Філіпа, де я, і махнув на це діло рукою. Якщо той захоче зловити мене і якщо його посланцям пощастить вистежити нашу трупу, що кочувала по всій країні, то мені, певна річ, буде непереливки. Але сам по собі Кіт, на мій погляд, не був для мене небезпечний.

Тепер я пильно стежив за ним, але він більше не писав листів. Аби я виявив, що він знову листується з сером Філіпом, то на цей раз прочитав би не тільки адресу.

Час минав, і незабаром я почав сушити собі голову новими гризотами. Що далі лишався Камберленд, то менше я думав за сера Філіпа й ближче брав до серця неприємності, що потьмарювали акторське життя.

Як виявилося, у акторів дуже нелегкий фах. Того літа й осені, мандруючи у фургонах західною Англією, ми ледве заробляли собі на прожиття.

Щоправда, далі на південь міста ставали більші, і на осінні ярмарки з'їжджалося більше народу. Проте глядачі там були вимогливіші, а гра багатьох наших акторів не витримувала ніякої критики.

У Камберленді, Вестморленді та горяній частині Ланкаширу все йшло гаразд, бо тамтешній люд, мабуть, ще зроду не бачив акторів: адже лондонці вважали ті краї за дику, населену варварами пустелю на краю Арктики. Але в Честері глядачі затюкали нас, побачивши на сцені армію Річарда Третього з двох чоловіків і одного хлопця; Уорчестер освистав нашу трупу і зірвав виставу старовинної веселої комедії «Ролф Ройстер Дойстер», а в Стретфорді нам довелося грати в порожньому дворі, бо всі пішли дивитися півнячий бій.

У тих містах, що перебували під впливом пуритан, ми навіть не могли одержати дозволу дати виставу. В одному містечку священик цілу годину лаяв нас у своїй проповіді — я чув її на власні вуха, бо саме була неділя, і ми всі пішли до церкви, щоб показати, які ми гарні і богобоязливі.

Та це нам не допомогло. Все одно проповідник звинуватив нас у всіх лихоліттях, що спіткали Англію.

— Коли британці їли жолуді й пили саму воду, — гримів він, — вони були велетні й герої! А зараз, коли з'явилися лицедії, наш народ захирів і перевівся на ніщо!

Потім він почав доводити, що й чуму накликали ми. Хто дивиться п'єси, той грішить, казав він. А за гріхи бог карає чумою. Отже, чума пішла від п'єс. Отакі були в нього докази, хоч для переконливості він виголошував їх довгими фразами і підсилював цитатами з святого письма.

Якщо нам траплялося таке місто, ми лишалися без грошей, лягали спати натщесерце і ночували просто неба. Правда, я й так обходився без готелю, завжди ночуючи у повозі з іншими хлопцями. В такий спосіб ми заощаджували одне-два пенні.

Сподіваючись, що жовтень буде теплий, без туманів і грязюки на дорогах, ми поволі посувалися до Лондона.

Однак нам не пощастило. Незабаром пішли дощі — не рясні, схожі на атаку кінноти, камберлендські зливи, що враз ущухали, лишаючи після себе синє небо й ясне сонце, — а нудні обложні дощі, що йшли день у день, без кінця й краю поливаючи вщерть напоєні вологою рівнини. А разом з тим дощі змивали нашу бадьорість, мужність і посмішки з наших облич.

Ми приїхали в Оксфорд з надією, що на виставу прийде багато студентів. Та віце-президент університету заборонив нам виступати в межах міста. Тоді Десмонд, не занепавши духом, вирішив переїхати в Ебінгдон, базарне містечко в Беркширі, всього за шість миль від Оксфорда. Він розраховував не лише на місцеве поспільство, але й на студентів та городян з Оксфорда, що прибудуть туди вже хоча б для того, щоб дошкулити віце-президентові.

Але й тут нас не минула лиха доля. Цілісінький день, не вщухаючи, періщив дощ; жовтий туман закутав порослі лісом горби, що височіли над Темзою. Глядачам ніде було сховатися, і їх набралося не більше трьох десятків. Отож вистава не відбулася.

Половина акторів заявили, що треба негайно припинити гастролі, бо їхати далі немає ніякого сенсу. Літній сезон минув, тепер не та пора, щоб давати вистави просто неба, отож краще, поки не пізно, поділити зароблені гроші і хай кожен, як може, добирається до Лондона. Блукати по країні — значить гаяти час. В такий спосіб ми проґавимо початок зимового сезону: прибудемо в Лондон, коли всі театри укомплектують свої трупи, і ніхто з нас не одержить ролей.

Ми зібралися в корчмі навколо чадного каміна, задихаючись од їдкого диму. Я озирнув похмурі, злі обличчя і зрозумів, що сьогодні йдеться про мою долю.

Адже завтра я буду без роботи!

Я приєднаюся до багатотисячного гурту бездомних безробітних волоцюг, що вештаються дорогами Англії… Серед них є й городяни, й селяни, але селян все ж таки більше… Я бачив їх щодня, особливо після жнив, коли по селах не стало поденної робота. Дехто говорив, що все це — наслідок обгороджування общинних земель[9], яке доводило селян до зубожіння. Інші звинувачували овець: тільки один чоловік пасе велику отару на вигоні, який дав би роботу десятьом, коли б його зорати. А один оксфордський студент сказав Десмондові, що це вина іспанців, які привезли надто багато срібла з Америки, але я так і не збагнув, яким чином це могло позбавити роботи мешканців Беркширу.

Хоч як воно там було, та незабаром я сам стану безробітним, нікому не потрібним блукачем і вештатимусь по країні, чекаючи, що от-от прийде зима.

Мені загрожувала не лише зима, а також і закон.

Правду казати, закон не мав милосердя до простого чоловіка, що опинився без роботи, його чекала важка кара, а якщо десь поблизу вчинявся злочин, його підозрювали першого. А коли вже його підозрювали, то завжди визнавали за винного. А коли визнавали за винного, то відбатожували і випалювали тавро на правому вусі. Якщо він попадався вдруге, то кара була ще важча, а за третім разом його чекала смерть. За правління нашої королеви щороку на шибеницю попадали сотні людей, і я певен, що багато хто з них зовсім не заслужив на таку кару.

Але я знав, що на мене й без того чигатиме небезпека. Закон про бідних каже, що чесна людина, яка лишилася без роботи, може дістати допомогу від парафії — тієї, що до — неї та людина належить. Якщо я навіть помиратиму з голоду, то ніде, ні в Ебінгдоні, ні в Лондоні, ніхто мені не дасть жодного пенні. Мене відішлють до моєї парафії в Камберленд на утримання односельців — само по собі це було б не дуже погано, але ж тоді я потраплю прямісінько до рук свого ворога.

Ні, хоч би що там сталося, а я не буду жебрати, не признаюся, що я бездомний злидар. Краще вже замерзнути десь у канаві…

Тим часом актори проводили свою нескінченну суперечку. Слухати її далі мені було над силу. Я знав, що не маю права голосу, бо ми, хлопці, не були пайовиками; отож я тихенько встав і гайнув з кімнати.

Дощ ущух, і з-за хмар уперше за багато днів визирнуло сонце. Місто прибралося в червоні й золоті барви.

Я подався вниз брукованою вулицею, що виблискувала в промінні призахідного сонця, і зійшов на довгий вузький міст. Під арками котилася повновода від дощів Темза. По ній плавали лебеді. Я подивився на зелені заплавні луги, що сріблилися водою, на порослий золотим осіннім лісом невисокий горб, і раптом мене охопила страшенна туга за домівкою, за золотими лісами над Дервентвотером, за повноводим озером, що його сріблясті хвилі лизали восени шкільний мур, за рідним Лонсдейлом, низенькою сірою хатою, що приліпилася до схилу гори, за бурчаком, що весело сміявся біля її підніжжя, за матір'ю, яка саме, мабуть, варить щось смачне (тут, на півдні, не вміють навіть смачно попоїсти).

Якби я думав лише за себе, я б тієї ж ночі вирушив у зворотну подорож — хай сер Філіп робить зі мною що завгодно.

Але ж я мусив думати й за інших: за батька, брата, сусідів, що зібралися були тієї пам'ятної ночі, щоб зруйнувати ненависний мур. Мої свідчення могли втрутити їх у біду, отож мені доводилося блукати далеко від рідних місць.

Того дня, коли я залишив домівку, все здавалося дуже просто. Дужий здоровий хлопець, майже мужчина, йшов із дому, маючи гроші. То невже ж він років зо два не міг погуляти по білому світу? Як мало ми в своєму Лонсдейлі знали про широкий світ, закритий від нас нашими милими горами!

— Вони дійшли згоди, — пролунав біля мене голос. Я обернувся й побачив Кіта Керкстоуна.

— Якої? — спитав я похмуро.

Він став поруч, сперся на поруччя мосту і, наслідуючи мене, плюнув у річку. Грати на сцені він умів, а от плювати — ні. Мені було жалко дивитися на нього.

— Поставити хрест, — нарешті відповів він. — Завтра продадуть фургони й розділять гроші. Десмонд забирає двох коней замість свого паю і разом з дружиною виїде зранку до Лондона,

— Он як, — сказав я.

— Я їду з ними, — провадив він. — Десмонд посадить мене на коня позад себе. Він обіцяє влаштувати мене разом з собою в Шекспірову трупу. В мене, каже він, такий талант, що кинути мене напризволяще був би злочин, і…

— Мало чого він каже, — перебив я його запекло, бо тут мене знову взяли давні завидки. Взагалі ж за останні два тижні я майже полюбив Кіта, вважаючи, що нас зв'язує спільне лихо.

— Ти, я бачу, заздриш мені, — задумливо мовив він.

— Заздрю тобі? — зневажливо осміхнувся я.

— Ти не винен, що граєш жінок гірше за мене, — сказав він так упевнено, ніби це не викликало жодного сумніву — і насправді так воно й було, хоч тоді я не хотів з ним погодитися. — Взагалі ти граєш чудово, — поблажливо додав він. — В кожному разі я сказав містерові Десмонду, що поїду з ним лише за тієї умови, якщо він і тебе візьме з собою. Коли ти погодишся, я можу сісти позад місіс Десмонд.

Якась сатанинська гордість примусила мене почервоніти від люті й заявити Кітові, що я обійдуся без його ласки.

Він знизав плечима.

— Шкода, що ти такий пихатий, Пітере. Взагалі ти мені подобаєшся, але…

Я не дав йому скінчити. З самого того ранку, коли ми вперше стрілись, я не зайняв його навіть пальцем, та зараз витримка зрадила мені. Він зачепив мене за живе.

Ми качалися по оповитому сутінками Ебінгдонському мосту. Я хотів битися навкулачки і силкувався відіпхнути його. Та де там! Він не зважав ні на які правила і почав навіть дряпатися. Аби ви знали, як негарно він бився! Геть подряпав мені щоки нігтями, здається, навіть укусив — я так і не розібрав у запалі бою.

Нарешті мені якось пощастило відірватися від нього, і я дістав змогу завдати йому справжнього удару — кулаком під груди. У нього забило дух, і він зігнувся удвоє, як складений ніж.

Я дивився, як він, стогнучи, корчився долі, і шкодував, що так дуже вдарив його.

— Тепер будеш навчений, — буркнув я.

Він не відповів. Трохи збентежений, я став навколішки й підняв із землі його голову.

І тільки тепер я збагнув, що вчинив. Я розкрив таємницю Кіта Керкстоуна.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

ЛЮДИНА ІЗ СТРЕТФОРДА

Даремно я непокоївся. Кітові просто перехопило дух, а загалом мій штурхан завдав йому не більшої шкоди, ніж будь-якому хлопцеві. Стоячи навколішках на мокрій бруківці, я мимрив, затинаючись, слова пробачення: мені, мовляв, і на думку не спадало, що…

— І не повинно було спасти, — перебив мене Кіт, що тим часом оддихався. — Та тепер тобі все відомо. Що ти гадаєш робити?

— Робити?

— Атож, робити. Я в твоїх руках. Досить тобі сказати одне слово містерові Десмонду, і моє акторство скінчиться. Я вже не стоятиму тобі поперек дороги, правда?

— Невже ти вважаєш, що я здатен на таку підлоту? — обурився я.

Я помацав свою закривавлену щоку. Вся моя лють щезла в один мент. Почував я себе кепсько. Отак ударити дівчину… Проте я досі й гадки не мав, що Кіт — ніякий не хлопець, а перевдягнена дівчина. Вже потім, відтворюючи в пам'яті десятки дрібниць, я дивувався, чому не здогадався про це раніше, особливо під час вистав. Проте я нічого не підозрював, так само як і інші.

— Підлота тут ні до чого, — спокійно зауважила вона. — Чи чувана річ, щоб дівчина виступала на сцені? Можливо, це я чиню підло, одбираючи роботу у хлопців. Як ти гадаєш?

Я відповів не одразу. Вона мала слушність в одному: якщо інші довідаються, що вона дівчина, на сцену їй шлях закрито. Доведеться їй нидіти за лаштунками разом з місіс Десмонд, церуючи та перешиваючи костюми. Якби хто з глядачів дізнався, що на сцені грає дівчина, тоне минути б театрові страшенного скандалу.

— Яка дурість, — нарешті мовив я.

— Справжнє безглуздя, — весело докинула вона.

— Чому б то жінкам не виконувати жіночі ролі?

— А я що кажу? Це дурний застарілий звичай — не пускати жінок на сцену. Чоловіки просто бояться, що жінки взагалі витіснять їх з кону!

З цим я не міг погодитись і почав сперечатися.

— Та ти подивися на стару королеву! — переможно вигукнула вона. — Її не перевершить жоден актор.

Я збентежився. Там, у Камберленді, королева Єлизавета здавалася мені далекою, недосяжною, ледве чи не безсмертною богинею. І аж тільки коли я прожив зиму в Лондоні, вона стала для мене, як і для всіх лондонців, просто людиною, бадьорою старою леді, що любила докинути гостре слівце й пореготатися. Вона таки справді переграла б хоч якого актора. Якщо треба, королева могла бути велична, трагічна, патетична, гнівна, дотепна, а часом майже смішна. Вона надягала будь-яку личину, залежно від того, з ким розмовляла: з послом, мером, графинею чи покоївкою. Але про це я довідався пізніше.

— Я нікому не скажу, — запевнив я.

— Не скажеш? Ні? Дякую, Пітере. Дуже дякую.

Ми вже підвелися й знову стояли, спершися на поруччя. На той час зовсім стемніло, але я не хотів вертатися до корчми, не вияснивши все до кінця.

— Як же тебе насправді звати?

— Кіт. Але повне ім'я не Крістофер, а Кетрін.

— Скажи мені своє прізвище. Закладаюся, що ти не Керкстоун.

Вона похитала головою, але нічого не сказала.

— Ти ж, звичайно, знаєш, що моє справжнє ім'я Пітер Браунріг?

— Ні, я думала, що ти Браун.

— Невже? — вигукнув я, пригадавши того листа. — Ти хочеш сказати, що нічого не знаєш про мене?

— Не знаю і не хочу знати. Я не хотіла образити тебе, Пітере, — додала вона квапливо, — та краще тримаймо про себе свої таємниці.

І все ж таки я хотів з'ясувати одну справу.

— А навіщо ти писала серові Філіпові Мортону? — грізно спитав я.

— Я з ним знайома. В листі йшлося за… за мої власні справи. Чого б то я писала за тебе?

Якщо вона поклала берегти свою таємницю, я теж мовчатиму. В кожному разі я був певний, що вона каже правду. Навряд щоб сер Філіп дозволив тринадцятирічній дівчинці блукати по країні в товаристві акторів. А якщо він не знає, де вона, то навіщо їй виказувати мене?

— Гаразд, я тобі дещо розповім, — раптом мовила вона. — Але обіцяй, що більше ні про що не допитуватимешся.

— Обіцяю.

— Я втекла з дому через те, що… Бо мала на те важливі підстави. Пригадуєш ту ніч, коли ви розташувалися табором між Пенрітом та Кендалом і розпалили вогнище? Тоді я вперше тебе побачила. Я ховалася в папороті. Того самого вечора, коли запала темрява, я втекла була з дому. Зранку ви поїхали далі, а я пішла слідом. Я бачила, як мій опікун зупинив валку і обшукав фургон.

— Твій опікун? — перепитав я.

— Атож. Я не маю ні батька, ні матері. Ні п'ятьох сестер, — додала вона сміючись. — Мені довелося їх вигадати, щоб пояснити, чому я вмію робити реверанси та багато чого іншого.

Я всміхнувся. Більше я ніколи не заздритиму Кіт. Тепер зрозуміло, чому вона так майстерно грає жінок!

Я бачив, що більше вона нічого не розповість. Запала ніч, і вікна в будинках гасли одне за одним. Отож ми повернулися в заїзд, переговорили з містером та місіс Десмонд, які зацікавлено, але ні про що не розпитуючи, дивилися на наші подряпані обличчя, і полізли в фургон, де вже спала решта хлопців.

Вранці ми попрощалися з іншими акторами. Сумно було розлучатися з друзями, хоч ми й домовилися зустрітися за кілька днів у Лондоні. Нічого не вдієш — ми вже перестали існувати як трупа. З славетного лондонського театру містера Десмонда ми перетворилися на розмаїтий натовп людей, переважно обшарпаних і жалюгідних.

Та я був молодий і тішився думкою, що побачу Лондон раніше, ніж сподіваюся, тому я не брав усе це так близько до серця, як люди, старші за мене. В бадьорому настрої я весело скочив на коня позаду Десмонда, і ми поскакали через міст по дорозі в Генлі.

Ранок був погожий. Дощ нарешті ущух, і весь світ стояв умитий і до блиску вилощений сонцем.

Я пригадую, що ми їхали через Дорчестер, повз гарне абатство, і я дивився на високі Чілтернські горби, вкриті червоним золотом букових гаїв, що здіймалися між зеленими лугами на тлі жовтавого неба. Ми спинилися в Генлі випити елю, і тут мені здалося, що Десмонди позирають на мене якось чудно. Кіт теж кинула на мене злостивий погляд.

— Дурень! — прошепотіла вона хрипким од гніву голосом, вибравши хвилину, коли нікого не було поблизу.

— Що сталося?

— У тебе чудові манери, — сказала вона з глибокою зневагою. — Ти увесь ранок розмовляєш зі мною так, наче я придворна дама! Ледве було не допоміг мені сісти на коня. Добре, що я вчасно уникнула твоїх послуг. Десмонди вважають, що ти збожеволів.

— Але ж…

— Забудь, що я дівчина. Стався до мене так, як і досі ставився, не роби мені послуг. Поводься зі мною грубо, горлай на мене, роби що хоч, але, ради бога, не псуй мені гру.

Адже ти знаєш, що я долаю труднощі не згірш за хлопця.

Кіт казала правду. Вона дійсно ніколи не скаржилася і під час переходів не поступалася найвитривалішим чоловікам. А ходити нам доводилося чимало, бо хоч люди називали нашу трупу «театром на колесах», ми часто чесали піхотою п'ятнадцять-двадцять миль, лише вряди-годи сідаючи у повіз. Потім я довідався, що вона зростала без догляду, плавала, їздила верхи й лазила по горах, тому-то їй так легко було прикидатися хлопчаком.

Після Генлі я почав поводитися краще, тобто змінив на гірше свої манери, і, гецаючи в сідлах за спинами в Десмондів, ми шпетили одне одного, як і колись. Нам не довелося милуватися навколишньою місцевістю, бо містер та місіс, Десмонд мали нівроку широченькі спини, що застували увесь білий світ.

Та ми щиро тішилися чудовим осіннім днем. Я почував себе щасливим, бо тінь сера Філіпа зникла сперед моїх очей, і хоч які злигодні чигали на мене в Лондоні, я покладався на заступництво дужого актора, що їхав зо мною на коні. Містер Десмонд сам був у гарному гуморі і виспівував басом пісню за піснею під одноманітний цокіт кінських копит. Нікому з нас не спадало на думку, що на цій мирній лондонській дорозі з нами може статися щось лихе.

Незабаром ми підскакали до річки. По вузькому мосту саме не можна було ні пройти, ні проїхати, бо дві валки пакових коней ніяк не могли розминутися; купці лаяли один одного, не бажаючи дати дорогу. На березі збилися в купу хури фермерів, вершники, там же стояла коляска якоїсь вельможної леді, що поспішала до королівського двору. Кілька хвилин ми чекали в кінці довгої черги, а тоді Десмонд нетерпляче промовив:

— Нам доведеться тупцятися на місці цілісінький день. Краще було б пливти баржею.

Жінка, що стояла на порозі хатини, порадила нам переправитися давнім бродом. Вона показала, як до нього проїхати. Десмонд подякував їй, і ми вирушили брукованою доріжкою, що привела нас до річки трохи нижче мосту.

— Невже це Темза? — спитала трохи занепокоєно місіс Десмонд.

Чоловік посміявся з неї, бо це була вузенька річка (я навіть не пам'ятаю, як вона звалася), одна з приток Темзи. Але вона була повновода й швидка від осінніх дощів, і коли б вовняний плащ містера Десмонда не заступав її від моїх очей, мене б теж узяв сумнів, чи варто долати цей бистрий потік.

— Тут неглибоко, — заспокійливо сказав він. — Тепер я пригадую, що вже переправлявся цим бродом. Я поїду перший.

Хропучи й розбризкуючи воду, кінь увійшов у річку, і за мить мої ноги занурилися в брудну течію. Раптом Десмонд щось вигукнув, і я не встиг отямитись, як полетів у воду вниз головою.

Кашляючи й відпльовуючись, я виплив на поверхню. Виявилось, що швидка течія винесла мене з виру. Кінь уже брів по мілкому. На березі кричала пробі місіс Десмонд. Тим часом люди на мосту спокійнісінько стежили за цікавою пригодою.

Але де ж містер Десмонд? Я марно озирався навколо, шукаючи його очима. Та за мить він виринув на поверхню за кілька футів од мене. Я зауважив, що очі в нього заплющені. Течія несла його безвільне тіло, наче колоду. Очевидячки, кінь ударив його копитом.

Я прожогом кинувся до нього і встиг схопити за волосся тієї миті, коли його голова знову зникла під водою. Не думаючи за небезпеку, я боявся лише одного — що знесилію і випущу його з рук. А ті дурні на мосту ніяк не могли збагнути, що скоїлося лихо.

Та в цю мить з'явилася Кіт. Вона плавала, як видра, і я відразу зрозумів, що мені нічого за неї боятися. Казати правду, я страшенно зрадів: упоратися з Десмондом самому мені було понад силу. Навіть удвох ми добренько попомучилися, перш ніж дотягли його до берега. Вкрай виснажені, ми попадали тут же на землю.

— Він живий, — мовив я, відсапуючись.

— Чудово!

Тепер у Кіт з'явився інший клопіт; яким би то робом переодягтися? З ближніх хат повибігали люди, пропонуючи свої послуги та сухий одяг. Їй, звичайно, кортіло швидше скинути мокрі штани, що прилипли до тіла, але вона ніяк не могла цього зробити серед натовпу людей, які захоплювалися нашою мужністю. Проте Кіт уже не раз доводилося потрапляти у важке становище, а тепер ще й я став її союзником, отож дівчині легше було з нього виплутатися. Я привернув на себе увагу юрби, вчетверте розповідаючи, як усе сталося, а вона тим часом сховалася за копицею сіна.

Скоро Десмонд опритомнів, але виявилося, кінь зламав йому копитом ногу. Ми допомогли перенести його в найближчий заїзд, заспокоїли, як могли, місіс Десмонд, а потім, сховавшися від людського ока, почали думати й гадати, що нам діяти далі.

— Він пролежить тут не один тиждень, — сказав я.

— А що робити нам? — спитала Кіт.

Вона сказала «нам», бо ні мені, ні їй навіть і на думку не спадало, що ми можемо розлучитися. Здавалося б, нас нічого тепер не зв'язує. Адже трупа розпалася, нині настав час попрощатися з Десмондами… Та саме з цієї причини ми ще ближче прихилилися одне до одного.

Отож ми надумали податися до Лондона і пошукати там щастя-долі.

Місіс Десмонд схвалила наш план. Їй доведеться побути тут, аж поки загоїться нога в містера Десмонда; вони продадуть одного коня, а потім, якщо треба буде, то й другого, щоб сплатити за житло та за харчування. Вона дала нам рекомендаційного листа до містера Бербеджа, власника театру «Глобус». З цим листом та з двома шилінгами, які вона примусила нас узяти з свого убогого гаманця, ми вирушили наступного ранку в дорогу.

До Лондона ми добилися аж через два дні, хоч разів зо два нас підвозили добрі люди. Кіт колись довелося побувати в Лондоні; вона сказала, що без грошей там переночувати важко, отож ми поклали собі не заходити до міста ввечері й переспали під копицею сіна біля села, що звалося Кенсінгтон[10]. Прокинувшись від холоду на світанку — адже стояв жовтень, — ми попленталися Стрендом[11] і крізь відчинені ворота Темпл Бар побачили велику церкву святого Павла, що височіла на горбі в центрі міста.

Кіт анітрохи не розгубилася, опинившись у заплутаному мереживі вузеньких вуличок серед величезного натовпу, і вперше, відколи почалась наша подорож, я слухняно пішов за нею.

— Театр знайти дуже легко, — запевняла вона. — Треба йти прямо до Лондонського мосту, а театр зразу на тому боці Темзи.

Всі театри містилися за межами лондонського Сіті, де лорд-мер не мав права заборонити вистави. Щоб ви собі уявили, яке велелюдне місто Лондон, я лише скажу, що в ньому не один театр, а кілька, і хоч водночас з театральними виставами там бували такі видовища, як звіринці з ведмедями і півнячі бої, тисячі людей приходили подивитися на гру акторів.

Я не буду докладно описувати, як ми пробиралися через місто, скажу лише, що врешті ми опинилися перед «Глобусом». Це був новий гарний театр, збудований спеціально для трупи Бербеджа, що його актори звалися слугами лорда-камергера. Та коли ми спитали містера Бербеджа, нас одіслали в театр «Завіса», куди трупа перейшла на зимовий сезон: чудова нова будівля «Глобуса» не мала даху, і глядачі сиділи просто неба.

Нам довелося вертатися мостом і плентатися через увесь Лондон аж на Фінсбері Філдз. Однак цього разу нам пощастило, бо в театрі саме йшла репетиція.

За кілька хвилин до нас вийшов сам Бербедж, тримаючи в руці пожмаканого листа. Це був високий чоловік атлетичної статури з дуже запальною вдачею, в чому ми відразу ж пересвідчилися.

— Що таке? Яка там скоїлася халепа? — накинувся він на нас, наче то ми хвицнули Десмонда й зламали йому ногу. — Десмонд скалічів? Лежатиме десь цілий місяць? Нічого не хочу знати. Він мені потрібний. Перекажіть йому, щоб він негайно видужав. Він повинен з'явитися на сцені, хай навіть на милицях! Так йому й скажете!

Я аж онімів од несподіванки, але Кіт люб'язно пояснила:

— Ми не збираємося йти назад.

— Що? — здивовано вигукнув Бербедж і, позирнувши на листа, пирхнув: — А, зрозуміло, місіс Десмонд питає, чи можу я вас узяти на сцену… Ви врятували Десмондові життя. Яка в бісового батька з цього користь, коли старий дурень все одно зламав собі ногу? — Він знову зіжмакав листа й шпурнув його собі під ноги. Разом з листом він розтоптав усі мої надії на майбутнє. — За що вона вважає мій театр? За школу? Хлопці, хлопці й хлопці! Всі присилають мені хлопців! Невже вони гадають, що я снідаю хлопцями? Греблю я ними гатитиму, чи що? Хлопці за хлопцями — довготелесі й куці, нахабні й плаксиві. Через них я скоро розум страчу. І кожен грає гірше за попереднього.

Він сердито змахнув рукою і почав відштовхувати нас до дверей. Та я не хотів здаватися.

— Ми не такі, як інші, — почав був я.

— Це я чую від кожного, — перебив він. — Всі ви відрізняєтесь один від одного, як гнилі яблука — гнила місцина в них щоразу інша.

— То послухайте хоч його, він добрий актор, — докинув я квапливо. — Почули б ви, як плескали йому в Ланкастері, Престоні та Манчестері…

Бербедж зневажливо засміявся.

— Не маю сумніву, що він прегарно верещить і шепеляє. Але те, що подобається в такому закапелку, як Манчестер, для Лондона не годиться.

— Невже ви навіть не прослухаєте нас? — спитала Кіт.

— На жаль, ні. Ніколи мені, та це нічого й не дасть. Такі хлопці нам не потрібні. Бувайте здорові.

На цьому й скінчилася наша розмова.

— Не журися, — сказала Кіт, беручи мене за руку, коли ми опинилися надворі. — В Лондоні є й інші театри.

Вона мала слушність. Ми обійшли їх один по одному. Спочатку ми подалися в Саутварк до театру «Троянда». Потім побували в «Лебеді», що містився в Періс Тарден, і «Блекфраєрзі», де, як нам було відомо, виступали трупи з самих хлопців. Ми гадали, що там напевне знайдемо собі роботу. Але нічого з того не вийшло. Такі ж самі наслідки мали й наші відвідини театру святого Павла, що був поряд з однойменною великою церквою. Як виявилося, туди брали тільки тих хлопців, що скінчили школу святого Павла. Відмовили нам ще й тому, що не могли нібито зрозуміти нас через нашу камберлендську вимову. Отож ми лишилися на вулиці, нікому не потрібні, і лише кілька шилінгів були між нами й голодною смертю. Якщо нам не пощастило знайти роботу, яку ми вміли робити, то годі й сподіватися, що нас візьмуть десь-інде.

Здорожені та змучені недолею, ми посідали на лаву біля корчми на Фліт-стріт. А ще треба було подбати за ночівлю й чимось підживитися. Ми так запекло шукали роботи, що зовсім забули про їжу, і з самого ранку в нас не було й крихти в роті.

Кіт гірко продекламувала:

Нарешті зиму нашої незгоди

Перетворило сонце Йорка в ясне літо…

— Де вже там! — буркнув я.

Якийсь молодий чолов'яга, що стояв на порозі, озирнув нас гострим оком і підступив до лави.

— Ну, як вам повелося? — спитав він лагідно.

Ми здивовано глянули на нього. Вперше, відколи ми зайшли до Лондона, до нас звернулися з добрим словом.

— Я бачив, як ви зранку розмовляли в театрі з Бербеджем, — пояснив незнайомий.

— О, ви там граєте? — зацікавилася Кіт. Пробую, — відповів незнайомий, посміхаючись очима. — Але мені не дають великих ролей, — скромно додав він.

— Ми б залюбки взялися за найменшу, — докинув я, — та нас навіть не хочуть слухати.

— Я знаю, — мовив із щирим співчуттям незнайомий. — Важкенько доводиться тим, хто вперше попав до Лондона. Я це знаю з власного досвіду. — Він знову всміхнувся і витяг з кишені камзола рукопис. — І все ж таки вас прослухають. Зможете прочитати мою руку.

Письмо було препогане, але ми його розібрали. Сам я декламував абияк. Адже цей чоловік признався, що він не з першорядних акторів. То як він зможе допомогти нам, навіть коли йому сподобається наше читання? Але Кіт читала, як завжди, коли їй до рук потрапляла роль, — вкладала в неї всю свою душу й серце.

Прийди ж, о ніч! Прийди, прийди, Ромео!

Мій день вночі, прилинь же разом з нею

І заіскрись мерщій на крилах ночі

Біліш, ніж сніг на ворона крилі![12]

— Добре, — хрипким од хвилювання голосом сказав молодик, коли вона скінчила. — Знаєш, з усіх хлопців ти перший не споганив цього монолога. Всі інші різали його без ножа.

— Яка ганьба! Адже він такий гарний!

— Он як! Тобі подобається? — молодик щиро зрадів. — Слухайте-но, зайдімо краще сюди, повечеряємо й побалакаємо про справи. Може, я таки допоможу вам. Як вас звуть? Звідкіля ви? Я сам із Стретфорда. Моє прізвище Шекспір.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ

ЗНОВУ НЕБЕЗПЕКА

З усіх людей, що їх мені доводилося стрічати на своєму віку, Віл Шекспір найкраще розумів людську душу.

Тоді йому ледве минуло тридцять років, і слава його ще була попереду, але нам, набагато молодшим, він здавався вщерть повним життєвої мудрості. Так само, як і я, він прибув до Лондона шукати долі, але це брехня, що йому теж довелося тікати з Стретфорда, рятуючись од слуг закону. Однак і він народився в селянській сім'ї, вмів стригти вівці й возити сіно. Бувало, він ззирався зі мною очима, коли я нудьгував за домівкою, і погляд його красномовно говорив: «Я тебе чудово розумію».

Того вечора він почастував нас доброю вечерею, бо, за його словами, щойно скінчив нову п'єсу і театр сплатив йому за неї шість фунтів. Мені ще й зараз стоїть перед очима його обличчя, схилене над заставленим стравами столом. Миготливе полум'я свічки поблискує в його очах і освітлює високе чоло з пасмами рідкого чорнявого волосся.

Він слухав наші розповіді про життя в Десмондовій трупі й сміявся, почувши, як погано нам гостювалося в його рідному Стретфорді-на-Евоні. Не так весело засміявся він, дізнавшись, що найпопулярніша п'єса була його власна комедія «Два веронці».

— Тепер усі вхопилися за мої п'єси, — сказав він, — але, крім нашої трупи, ніхто не платить мені за них ні шага. Аби змога, вони б крали мої п'єси ще в рукописах. Ці люди справжні пірати, театральні пірати.

Ми жадібно слухали кожне його слово, бо щиро кохалися в театрі й хотіли знати якомога більше про лондонських акторів. Ми відчували, що все тепер буде гаразд. Шекспір дав нашим шлункам їжу, а серцям — надію. Нарешті, коли ми почали куняти за столом, він покликав господаря, домовився з ним, що ми переночуємо в корчмі безкоштовно, і загадав розшукати його завтра в театрі «Завіса».

Цього разу в театрі нас привітали зовсім інакше. Бербедж був ласкавий, як весняне сонечко, і зустрів нас так, ніби бачив уперше в житті.

— Котрий із них ваша пречудова Джульєта? — спитав він.

— Оцей, — відповів Шекспір, виштовхуючи Кіт наперед і даючи їй у руки п'єсу. — Послухайте-но.

Кіт почала читати:

Прощайте! Чи побачимось ми з вами –

Те знає бог… Якийсь холодний страх

Мені проймає млосно жили й наче

Морозом сковує гарячу кров…[13]

Коли вона замовкла, Бербедж ляснув себе по нозі й захоплено вилаявся:

— Грім і блискавка! Крім того, він пасує до цієї ролі! — Потім він повернувся до мене і з сумнівом поглянув на моє подряпане лице. — А цей що вміє? Він начебто не дуже схожий на італійську красуню.

— Він комік з народження, — сказав Шекспір. — Аби ви почули, як він учора розказував про літні гастролі Десмондів, удаючи всіх, кого вони зустрічали. Ну ж бо, Пітере, прочитай роль Джульєтиної мамки, і хай це буде найсмішніша в світі стара плетуха.

Я старався, як міг, хоч і важко грати смішну роль перед двома-трьома глядачами. Все ж таки моя гра, здається, їх задовольнила, бо Бербедж погодився взяти в трупу й мене. Мамки грати мені не довелося — в них уже був для цієї ролі хлопець, але мені віддали інші невеликі ролі, наприклад леді Монтекі, й запропонували вивчити більші, щоб я зміг замінити основних акторів, коли який захворіє.

Ми з Кіт вважалися за Шекспірових учнів. Театр платив йому по чотири шилінги за кожного з нас, але він оддавав їх цілком у наші руки. Як більшість професійних акторів, він був співвласник театру й одержував певну частку прибутків. Якби ми були дорослі, то теж могли б стати пайовиками, сплативши деяку суму грошей, або вважалися б за найманих акторів й одержували щотижневу платню — від п'яти до восьми шилінгів.

Тим часом, маючи на двох вісім шилінгів, ми ледве животіли. Шекспір допоміг нам знайти поблизу театру кімнатку на горищі й порадив, де можна дешево харчуватися. Холодно й голодно було тієї зими в Лондоні; над річкою здіймався туман, що змішувався з кіптявою тисяч коминів. Як я часом нудьгував за солодкуватим духом торфу, що весело палав дома в печі, та за шматком баранячого плічка, яке так добре коптила матуся!

На початку грудня я одержав від неї листа, його приніс у «Королівську лілею» мандрівний торговець. Лист був написаний 22 листопада.

«До весни тобі краще не приходити додому, — писала матуся, — бо ми з сером Філіпом тепер ще дужче ворогуємо. У жовтні він почав відбудовувати свій мур. Джон Келд — ти ж знаєш, який він запальний, — хотів йому перешкодити. Почалася бійка, і одного слугу сера Філіпа замалим не втопили у річці. Джон Келд утік з дому, мабуть, у Шотландію. Сер Філіп знахабнів безмірно: він обгородив луги до самого Пенріта, а тамтешні дурні бояться його, як чорта; вони навіть пальцем не рушили, щоб стати йому на перешкоді. Він гребе гроші лопатою і, кажуть люди, хоче стати за найзначнішу людину в Камберленді. Та не все вийшло на його. По навколишніх селах ходить цікаві чутки. Про них дізнаєшся, коли Приїдеш додому…»

Вона багато чого писала про нашу родину і про господарство, розповідала, що сталося в сусідів, про скотину, зокрема про старого поні. Окрім листа, вона передала великий шмат того самого баранячого плічка, за яким я так скучив, горнятко ромового крему та інші камберлендські ласощі, якими Кіт утішалася разом зі мною.

— Як добре, коли є мати, — казала вона.

Для нас обох, а надто для Кіт, настала гаряча пора. Нам довелося вчити ролі. Слуги лорда-камергера повинні були показати безліч п'єс: до нашого репертуару входили комедії, історичні хроніки, трагедії, що їх написав не тільки Шекспір, а й Марло, і новий драматург Бен Джонсон, і десяток інших. Ледве не щодня ми виступали в іншій п'єсі, часом готували зовсім нову виставу, часом таку, що її вже ніхто не виконував місяцями або навіть роками. В одних п'єсах у нас були великі ролі, в інших — жодного рядка. Наприклад, бувало так, що Кіт лише мовчки проходила через сцену, як у «Докторі Фаусті», де вона виступала в ролі духа прекрасної Єлени Троянської, а я з'являвся у вигляді одного з семи смертних гріхів (як правило, Ненажерливості — з великою подушкою на череві й у масці). Часом я взагалі не виступав, а тільки пересував меблі на сцені або тримав дошку з написом: «Вулиця в Лондоні» чи «Поле бою».

Минуло багато тижнів, перш ніж Кіт випала нагода виступити в ролі Джульєти. На той час прибули Десмонди, ще гладші й веселіші, ніж раніше. Їх прийняли дуже тепло. Проте я зауважив, що Десмондові, хоч він і тішився великою популярністю в трупі, далеко було до Бербеджа та інших провідних акторів.

Вся трупа вважала, що Кіт у ролі Джульєти викличе сенсацію в Лондоні. Вона вже з'являлася на сцені в інших ролях, і її гру завжди винагороджували гучними оплесками. В місті поширилася чутка про нового чудового актора, хлопчика з півночі, але Кіт ще не мала нагоди випростати свої крила на всю широчінь. «Ромео і Джульєта» давала їй таку нагоду. Всі казали, що це найкраща Шекспірова п'єса. Ромео грав сам Бербедж, і ми всі були переконані, що коли королева дізнається про нову виставу, ми відразу дістанемо наказ показати її в королівському палаці.

І от настав великий день.

— Хвилюєшся? — жартома спитав я, знаючи, що вона ніколи не хвилюється.

Кіт похитала головою.

— Я б тільки хотіла, щоб ти грав роль мамки, — сказала вона. — У тебе вона набагато смішніша, ніж у Мортімера; він як черствий пиріг. З тобою, Піте, я грала б краще.

— Дякую за комплімент. Ну що ж, може, Мортімер підсковзнеться на помаранчевій шкуринці й зламає собі ногу. Я знаю його роль напам'ять, так само, до речі, як і твою.

Я казав щиру правду. Буваючи день у день на репетиціях і слухаючи в себе на горищі, як Кіт товче роль, я вивчив її всю до слова. Воно й не дивно: кожен може завчити віршовані рядки. Але ні я, ні будь-хто інший серед наших хлопців не міг їх проказати так, як Кіт, не міг утілитися в роль так, щоб стати живою Джульєтою.

Перед виставою ми вийшли на сцену й почали роздивлятися залу крізь дірки в завісі. Глядачі сунули юрбами. Біля дверей ішла жвава торгівля гарячими каштанами, підігрітим з прянощами елем та іншими наїдками й напоями, що ними люди рятувалися від холоду. Партер був повний. Джентльмени платили цілий шилінг за ослін на сцені, щоб роздивитися зблизька нову Джульєту. Ото ще бридкий звичай! Часом вони так заповнювали сцену, що акторам не було де грати. Та ще й без угаву перешіптувалися, штовхали один одного ліктями й пахкали нам у обличчя тютюновим димом. Як прикро, що Кіт доведеться грати за таких умов!

Я вже був надягнув своє важке вбрання адже мені належало з'явитися в ролі леді Монтекі, матері великого Бербеджа! — коли це до мене підскочила Кіт. В її широко розплющених очах світився жах. Вона вже вбралася була Джульєтою — на цю виставу їй купили розкішну нову сукню, — але зараз нестямно сіпала одіж, розстібаючи ґудзики.

— Що сталося? — спитав я.

— Я не можу, — затинаючись, промимрила вона, скинула широчезний кринолін із золотої парчі й хвицнула його ногою.

— Що не можеш?

Я не вірив власним вухам. Невже після стількох успішних виступів її пойняв страх перед публікою? Я гадав, що їй не властиве таке почуття.

— Тікаймо звідціля! — несамовито вигукнула вона й прожогом вибігла з кімнати в сорочці й штанях, не скинувши навіть золотих черевичків Джульєти. Я кинувся слідом за нею, та де вже мені було її наздогнати в широкій спідниці з фіжмами й на високих корках, що до них я ніяк не міг звикнути.

Цю мить нагодився Бербедж.

— А де це Кіт? Чому його вбрання розкидане по підлозі?

Я все розповів йому. Бербедж вибухнув такими прокляттями, що я затремтів.

— Обшукати будинок! — врешті заревів він, аж дах задрижав.

А коли люди заметушилися, виконуючи його наказ, він накотився на них за те, що вони зчиняють галас. Адже в залі повно глядачів, і вони чують кожне слово.

Я підняв з підлоги вишиту золотом гарну сукню. Вони, звичайно, не розшукають Кіт. Вона сховалася так, що її годі знайти. Але це вбрання незабаром потрібне буде Дікові Прайору, її дублерові.

Однак цієї хвилини повернувся розлютований Бербедж.

— Одягай ці лахи! — звелів він.

— Та я ж… До чого тут я? Цю роль дублює Дік Прайор…

— Одягай без балачок! Прайор дременув з театру, як тільки з'явився Керкстоун. Хіба він знав, що буде потрібний? Півгодини тому ніхто й не думав, що Керкстоун накиває п'ятками. Ти ж знаєш роль?

— Так, сер, але…

— То, бога ради, прокажи її, прокажи, як зможеш! — Він з трагічним виглядом приклав до чола долоню. — Оце і все, що тобі належить зробити. Все загинуло. Якщо глядачі не спалять театру, вважай, то нам пощастило.

Хтось послужливо допоміг мені нап'ясти Джульєтине вбрання, приладнав на голову перуку, нафарбував губи та щоки й спробував зробити неможливе: перетворити мене на гарну дівчину. Крізь куліси було чути, що дія почалася й що все йде гаразд.

На моє плече лягла Шекспірова рука. Він приховував своє розчарування — тільки дуже зблід.

— Ні на що не зважай, — прошепотів він. — Адже грати ти вмієш. Місяць теж прикрашає небо, коли немає сонця.

— Я докладу всіх зусиль, щоб грати якомога краще, — відповів я.

І ось настав час виходити на сцену. Я почув, як мамка вигукнула:

— Де ж це моя дівчинка? Де ти, Джульєто?

Я підібрав спідницю, прошмигнув між лаштунками й почув свій дзвінкий писклявий голос:

— Я тут! Хто мене кличе?

Тієї ж миті розчарований театр відгукнувся здивованим шепотінням. Моє самолюбство було вражене. Гаразд, я доведу їм, що теж умію грати. Я підвів голову, щоб гордо озирнути джентльменів, що перешіптувалися на сцені, сидячи на своїх ослонах… і подивився просто в очі серові Філіпу Мортону!

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

ЦЕ БУВ СЕР ФІЛІП

Він сидів переді мною в камзолі з малинового оксамиту та в чорних штанях, закинувши ногу на ногу, і посмоктував люльку тонкими губами, що під ними випиналася золотава борідка. В його холодних синіх очах світився подив — не тому, що він упізнав мене, а тому, що, як і сотні інших глядачів, він був неприємно вражений: Джульєту-бо грав не той гарненький хлопчик, про якого гомонів увесь Лондон.

Сер Філіп не впізнав мене поки що.

Та чи не пригадає він мене протягом довгої вистави? Чи не наведе його на слід моя хода і камберлендська вимова, що її я так і не зміг позбутися? Тоді мені буде непереливки. Лишалося тільки грати й сподіватися на краще. У цій перуці та сукні, загримований під дівчину, я, мабуть, зовсім не схожий на хлопця, що його він бачив у світанковому сутінку на схилах Бленкетри й за яким ганявся в пенрітському заїзді.

І враз я пригадав, як на репетиціях стежив за Кіт.

Вона грала з справжнім натхненням, ніби була не акторка Кіт Керкстоун, а жива Джульєта. Так, як вона, я не втнув би навіть тоді, коли б мав цим рятувати власне життя. Але Шекспір казав правду, що я маю хист до наслідування. Я пам'ятав, як Кіт проказувала кожний рядок, які слова вона наголошувала, де підвищувала і де притишувала голос. До того ж я знав усі її рухи, пам'ятав, як мінявся в певних місцях вираз її обличчя, як вона м'яла хусточку, як підносила кинджал наприкінці п'єси.

Моя Джульєта була дзеркальний відбиток тієї, яку грала Кіт.

Це вдале порівняння. Моя гра була не глибока, але принаймні вправна.

Спочатку я грав лише для однієї людини — для сера Філіпа. Я знав, що життя моє залежить од того, чи пощастить мені втратити схожість із Пітером Браунрігом. Для сера Філіпа я повинен бути тільки Джульєтою.

Але з часом, як у глядачів минулося розчарування й вони почали дивитися на мою гру прихильним оком, я забув про небезпеку й став грати, як належить справжньому акторові. — для всієї зали. Коли я з'явився на сцені вдруге, зала вибухнула оплесками, що підживили мене, як склянка доброго вина. В антракті Бербедж підбадьорив мене хрипким шепотом, а Шекспір по-дружньому крутнув за вухо. Виставу врятовано, але хтозна, як воно буде з сером Філіпом.

Він невідступно стежив за мною увесь час, коли я був на сцені. Часом я опинявся за крок від його простягнених ніг. Одного разу дим з його люльки потрапив мені в горло, і я закашлявся посеред довгого монологу. Він промимрив щось, перепрошуючи, і негайно вибив люльку об підбор.

Щастя моє, що сер Філіп, хоч яка він був лиха людина, по-справжньому любив театр. Він тішився нашою виставою. Якби він занудився й дав волю своїм думкам, то хтозна, до чого б додумався!

Зрештою, коли я встромив тупого театрального кинджала у складки свого вбрання і обережно, але граціозно впав Бербеджеві на груди, в мене було відчуття, що все минулося гаразд.

Проте за кілька хвилин я неабияк перелякався. Заледве герцогові слуги встигли урочисто винести з кону мій «труп» (і без усякої урочистості поставити мене на ноги за лаштунками!), як там десь узявся кремезний парубійко і ляснув мене по плечу.

— Ти Джульєта? — спитав він.

— Атож.

— Я гайдук сера Філіпа Мортона.

— То що?

Я скулився, щоб дати драла, хоч і розумів, що в жіночому вбранні це буде нелегко.

— Сер Філіп уподобав твою гру, — сказав парубійко.

— То він… він хоче бачити мене? Я… я не маю змоги…

— Бачити тебе? — зневажливо пирхнув він. — Навіщо йому здалися такі гицлі, як ти! Ні, він тільки загадав мені передати тобі ось це.

Гайдук тицьнув мені коробку цукерків і подався геть, хилитаючись на кривих ногах.

Якусь мить я спантеличено дивився йому вслід, а коли він зник за дверима, на диво всім вибухнув нестримним реготом, спершись об стіну.

За п'ять хвилин, коли я, скинувши сукню, залишився в самій сорочці й коротеньких штанцях, до кімнати зайшов Бербедж.

— Молодець! — коротко мовив він. — Ти вирятував нас із біди.

За інших обставин я був би страшенно влещений, але коли він казав це, в його очах світилася лють.

— Де той негідник? — вигукнув він.

— Хто? — запитав я, начебто не розуміючи, кого він мав на увазі.

— Я виб'ю з нього дух, — сказав Бербедж із зловтішним притиском, і я зрозумів, що він дотримає слова.

Я вдягнув штани і почав застібати гаплики на поясі. Куди поділася Кіт? Може, втекла додому? Це була найбезпечніша схованка. Хай би переждала там, поки Бербедж трохи схолоне. Зараз йому краще не потрапляти на очі.

— Мабуть, їй… Йому стало негаразд… — почав був я, та Бербедж ураз перебив мені мову.

— Не заступайся за того мерзотника! — загорлав він. — Ніщо не може виправдати актора, який без попередження тікає з театру. Якби цей клятий хлопчисько не грав, як… як янгол, я б викинув його з усіма бебехами і ніколи не пустив на поріг театру! Проте, зважаючи на його здібності, я тільки відбатожу його так, що він пам'ятатиме все своє життя.

І саме цю мить до кімнати увійшла Кіт — з таким задоволеним виглядом, ніби курка, що знесла яйце. Всі її страхи минулися. Можна було подумати, що вона стала володаркою світу.

— Вітаю тебе, Піте! Ти…

Але враз вона помітила Бербеджа, що люто витріщився на неї, і застигла з роззявленим ротом.

— Тікай, Кіт! — вигукнув я.

Однак Бербедж уже заступив їй двері.

— Ага! — мовив він, і це коротке слово прозвучало ніби смертний вирок.

— Я дуже шкодую, сер, — почала Кіт, — але…

— Почекай, ти ще встигнеш пошкодувати, — перебив її Бербедж. — Дуже пошкодувати. Як ніколи в житті.

— Але ж… але ж Пітер так добре грав… — затинаючись мовила Кіт.

— Могло бути й інакше. Ти не знав, як у нього вийде, — відказав Бербедж і поволі рушив до неї, розставивши руки.

— Не треба! — вигукнув я і вчепився йому в рукав. — Послухайте мене, містере Бербеджу, не робіть цього! Адже Кіт не…

— Цить, Пітере! — шалено вигукнула Кіт.

Вона зважилась покірно прийняти кару.

Мабуть, вважала, що їй надають ляпанців.

Либонь, ніколи не бачила, як розлютований чоловік шмагає хлопця до крові.

— Геть з дороги! — тихо сказав Бербедж, одним рухом руки шпурнув мене в куток і насунувся на неї усім своїм величезним тілом.

— Ах ти ж неслуху, нікчемо, лукавцю, невдячнику, зрадливцю…

— Що сталося? — пролунав з порога спокійний Шекспірів голос. — Це що, нова кара, Діку? Винний дістає сто й одне прізвисько? Що ж, це в кожному разі краще, ніж сто й одна різка.

— Пожди, різок він теж скуштує.

Шекспір підійшов до друга й м'яко взяв його за руку.

— Ні, Діку.

— Не втручайся, Віле. В тебе надто жаліслива вдача. Треба провчити як слід малого негідника. Хай раз назавжди засвоїть перше правило актора — ніколи не підводити товаришів.

Однак Шекспір лишився незворушний.

— Якщо хто й навчатиме його правил акторської поведінки, то тільки я.

— Ти? Любий Віле, ти пишеш не згірш за саму музу, але як актор…

— Як актор я не можу рівнятися до тебе, — всміхаючись закінчив його думку Шекспір. — Ти кажеш правду. Проте ці хлопці — мої учні. І ніхто в театрі пальцем їх не займе.

— Що ж, гаразд, — поступився Бербедж і відійшов, знизавши плечима, — Хай буде по-твоєму. Але це тобі належить стежити, щоб вони поводилися як слід. Якщо вони знову викидатимуть коники, то вмить вилетять з театру.

— Полиш це на мене. Ніяких коників більше не буде.

Бербедж урочистим кроком вийшов з кімнати. Кіт несміливо позирнула на Шекспіра.

— То ви мене відшмагаєте?

Той засміявся:

— Ти чудово знаєш, що ні, моя люба.

Ми з Кіт аж роти пороззявляли від несподіванки. Шекспір зачинив двері й запросив нас знаком сісти.

— Я здогадався ще кілька день тому, — сказав він. — Жоден хлопець не зміг би зіграти Джульєту так, як ти. Хоча, — додав він, приязно позирнувши на мене, — Пітер копіював тебе дуже точно. А тепер розкажи мені все.

І, на моє диво, Кіт (яка весь цей час крилася від мене) розповіла всю свою історію. Я вже мав нагоду зауважити, що Шекспір глибоко розумів людську душу. На нього можна було звірити геть усі таємниці.

— Мені теж довелося пережити щось подібне до того, що сталося з Джульєтою, — сказала вона. — Мабуть, саме тому мені так легко її грати. Мій опікун хотів, щоб я взяла шлюб із чоловіком, який мені не подобався.

— Але ж ти ще дівча, — зауважив Шекспір, здивовано підводячи брови.

— Мені тринадцять років. Майже стільки, як і Джульєті. Весілля мало відбутися років за два, а тим часом він подбав про заручини.

— А Ромео? — спитав драматург, весело поблискуючи очима.

Кіт зневажливо засміялася.

— У мене немає ніякого Ромео. Я не бажаю виходити заміж. Отож одного вечора, коли запала темрява, я втекла з дому свого опікуна і, перебравшись хлопцем, приєдналася до Десмондової трупи. Далі ви знаєте. Я не повернуся додому, аж поки дійду встановленого законом віку й зможу чинити на свій розсуд, незважаючи на їхні погрози.

— Не заздрю тому, хто одружиться з тобою проти твоєї волі, — засміявся Шекспір.

— А навіщо це робити? — спитав я. Бажання силою побратися з дівчиною здавалося мені безглуздим.

— Може, тобі цікаво буде знати, — гордовито звернулася до мене Кіт, — що я спадкоємиця дуже значного роду. А коли я дійду літ, то успадкую багатий маєток.

— Ага! — вигукнув, тріумфуючи, Шекспір. — Тепер нам зрозуміло, чому цей чоловік хотів узяти собі за дружину таке чортеня.

— Нечема!. — відрізала Кіт.

— Проте ж ви ще й досі не пояснили, міс Кетрін Расел, чому перед самою виставою ви так страшенно перелякалися, що ладні були навіть зірвати прем'єру.

— Я дуже жалкую, — відмовила вона, і вперше за цей день на її обличчі з'явився винуватий вираз, — але я так злякалася, що забула про все на світі.

— А чому?

— Тому, що серед глядачів був чоловік, який., хотів зі мною одружитися. Аби я з'явилася на сцені в жіночому вбранні, він би одразу мене впізнав.

— Як його звати? — спитав Шекспір.

І тут мене враз осяяв здогад.

— Я знаю! — вигукнув я. — Сер Філіп Мортон!

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

БУДИНОК ДЖЕНТЛЬМЕНА В ЖОВТОМУ

Як добре, коли між друзями немає таємниць. Ми з Кіт розповіли все одне одному й Шекспірові. Коли Кіт почула про мої стосунки з сером Філіпом, то не могла знайти слів, картаючи себе за те, що підвела мене під небезпеку, якої намагалася сама запобігти. Але я пояснив, що вона була в зовсім іншому становищі. Перебравшись на Джульєту, я став несхожий на себе, а Кіт у тому ж самому вбранні значно більше скидалася б на Кетрін Расел, ніж у хлопчачому одязі.

— Це не людина, а тварюка, — гнівно мовила вона. — Для нього я сама не маю ніякісінької ваги — він прагне тільки заволодіти моїми маєтностями. Тому-бо він і поспішав заручитися зі мною, поки я зрозумію, до чого воно йдеться. Гадав, що я не зважуся розірвати заручини, а як тільки мені буде років п'ятнадцять, він побереться зі мною і стане власником усього мого майна.

— А куди дивився твій опікун? — спитав Шекспір.

Кін знизала плечима.

— Хто його знає. Містер Норман ставився до мене добре: він був найближчий батьків приятель. Але відколи він завів дружбу з сером Філіпом… — Вона аж здригнулася від згадки. — Сер Філіп страшний чоловік. Він має якусь незрозумілу владу над людьми. Він єдиний, кого я боюсь.

Шекспір поміркував хвилину, погладжуючи гостру борідку.

— Я домовлюся з контролером, — врешті сказав він. — Якщо сер Філіп знову прийде в театр, ти відразу про це дізнаєшся і не будеш виступати. Це з біса незручно, але краще, ніж втратити тебе назавжди.

— А що скаже містер Бербедж?

— Я з ним побалакаю. Не бійся, я не скажу йому, хто ти; хай це буде наша таємниця. Я щось вигадаю. — Він засміявся. — Знаєш, друзі з мене кепкують за те, що я запозичую сюжети для своїх п'єс. Але будь певна, з твоєї пригоди я скомпоную цікаву річ.

На щастя, за два дні ми почули втішну звістку: сер Філіп виїхав до Камберленду. Навряд, щоб він найближчого часу знову спромігся на таку довгу подорож.

Гадаю, що, хоч як йому подобалося життя в столиці, стара королева не дуже його полюбляла, і він не увійшов до придворного кола. А сер Філіп був не з тих, що ладні грати другу скрипку, і тому волів жити в Камберленді, де мав багато важливих справ: прибирав до рук громадські землі, плів тенета навколо багатих спадкоємиць і робив ще гірші, підступніші діла, що про них ми тоді й гадки не мали.

Коли ми довідалися, що сер Філіп подався путівцем, який веде далеко від Лондона — на саму північ Англії, — нам полегшало на душі. Гай-гай! Не знали ми, що скоро знову наш шлях перетне його зловісна тінь…

Нарешті Кіт виступила в ролі Джульєти. Як ми й сподівалися, чутка про її гру знетямила все місто. Кіт затьмарила самого Бербеджа, що грав Ромео. Але він був надто добрий актор, щоб датися на заздрощі. Після вистави він з Шекспіром запросив нас повечеряти в таверну, і ми наїлися так, що мало не луснули. Після кількох склянок вина Бербедж спохмурнів і сумно подивився на Кіт.

— Хлопець грав, як великий актор, — промовив він, — але в нього немає майбутнього.

— Якого майбутнього? — запитав Шекспір.

Бербедж зітхнув.

— Поки що все йде якнайкраще. Він гарненький, наче дівчина, у нас ніколи не було такого хлопця на жіночі ролі. Але ти ж знаєш, яка його чекає доля. — Він повернувся до Кіт і сумовито вів далі: — Років за два, парубче, у тебе засіється борода й вуса, а голос почне ламатися. Звичайно, ти можеш узятися до чоловічих ролей, але чомусь вони ніколи не вдаються таким хлопцям — ніколи. Я бачу тебе в ролі Джульєти, але не Ромео.

Шекспір весело посміхнувся.

— Пожди, Діку. Не завдавай собі завчасу жалю. Закладаюся на фунт, що в Кіта й через десять років не буде бороди.

— Ні, дякую, — відмовив Бербедж, підливаючи собі вина. — Я не люблю закладатися. Досить з мене театру. Це єдина гра, де я згоден ризикувати.

— Хто ж може відмовитися від театру? — задирливо спитав Десмонд.

— Я, — пролунав Шекспірів голос.

Всі повернулися до нього.

— Ти? — вигукнув Бербедж. — Любий мій, тебе чекає слава! Ти й зараз пишеш не згірше за Марло. А згодом, може, перевершиш навіть його. Невже ти відмовишся від слави?

— Мабуть, що так… колись згодом… — Шекспір втупив очі в полум'я, що тріщало в каміні, і, слухаючи його тихий голос, я відчував, що крізь вогонь і дим він бачить рідний Уорвікшир. — Минулого року я придбав у Стретфорді оселю…

— Новий будинок?

— Атож. Я доживатиму віку там, а не в тісних комірчинах на Бішопсгейті. Я хочу мати сад. Хочу жити біля річки. Хіба Темза річка? Це вулиця, риштак і кладовище. — Нараз він повернувся до мене: — А ти що скажеш, Пітере? Де б ти хотів вікувати? В Лондоні чи в Камберленді?

Я тільки осміхнувся у відповідь, і нам здалося, що ми — двоє селян, які стрілися серед міського натовпу. Я згадав Бленкетру, що зіп'ялася до блакитного неба, і Скідовський ліс, порослий яскраво-зеленим вересом, і Дервентвотер, що наче дзеркало відбиває навколишні кручі, й молоді модрини на тлі припорошених чистим снігом гір. І я сказав схвильовано:

— Дай боже, щоб у Камберленді!

— І я теж, — докинула Кіт.

Я був дуже радий, що вона мене зрозуміла і погодилася зі мною.

Але, правду казати, Лондон перед різдвом був теж чудовий. До того ж слуги лорда-камергера дістали наказ виступити на дванадцяту ніч різдвяних свят перед самою королевою.

Мало не два тижні ми працювали й веселилися до знемоги. Після виступів перед ущерть залюдненою прихильними глядачами залою ми розважалися в Шекспіра на Бішопсгейті чи в Десмонда в «Королівській Лілеї» або йшли з ковзанами на Кенсінгтонські ставки.

Але я ніколи не забуду дванадцятої ночі в Уайтхолському палаці. Нам спорудили сцену у великій залі. Стіни були повиті плющем і прикрашені гілками падуба, лавра, розмарину й омели. Коштовні прикраси на дамах яскріли в світлі тисячі свічок, а просто перед нами сиділа сама королева. Її шовкові спідниці спадали срібними хвилями, високий комір з мережива облямовував її лице, ніби якесь сяйво…

Ми показали «Віндзорських кумась», комедію, що її Шекспір написав спеціально для королеви: їй-бо кортіло побачити товстуна Фальстафа закоханого. Кіт грала Анну Пейдж, а я — місіс Квіклі. Мені пощастило кілька разів розсмішити королеву. За виставу ми одержали десять фунтів. Плата була не мала, але не дуже й висока. Королева була скупенька нівроку: вона вважала, що досить із нас слави улюблених акторів її величності. Звичайно, хлопцям було байдуже, яка та платня — адже ми не одержали ні на копійку більше, — зате ми досхочу поласували різними чудовими наїдками, що лишилися од королівського бенкету: смаженим павичем і лебедем, помаранчами в топленому маслі, горобиною і «сніжками», зробленими з вершків, цукру та яєчного білка; їх можна було їсти, навіть досхочу напхавши живіт тривною їжею. Щоправда, вночі я почувався дуже погано, та й Кіт дражнила мене різдвяним поросям. Але я не каявся.

Минула зима, й настала весна. Невдовзі ми мали перебратися в літнє приміщення, новий театр «Глобус». Шекспір саме дописував п'єсу про короля Генріха П'ятого, ми сподівалися, що вона матиме великий успіх: лорд Есекс вирушив у похід на Ірландію, і повсюди точилися розмови про війну. Кіт одержала чудну, як на мій погляд, роль — французької принцеси Катерини, що мала розмовляти французькою мовою. Але Кіт це не лякало, бо вдома в неї був добрий учитель тієї мови. Я знову грав місіс Квіклі, що перейшла в нову п'єсу. Я вже став майстром виконувати цю роль. Ми сподівалися, що нам пощастить знову дістати запрошення грати перед королевою.

Пригадую, якраз після травневого свята[14] ми одержали примірники нової п'єси. І тоді сталася дивна пригода, що викликала цілу низку незвичайних подій.

Треба сказати, що на той час нас добре знали в Лондоні — принаймні в тій його частині, де містилися театри, у Фінсбері та Саутварку, а також серед придворних і значних людей, що раз у раз відвідували наші вистави. Тому я аніскілечки не здивувався, коли біля церкви святого Павла мене зупинив джентльмен у жовтому вбранні. Часто бувало так, що зовсім незнайомі люди здоровкалися з нами на вулиці й говорили компліменти.

Я не знав його на ім'я й охрестив джентльменом у жовтому через жовтий камзол, пошитий за останньою модою з краму, що, мабуть, коштував скажені гроші. Він здавався значною особою, і я з дурного розуму почував себе підлещеним, що люди бачать мене в його товаристві.

— Місіс Квіклі, якщо я не помиляюсь? — спитав він мене усміхаючись. — А також Джульєтина мамка, і Лючета, і… — Він одну за одною перерахував півдесятка моїх звичайних ролей. — А над чим ви працюєте зараз?

Я розповів йому про «Генріха V» — ми не приховували, що готуємо нову п'єсу, — і сказав, коли ми гадаємо влаштувати прем'єру. Він був розчарований.

— От шкода! Мене не буде в Лондоні. На той час я вже виїду до Італії. То це у вас п'єса?

Я простягнув йому рукопис. Він почав стиха читати перші рядки:

О полум'яна музо, що злітає

На сяючий уяви небосхил…[15]

— Які чудові вірші! — вигукнув він. — Як шкода, що мені не пощастить почути їх на сцені. — Він читав далі мовчки, жадібно гортаючи сторінки. Нарешті підвів на мене очі й зітхнув. — Чи не змогли б ви позичити рукопис на цей вечір? Якщо мені не доведеться бачити п'єсу, то хай я хоч прочитаю її.

Я не наважився відмовити йому. До того ж пін дав мені шилінг. Якби вам перепадали шилінги так рідко, як мені, то й ви б вчинили так само.

Тільки він одійшов, як з'явилася Кіт. Ми умовились зустрітися в дворі церкви святого Павла, і вона, звичайно, запізнилася. Це була одна з її дівчачих звичок, що їх вона ніяк не могла позбутися.

— Ех ти, невдахо! Дався обдурити себе, наче який селюк! — лагідно мовила вона, коли я розповів про свою зустріч. — Як його звуть? Де він мешкає?

— Я… я не спитав його.

— Ой Пітере! Тебе треба глядіти, наче маленького.

— Все буде гаразд, — запротестував я обурено. — Ми зустрінемося з ним тут, на цьому місці завтра, о дев'ятій ранку.

— Він не прийде, — переконано заявила вона.

Кіт мала слушність. Ми прийшли разом на умовлену годину і чекали, поки годинник пробив десяту, але джентльмен у жовтому так і не з'явився.

— Він пірат, — сказала Кіт. — Театральний пірат. Він продасть п'єсу іншому театрові. Її нашвидку поставлять, і вона з'явиться на сцені раніше, ніж у нас.

В душу мені почала закрадатися жахлива думка, що вона має рацію. Що я скажу ІІІекспірові? Адже я продав його нову п'єсу за шилінг.

— Нема чого хнюпитись, — сказала Кіт. — Може, я помиляюся, і твій знайомий просто заспав або десь затримався. В кожному разі мін знає тебе, і якщо має честь, то принесе рукопис до театру.

Звичайно, він не приніс. І ми обоє знали в душі, що чекати його годі. Лишалося тільки одне: піти до Шекспіра і сказати всю правду. Якщо він теж гадає, що джентльмен у жовтому — пірат, то звелить швидше готувати п'єсу, щоб прем'єра відбулася раніше, ніж деінде. Та це було б дуже недоречно, бо вперше показувати п'єсу ми мали перед королевою, а призначену дату міняти вже було запізно: двір виїхав у подорож по країні, як це робилося час від часу.

Ми з Кіт чимчикували по Фліт-стріт, в шістнадцяте радячись, як вискочити з такої халепи, і тільки-но я сказав, що негайно йду на Бішопсгейт і розповім Шекспірові про лиху пригоду, коли це — диво дивне! — раптом побачив джентльмена у жовтому.

— Он він! — вигукнув я, хапаючи Кіт за руку.

— Хто? Де? А, розумію.

Він їхав навпроти нас, прямуючи до міської брами. Я гукнув до нього, але мій голос потонув у гуркоті коліс і гучних покликах крамарів. Він навіть не повернув голови.

— За ним! — крикнув я.

І ми побігли, проштовхуючись між натовпом і обминаючи паки різного краму, розкладеного на пішоході.

Хоч він їхав верхи, ми могли його перейняти, йому не було змоги пустити коня чвалом, аж поки він мине Темпл Бар і проїде більшу половину Стренда. Але як уже він виїде на широкий шлях, ми його нізащо не доженемо.

Біля Темпл Бару була страшенна тиснява, йому довелося спинити коня і чекати позад якогось селянського воза, поки крізь вузькі ворота проїде загін кінноти. Я скористався цим, пробрався між каретою та якимось чоловіком верхи на віслюку й опинився поряд з ним.

— Даруйте, сер…

Він позирнув на мене з сідла. З очей його знати було, що він мене впізнав — упізнав і відразу ж прикинувся, що вперше бачить.

— Чого тобі, хлопче?

— Я дав вам рукопис п'єси…

— Що таке?.. В чім річ? Збожеволів, чи що! Ти маєш мене за когось іншого.

— Е ні, — твердо мовив я і схопив коня за вуздечку.

Тепер я принаймні знав, що маю справу зі злодієм, а не з забудькуватим джентльменом, і міг відповідно діяти.

Він оперіщив мене батогом, однак я міцно тримав коня за вуздечку, і навкруг нас почала збиратися юрба. Один воротар, лаючись, прокладав собі шлях крізь натовп, бо тиснява на шляху дедалі збільшувалась. Я торочив своє. Все, що я казав, була свята правда, і я не міг збагнути, чому люди мені не вірять.

Тепер, відтворюючи в уяві ту пригоду, я можу позирнути на неї їхніми очима. Якийсь волоцюга, хлопчисько-актор, причепився до джентльмена на коні і щось галасує про вкрадену п'єсу. Яка нісенітниця! Як можна вкрасти п'єсу! Кому вона здалася? До того ж хлопчисько навіть не знає імені джентльмена!

Авжеж, тепер я розумію, чому мене відтягли від нього і пхнули у риштак, гукаючи, що я, мовляв, повинен дякувати за те, що не попав до судді й не дістав різок.

Коли я звівся на ноги, червоний од сорому й гніву, джентльмена в жовтому не було й близько. На мій подив, зникла й Кіт. Вона жодним словом не підтвердила того, що я кажу правду, і навіть не лишилася, щоб мене потішити. Отож я стояв посеред вулиці самотній і скривджений.

Але я був несправедливий до Кіт. Раптом вона вийшла з брами, гостро позирнула на воротаря, показала язика перехожим, що й досі насміхалися з мене, і без зайвого слова повела мене геть. Коли вона потисла мою руку, я зрозумів, що не все ще втрачене.

— Я довідалась, де він мешкає, — заявила вона, коли ми відійшли на безпечну відстань.

— А я ніяк не міг збагнути, де ти заподілася.

— Все одно я нічим би тобі не допомогла, — пояснила вона. — Аби можна було зарадити силою, ти б обійшовся й без мене. Але я знала наперед, чим усе скінчиться, тому й трималася віддалік. Він і гадки не мав, що ми з тобою друзі, й спокійнісінько поїхав далі. Один раз озирнувся, щоб пересвідчитися, чи ти не йдеш назирці, а на мене не звернув ніякої уваги. Потім заїхав у двір, і, зауваживши, як слуга взяв від нього коня, я зрозуміла, що він там мешкає, хоч, може, це й не його дім.

— Де ж той дім? На Стренді?

— Трохи вбік. Над самою річкою. Це один із тих будинків, що здіймаються просто з води. Невеликий, чи, може, то так здається, бо він затиснутий між двома здоровими кам'яницями.

— Щиро дякую. Молодчага ти, Кіт. Але, — додав я нерішуче, — що ж робити далі?

Кіт призналася, що цього вона й сама не знає.

— Однак для нас багато важить уже те, що ми знаємо, де його знайти, і знаємо, що рукопис десь у тому будинкові.

— І я його дістану будь-що-будь, — урочисто мовив я, хоч нізащо в світі не міг би сказати, як це здійснити.

Стукати в двері й вимагати назад п'єсу було б безглуздо. Якби йшлося про вкрадені гроші чи коштовності, то за допомогою Шекспіра ми могли б одержати в судді ордер на обшук будинку. Але чи схоче суддя розшукувати загублену п'єсу? Проте що більше я думав про цю справу, то важливішою вона мені здавалася. Джентльмен у жовтому поводився дуже підозріло.

А що коли пробратися в будинок без ніякого ордера чи дозволу й забрати свою власність самому? Ми повернули назад і пройшли, начебто гуляючи, по вулиці, де стояв той дім. Це була триповерхова будівля, що здавалася мізерною поряд з великими будинками обабіч. У двір можна було попасти тільки через подвійні квадратові ворота, замкнені важкими залізними засувами і пооббивані здоровими цвяхами — одчинив би їх хіба що таран. На першому поверсі було тільки одне заґратоване віконце. В районі Стренда більшість будинків були надійно захищені, бо вулиця лежала поза міськими мурами, і її не вартувала нічна сторожа. Коли я нагадаю вам, що в Лондоні щороку вішали триста злочинців, то ви самі зрозумієте, яка там потреба у важких засувах.

— Тут нічого не вийде, — сказала Кіт.

Я був теж такої думки і звів погляд на верхні вікна. Кожен поверх виставав футів на два над нижнім, отож дім нависав над вузькою вулицею, наче скеля. Якби то була справжня скеля, я б ще видряпався на неї, але на гладенькій потинькованій стіні не було за що учепитися.

— Може, нам пощастить знайти якийсь вхід з протилежного боку? — мовив я.

— Навряд. По-моєму, всі оці будинки спускаються мурами просто в річку. От аби був човен, ми б поглянули, чи немає в стіні дверей.

Ми звернули в провулок, сподіваючись, що вийдемо на вулицю позаду будинку. Але, як ми й боялися, він привів нас до позеленілих од водоростей сходів, що вели прямо в сірі води Темзи. З східців нам було видно ярдів на сто берег річки, яка круто вигиналася в цьому місці. Ми легко знайшли будинок джентльмена в жовтому завдяки високим сусіднім кам'яницям; його задня стіна спускалася у воду. Поки ми дивилися, на горішньому поверсі відчинилося вікно, і в ньому з'явились голова й плечі слуги. Він висипав з відра сміття, і воно плюснуло у воду.

— Те вікно не заґратоване, — сказав я.

— Але біля дому немає ні причалу, ні сходів, — одмовила Кіт.

Майже всі великі будинки мали вхід не тільки з вулиці, а й від річки, бо вона була найвигідніша дорога з Вестмінстера до лондонських околиць.

Я вдивлявся в дім, примруживши очі. Полудневе сонце яскраво освітлювало його, і кожен горбик чи щілина в стіні вирізнялася смугою тіні. На цім боці будинку стриміло чимало балок.

— Я зумію добратися до того вікна, — нарешті мовив я. — Мені тільки потрібен човен і… чекай-но… штук шість кинджалів.

— Штук шість чого?

— Кинджалів. Я стромлятиму їх у балки, там де немає іншої опори. Гадаю, ми дістанемо шість кинджалів, еге ж?

Тепер, коли в мене з'явився справжній план, Кіт занепокоїлась. Але я швидко заспокоїв її, і вона погодилася зробити все, що треба.

Ми поклали здійснити наскок присмерком, коли менша небезпека, що нас помітять з човнів, які плавають по Темзі, і водночас буде ще не зовсім поночі, щоб я міг роздивитися в кімнатах. Пробиратися в дім серед ночі не було рації, бо тоді довелося б запалити свічку. До того ж о восьмій вечора на річці настане приплив, вода підніметься високо, і мені буде ближче дряпатися до вікна.

Ми найняли човен на сім годин. Човняр спочатку вагався, боячись доручити його хлопчакам, проте я швидко переконав його, що вмію гребти. Ми сказали, що хочемо прогулятися до Вестмінстера, а потім, коли зійде місяць, попливти униз за течією під час відпливу. Він побажав нам приємної прогулянки.

Кинджали ми взяли в театрі, а також довгий мотуз, що міг стати мені в пригоді, коли я злізатиму вниз. Як тільки скінчилася вистава, ми пішли на Стренд. Кіт несла клунок з жіночим убранням, що його вона взяла в костюмерній. Коли ми минули Лінкольн-Ін й опинилися в полі, вона перебралася на дівчину. Кіт мала вартувати на вулиці. В жіночому вбранні вона не викличе ніякої підозри і якщо потрапить на очі джентльменові у жовтому, то він не впізнає у ній хлопця, що йшов за ним уранці. Нарешті, в жіночому вбранні їй буде легше грати призначену для неї роль, л яка ж то була роль? Ви, напевно, гадаєте, що ми не обміркували найважчу частину нашого плану: що ж робитиме джентльмен у жовтому та інші мешканці будинку, поки я порпатимуся в їхніх манатках?

Кіт сама зголосилася відвернути їхню увагу. Я спробував був одраяти її від такої небезпечної справи, але вона страшенно обурилась.

— Мені нічого боятися — я акторка. Я зроблю це залюбки. Ой Піте, — додала вона докірливо. — Ти ж обіцяв, що не трактуватимеш мене як дівчину!

— Гаразд, — сказав я. — Пробач мені. І не забудь: як тільки проб'є восьму, ти починаєш.

— Щасти тобі! Та будь обережний.

Я пішов по човен. Сонце вже сідало за Вестмінстерським абатством. Починався приплив, і гострий дух моря бив мені в ніздрі.

Я взяв весла, сів у човен і поплив повноводою річкою.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

ЗМОВА НАД ТЕМЗОЮ

Правду казати, коли я підплив до будинку, відстань до найнижчого вікна здалася мені величезною. А я ж надумав вилізти на горішній поверх, бо такої ранньої доби в спочивальнях ще, мабуть, нікого не було.

На щастя, я не боявся висоти. Адже вдома мені безліч разів доводилося вилазити на стрімкі скелі, що під ними була кам'яниста безодня, а не вода, яка полегшила б падіння.

Я взяв човен о чверть на восьму. Але поки я в сутінках шукав, до чого б його припнути, до восьмої лишилося всього кілька хвилин. Вода плескалась об стіну. Я встав, і човен голосно заскрипів. Над річкою лунав гучний спів гуляк, що віддалік, кривуляючи, пливли човном до Вестмінстера. Полум'я їхніх смолоскипів кидало червоні відблиски в зелені вечірні сутінки. Якщо хто в цю мить і дивився на Темзу, то він швидше звернув би увагу на веселе товариство і навряд чи помітив би невиразну постать, що притулилася до стіни будинку.

Припнути човен було ні до чого. На щастя, я захопив усі кинджали, що їх познаходив у театрі. Один я встромив у дерев'яну підпору, що виставала з кам'яної підвалини. Він увійшов неглибоко, бо дерево було тверде. Я вийняв кинджала і встромив його знову, доклавши більше сили. Цього разу ніж застряв міцно. Я обв'язав кодолу навколо хрещатого держака і наладнався лізти вгору.

Найважче було подолати перші десять футів. Ставати я не мав на що і мусив удатися до кинджалів, щосили заганяючи їх у дерев'яні балки. А встромити кинджал у тверде дерево — нелегке діло, надто коли стоїш на іншому кинджалі й обережно тримаєшся рукою за третій. Щоразу, коли я переносив вагу свого тіла на новий кинджал, душа моя ховалася в п'яти, і я увесь зіщулювався, чекаючи, що от-от шубовсну у воду. І щоразу, коли я знімав ногу з нижнього кинджала, на серці в мене ставало радісно й легко.

Потім справи пішли на краще. Я досягнув балок, що на три-чотири дюйми[16] витикалися з гладкої стіни. Тепер у мене було за що триматися і куди ставити ногу. Над собою, трохи ліворуч, я побачив одчинене вікно. Я вирішив обережно зазирнути і, коли виявиться, що в кімнаті нікого немає, залізти всередину. Дзиґарі як не видно проб'ють восьму. Кіт розпочне виконувати свою частину плану, і тоді не можна буде гаяти жодної хвилини.

Але мені не пощастило. Кімната була не порожня. Дотягнувшися до підвіконня, я почув чоловічі голоси. І треба було мені лізти до горішнього вікна!

— У мене немає бажання класти голову під сокиру ката в Тауері, — пролунав голос джентльмена в жовтому, і то так раптово й гучно, що я замалим не зірвався й не полетів униз. — Атож, я знаю, що інші говорили те саме, а проте всі вони загинули на ешафоті. Та цього разу все буде по-іншому.

— Гай-гай, мій любчику, — перебив його лагідний насмішкуватий голос. — Геть усі вважають, що в них буде по-іншому.

Примостившись безпечніше, я став уважно дослухатися. Хоч мені було вельми незручно стояти, приліпившись до стіни, наче та муха, але я на це не зважав, бо розмова виявилася надто цікава. На щастя, місця для ніг було досить, і я міг постояти кілька хвилин, розслабивши м'язи.

— На жаль, не можу звірити вам усі деталі нашого плану, — відмовив роздратовано джентльмен у жовтому. — Тоді б ви не каркали, як та стара ворона. В усякому разі ви ж знаєте Мортона.

— Мортона? — Чоловік здивувався не менше за мене. — Ви маєте на увазі Філіпа Мортона? Він теж устряв у це діло?

— З головою.

Хвилину тривала мовчанка. Потім той другий заговорив іншим тоном:

— Коли й Мортон із вами, тоді це зовсім інша річ. В цьому молодикові є щось демонічне. Я пригадую, як він уперше з'явився в Уайт-холі, королева подивилася на нього й сказала Есексові: «До двору завітав сам диявол». І зустріла його так, наче то справді був сатана.

— Я знаю, — підтвердив джентльмен у жовтому. — Він їй цього не подарував.

Цю мить усі дзиґарі в Сіті почали бити восьму. Я притулився до стіни, готовий негайно діяти. Ті двоє й далі провадили спокійну розмову, але я не почув нічого нового. Проте мені вже стало ясно, що йдеться за державну зраду і що до неї причетний мій заклятий ворог сер Філіп Мортон.

Гуп! Гуп!

Я почув далекий глухий стукіт. З протилежного боку Кіт несамовито гуркала у ворота.

— Що там сталося? — спитав джентльмен у жовтому.

— Хтось стукає, — розгублено відповів другий.

— Але хто?

Видно було, що вони перелякалися. Коли в людини нечисте сумління, то навіть раптовий стукіт у двері може її сполохати.

— Піду побачу, — мовив джентльмен у жовтому, і я почув, як він одсунув стілець і відчинив двері. Він крикнув щось униз — я не добрав слів — і повернувся до свого гостя. — Кажуть, там на вулиці якась дівчина. На неї напали грабіжники. Вона кричить і стукає у ворота. То, може, зійдемо вниз?

— Авжеж, ходімо. Нічого, що ми залишимо на столі… оце?

— Бог з ним! То ніякий не доказ.

— Тоді підемо вниз і втішимо бідолашну дівчину.

Як тільки двері за ними зачинилися, я вскочив через підвіконня до кімнати.

Вона була невелика. Я вмить озирнув усе, що в ній було: високий мисник, кілька стільців та ослонів, скриня, стіл, що на ньому стояло вино й незапалені свічки, а також купа книг та паперів. Я ледве не затанцював од радощів, побачивши свій рукопис, що лежав під стосом якихсь листів і домашніх рахунків.

Аби я був розумніший, то, мабуть, вчинив би інакше: напхав би за пазуху тих паперів або принаймні підніс кілька аркушів до вікна й прочитав, що там написано. Правда, джентльмен у жовтому запевнив свого приятеля, що в паперах немає ніяких доказів, але я міг би запам'ятати деякі імена, і згодом це стало б мені у великій пригоді — не мав би я тих злигоднів, що довелось мати.

Та на той час я ще не мав потрібного досвіду і не знав, як діяти в таких випадках. Я був звичайнісінький хлопець, який тремтів, боячись, що кожної миті джентльмен у жовтому може зайти до кімнати — хоч би по вино, щоб підживити «бідолашну дівчину». Я знайшов те, по що прийшов, і не хотів гаятися жодної миті. Сховавши під камзол важкий згорток, я почав вельми обережно злазити по стіні.

Шлях униз був аніскілечки не легший, ніж угору. Над річкою спадала темрява. Мені щоразу доводилося мацати ногою по стіні, шукаючи опори. А коли я дістався до своїх східців із кинджалів, то ще й мусив витягати їх один за одним, що нижче спускався. Щоб вирвати кинджал із стіни, треба було добре його посіпати, і я кожного разу ризикував утратити рівновагу і спорснути з своєї хисткої опори. Витягаючи кинджали, я стромляв їх за пояс і зрештою набув вигляду справжнього пірата. Щоправда, в темряві важко було б сказати, на кого я скидався.

Але найбільше я наморочився, поки попав ногою в човен, що звільна гойдався на хвилях, припнутий кодолою, але, як і слід було чекати, трохи відплив з того місця, де я його залишив і де сподівався його знайти. Проте це вже мене не дуже турбувало: найбільша небезпека лишилася позаду, а вимокнути я не боявся. Врешті я таки сів у човен, навіть не замочивши ніг. Саме в той мент один кинджал випав у мене з-за пояса і бовтнув у воду. «От біда! — подумав я. — Доведеться тепер купувати новий. Але це краще, ніж залишити в стіні такий красномовний доказ».

— Це, мабуть, водяний щур, — пролунав голос джентльмена у жовтому, і я з жахом побачив його голову, що висунулася з осяяного свічкою вікна. — Е ні! Там якийсь човен!

Я ще не одв'язав кодоли, а для того, щоб опустити у воду весла й відпливти на безпечну відстань, де він мене не зможе влучити з пістолета, потрібно було хвилин зо дві.

Краще приспати підозру… Я знав, що з вікна човен здається темною плямою, а моя постать — невиразною тінню. Спробуй розібрати, чи в човні сидить один чоловік, чи двоє, щільно пригорнувшись одне до одного.

— Люба моя! — сказав я хрипким басом.

— Серце моє! — відповів сам собі жіночим голосом, захихотів і зразу ж злякано промовив. — Ой Роббі, на нас хтось дивиться!

— Геть звідціля! — гукнув джентльмен у жовтому. — Носить вас тут лиха година. Воркуйте собі деінде, а не під нашими вікнами. Це пара закоханих дурнів… — пояснив він, одходячи від вікна.

Я випростав весла і щодуху поплив геть.

Повернувши човен власникові, я прийшов до умовленого місця біля Темпл Бару. Кіт уже мене чекала. Вона й досі була в жіночому вбранні.

— Рукопис є! — переможно сказав я. — А ти чого регочеш?

Кіт пирхала від сміху, наче чайник, що от-от закипить.

— Я їх піддурила… ой, як я їх піддурила! — ледве вимовила вона. — Вони навіть вирядили слугу, щоб той провів мене до міської брами. Такі чуйні були, що мені просто соромно. Частували мене вином, щоб я отямилася після переляку.

— Он чому ти хихочеш, наче восьмирічна дівчинка, — сказав я і взяв Кіт за руку — вона ж бо ледве стояла на ногах.

Додому ми добралися пізно. Кіт заходилася шукати чогось попоїсти, а я квапливо засвітив свічку. Мені кортіло відразу ж переконатися, що п'єса ціла.

Так, рукопис був увесь, до останньої сторінки. Мене збентежило лише одне: в середині п'єси, там де хор проказує свій довгий монолог, були підкреслені слова:

… гармаш моторний

підносить до гармати свій запальник

диявольський і сіє смерть…[17]

Я добре пам'ятав, що не підкреслював цих слів. Їх міг підкреслити тільки завідувач шумовими й світловими ефектами, але він, певна річ, мав власний примірник п'єси. Звичайно, це була дрібниця, але вона не давала мені спокою. Я показав підкреслене місце Кіт, але й вона не могла знайти ніякого пояснення.

— А це що? — спитала вона, перевертаючи рукопис і вказуючи на рядки, що були надряпані на звороті останньої сторінки. — Невже ти у вільний час компонуєш вірші? Ой, скільки тут покреслено!

Я здивовано витріщився на чорні рядки, написані незнайомою рукою. Після численних виправлень у невідомого автора вийшов такий вірш:

Зверни сюди непишне око, брате,

Вчитайся; цим сонетом я хотів

І нашу дружбу, і тебе вітати,

Слова ж і розум бліднуть між рядків!

Тож вибачай мені на вбогім хисті —

Инакше оспівати я не міг.

Не кебетливий я, не проречистий,

Аби вславлять товаришів моїх.

Суть, а не форму втям тут неодмінно,

Хай думка важить слова на письмі.

Рум'янцем так шаріє Прозерпіна,

Обнявшись із Плутоном у пітьмі,

Напевне, як і ці гарячі побажання

І всі на іменини привітання.

Це був сонет, і до того ж, на мій погляд, поганенький.

Внизу стояв напис: «Підготувати двадцять шість примірників» і помітка, що наказ виконано.

— Нікчемний вірш, — зауважив я. — Мені було б за нього соромно. Якась нісенітниця.

— Навпаки, — заперечила Кіт. — Закладаюся, що в ньому є глибокий зміст. От тільки як його виявити. На мою думку, тут тхне державною зрадою!

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

ЗАГАДКА СОНЕТА

І справді, вірш був якийсь чудний.

— В ньому є щось непевне, — мовив я.

— Авжеж, є, — погодилася Кіт. — Та ще й дуже непевне.

Самі подумайте. На перший погляд у вірші не було нічого підозрілого. За тих часів, коли я був ще хлопець, вірші складали всі. Часто-густо замість вітального листа чоловік складав сонета й посилав приятелеві на день народження, на весілля чи ще на якийсь знаменний день. Такий сонет міг стати високопоетичним твором, коли його склав, скажімо, Шекспір, але часом він був навіть не вартий паперу, на якому його написано.

Та в даному випадку кожний читач легко зауважить, що вірші джентльмена в жовтому (якщо скомпонував їх справді він, а не хтось інший) не належали до поетичних шедеврів. Перечитайте їх ще раз і ви побачите: авторові потрібно було чотирнадцять рядків лише для того, щоб досить плутано й нескладно сказати, що йому не вистачає слів висловити свої почуття.

— Якщо він не може висловити свої почуття, — сказала Кіт, — то навіщо писати вірші?

— Та ще й переписувати їх у двадцяти шести примірниках, — здивовано докинув я, пригадуючи, як на кару за невивчений урок учитель примушував мене переписувати кілька разів той самий текст.

— Фальшива скромність! Насправді він, мабуть, вважає, що створив поетичний шедевр.

— А Прозерпіну й Плутона вставив сюди зовсім не до речі, — переконано заявив я.

Коли щодня розмовляєш із такою людиною, як Шекспір, то в кожному разі навчишся відрізняти погані вірші від гарних.

— Маєш слушність, — погодилася Кіт. Плутон — володар підземного світу, похмурого, холодного царства тіней. Отож його обійми швидше студять, ніж гріють. Я, коли йшлося б про тепло, придумала б якесь інше, справді поетичне порівняння. Сказала б, що мої почуття палкіші за сонце чи то за вогонь.

Я був певний, що насправді вірша написано зовсім не для того, щоб привітати когось із днем народження. Автор скомпонував його з якоюсь іншою метою, аніскілечки незважаючи ні на зміст, ні на поетичність. Він прагнув тільки одного: надати сонетові якесь таємне значення.

— Послухай-но, — сказав я і прочитав:

Слова ж і розум бліднуть між рядків!

Хіба ж не видно! Він закликає читати між рядками.

— А що він каже далі! — схвильовано вигукнула Кіт:

Суть, а не форму втям тут неодмінно,

Хай думка важить слова на письмі.

— Навіщо він ужив слово «напевне»? — спитав я, вказуючи на передостанній рядок. — Мені здається, воно тут зовсім недоречне.

— Та тут увесь вірш недоречний. Хіба можна сказати, що гарячі побажання шаріють рум'янцем?

— А чому він пише слово «инакше» з літерою «и»? Адже ми пишемо «і» — «інакше».

— Він, певно, гадав, що так воно звучить урочистіше.

— Двадцять шість примірників, — промимрив я. — Для кого? Може, для двадцяти шести змовників?

Кіт сказала, що це її зовсім не здивувало б. А мене — після підслуханої розмови — уже ніщо не могло здивувати

Так ми сиділи над тим віршем, поки не догоріла свічка; але ця обставина не мала тепер для нас ніякого значення: ми ж бо вже знали сонета до останнього слова. Та чи пощастило нам, спитаєте ви, збагнути таємний його зміст? Далебі, ні!

Згодом ми зрозуміли, що розгадка таємниці маячіла перед самісінькими нашими очима, і лаяли себе дурнями за те, що не змогли розгледіти її. Адже ми напали на слід, коли дивувалися, навіщо автор писав слово «інакше» з «и». Якби ми поміркували над цим іще трошки, то все б стало видно, як на долоні; однак ми цього не зробили… Як тільки погасло світло, згасла й надія відкрити таємницю; проте нам це й на думку не спало, і ми ще довго сиділи в темряві й марно сушили собі голови.

Я питаю себе: чи й справді розгадка була така очевидна? Коли нам її показали, нам здалося, що вона дуже проста. Тож подивіться ще раз на сонет, перш ніж я вам її відкрию. Може, ваш розум виявиться гостріший, ніж наш.

Що ми мали робити?

Кинути далі дошукуватися таємниці тільки тому, що не змогли самі знайти ключа до неї? Але ж ми розуміли, що натрапили на змову, про яку слід було сповістити державні власті.

Може, розповісти про все Шекспірові? Не дуже мені хотілося робити це: тоді довелося б признатись, якого я вклеїв дурня з рукописом його п'єси.

А може, нам самим піти до міського шерифа? Та чи повірить він нам на слово? Адже єдиний наш доказ — не зовсім доладно написаний сонет. У мене було передчуття, що він не надто добрий знавець поезії. А хто ми для нього такі? Два шибеники з-серед тих непутящих лицедіїв, що нахабно перенесли свої вертепи за межі міста, аби втерти носа шерифові, мерові та іншим можновладцям.

— Шериф прожене нас — оце і все, чого ми досягнемо, — зневірено мовила Кіт.

— Або прискіпається: хто ми та звідки? А нам з тобою це так потрібно, що аж нікуди!

— А все ж таки доведеться ризикнути. Якщо ті люди й справді казали все те, що ти розповідаєш…

— Авжеж, казали! Чи ти гадаєш, мені це все наснилося?

— Якщо так, то справа дуже важлива, і ми не повинні мовчати.

— Придумав! — нараз вигукнув я. — Давай звернемося до сера Джозефа Вільямса!

— Сер Джозеф Вільямс? Але ж, Піте, він радник королеви, великої руки людина…

— Нам і потрібна великої руки людина, — заперечив я. — Ти сама сказала, що справа важлива. Адже сер Джозеф родом з Камберленду. Він народився в Нью Голі, в благословенному затінку гори Скідоу. Змалку ходив до нашої школи.

Я всміхнувся, згадавши, як нам, хлопчакам, надокучило безперестану чути ім'я сера Джозефа. Вчитель при кожній нагоді ставив нам його за взірець як блискучого учня.

Не один, не два, а цілих двадцять разів чув я розповідь про нашого колишнього учня Джо Вільямса, про те, як він вступив до Королівського Коледжу Оксфордського університету, здобув учене звання, поїхав за кордон, став викладачем іноземних мов, а згодом попав до двору і зробив блискучу кар'єру на службі в королеви.

Тепер настав час ужити собі на користь земляка, що про нього нам стільки товкмачили.

— Завтра ми перш за все розшукаємо його дім. Він не відмовиться прийняти свого одно-сума, хоч ми вчились у Кезіку в різний час.

Як я зрадів і навіть трохи здивувався, коли вийшло на моє.

Нам пощастило: сер Джозеф був дома і мав вільний час. Коли я назвав слузі своє справжнє ім'я і сказав, що вчився в тій самій школі, що й сер Джозеф, але дещо пізніше, він не примусив нас чекати жодної хвилини.

День був сіверкий, і сер Джозеф сидів перед каміном, де палахкотів яскравий вогонь. Він прихилив голову до спинки високого фотелю, і його довгасте обличчя випромінювало не менше тепла й веселощів, ніж омахи полум'я, що вистрибували з вугілля, наче танцюючи.

— Браунріг? Браунріг? Заходьте, хлопці. Від цього імені на мене повіяло димом палахкотливого торфу! — Що нового в Камберленді? Ви, часом, не принесли мені ромового крему?

— Боюсь… боюсь, що ні, сер, — відповів я затинаючись. — Ми… ми давно вже з Камберленду. Аби ми знали, що ви…

— Гаразд, гаразд, — швидко мовив він, зауваживши моє збентеження. — Це я жартую. Мій кухар готує такий крем, що його нізащо не відрізниш од тамтешнього. Ось зараз ви його скуштуєте. Та сідайте ж бо, сідайте! Як там Кезік, Кроствейт, Трелкелд та інші місця? Страшенно важко добиратися до них. Та якби я не був прив'язаний до двору, то частенько відвідував би домівку.

Ми ніяк не могли викласти своєї справи, бо він без угаву розпитував нас про рідні місця. Врешті я вибрав слушну мить і почав свою розповідь. Він слухав мене, не перебиваючи, аж доки я скінчив. Потім спитав:

— Це, часом, не витвір твоєї фантазії, хлопче?

— Ні, сер!

Я показав йому рукопис і написаний на звороті останньої сторінки сонет. Він прочитав його, стиснувши губи.

— Кепський вірш, — зауважив він. Потім в його очах заблищала усмішка. — Але нічим не гірший за десятки тих, що їх ми самі писали замолоду, коли були закохані. Не можна стяти людині голову за те, що вона пише погані вірші.

— Шкода, — мовила Кіт, що досі здебільшого мовчала.

— Знаєте, що я зроблю? — сказав, поміркувавши хвилину, сер Джозеф. — Сам я не можу в цьому розібратися, проте знаю одну людину, що добере змісту, якщо, звичайно, тут є якийсь прихований зміст. Я надішлю цей рукопис йому. Не турбуйтесь, ми не дозволимо, щоб п'єса містера Шекспіра знову потрапила не в ті руки. Її пильнуватимуть, як державного документа. Правду казати, якщо ви матимете слушність щодо шифру, то п'єса відразу ж набуде ваги державного документа.

— То ми вам ще будемо потрібні? — спитав я.

— О, безперечно. Вам доведеться ще раз ствердити все присягою і підписати свої свідчення. Ви вільні сьогодні увечері?

— Так, сер, після вистави ми зовсім вільні.

— Тоді домовимося на сьому годину. Тим часом не кажіть нікому ані слова. Зрозуміли?

— Так, сер.

Сер Джозеф посіпав себе за вухо.

— Ми зустрінемося не тут, — врешті сказав він. — Приходьте в дім сера Роберта Сесіля. Де він живе, вам покаже кожний. Це великий дерев'яний будинок на Стренді, обмурований цеглою. Проти нього такий гарний гладенький пішохід. Спитаєте сера Роберта. І ще одне, Браунрігу…

— Слухаю, сер?

— Пильнуй себе. Будь весь час насторожі.

Його попередження мене врадувало. Очевидячки, він сприйняв нашу розповідь навсправжки. Можливо, мені поки що не загрожувала ніяка небезпека. Навряд чи джентльмен у жовтому відразу помітить серед купи паперів на столі, що рукопис зник. А якщо й помітить, то, може, подумає, що поклав його деінде. До того ж скидалося на те, що рукопис уже непотрібний: сонет був переписаний у двадцяти шести примірниках, отож джентльмен у жовтому не дуже його й розшукуватиме.

— В кожному разі, — запевняв я Кіт дорогою додому, — джентльмен у жовтому не знає, що мені відомо, де він живе. А вже йому й на думку не спаде шукати зв'язок між мною, бідолашною дівчиною, яку він потішав учора ввечері, та двома закоханими в човні.

Проте я не шкодував, коли день минув без пригод. У Лондоні часто трапляються дивні речі. По темних завулках раз у раз помирають люди, і правосуддя не може розшукати вбивць. У горах, коли хтось кричить пробі, люди чують його лемент за милю і збігаються на допомогу. Але в Лондоні передсмертний зойк тоне у вигуках крамарів і вуличних торговців, серед гуркоту коліс і бамкання дзвонів. Мертве тіло може пролежати в риштаку цілу годину, перш ніж хто поцікавиться, що сталося з бідолахою, — всі вважатимуть, що він просто упився. Я взяв до уваги пораду сера Джозефа і ввесь час був насторожі, бо не дуже хотів, щоб мені встромили в спину кинджала.

Пробило сьому, коли ми постукали в двері, будинку сера Роберта Сесіля. Нас, очевидно, чекали. Ледве я почав затинаючись пояснювати, хто ми й чого прийшли, як нас пустили і провели сходами й коридорами в оббиту дубом кімнату. Сер Джозеф грівся чи то намагався зігрітися біля слабенького вогню, що ледь нидів у величезному каміні.

— Оце ті хлопці, — весело мовив він.

З-за столу на нас похмуро дивився сер Роберт Сесіль.

Його зовнішність не дуже впадала в око. Ви б сказали, що це звичайнісінька людина та й годі. Він був убраний у все чорне, окрім хіба накрохмаленого білого коміра. Я знав, що його батько — славнозвісний лорд Берглі, а сам він дуже значна особа, близька до королеви. Лише згодом я дізнався, що він очолює таємну поліцію.

Він поворушився й зітхнув. Увесь той час, поки ми були там, він жодного разу не встав із стільця, і я б ніколи не здогадався, що він каліка, горбань.

— Ще одна змова? — стомлено запитав він.

— Це ми маємо вияснити, — зауважив сер Джозеф. — Послухайте пригоду Браунріга з його власних уст.

Я знову розповів усе, що знав. Детально змалював джентльмена в жовтому і його дім. Кіт теж додала деякі подробиці. Тим часом сер Роберт стругав одне за одним гусячі пера маленьким ножиком із срібною колодочкою і клав їх на свій каламар. Нарешті він озвався:

— Ваш джентльмен у жовтому — сер Девід Вікарс. Від деякого часу він у нас викликає підозру.

Кіт переможно позирнула на мене. Я моргнув їй у відповідь, та, зауваживши, що сер Джозеф дивиться на мене, почав був червоніти, але враз він теж підморгнув мені. Він стояв за спиною сера Роберта і міг строїти мені смішні міни.

— Мортон? — провадив сер Роберт. — Це вже дещо несподіване. А інших імен ти не чув?

— Ні, сер, на жаль, не чув, сер.

— Мортон з Камберленду, Вікарс з Нортамберленду. Гм! — Сер Роберт повернувся на стільці і кисло всміхнувся до сера Джозефа — Ненадійний народ на Півночі, Вільямсе!

— Годі вам, я сам із Камберленду! Та й оці хлопці звідти. Там є і добрі й лихі люди, так само, як і скрізь.

— Авжеж, авжеж. — Сер Роберт узяв перо й почав ним гратися, качаючи по чорній поверхні столу. — Та зважте, Вільямсе, на те, що останній заколот стався саме на Півночі.

— Це було двадцять п'ять років тому, якщо не більше.

— Байдуже коли. Боюсь, що не всі північні джентльмени затямили собі нашу науку. Бо ж ось приходять ці хлопці й розповідають про сера Філіпа Мортона. Знову Північ! Гадаєте, що це випадковий збіг? Може й так. Але коли ми довідаємось імена двадцяти шести джентльменів, що одержали той сонет, то, напевно, у нас буде чималенька колекція значних і стародавніх північних імен.

— Ви розкрили, що це означає? — поспіхом запитав сер Джозеф: йому, очевидячки, не дуже подобалася така розмова.

— Я надіслав сонета кузену Френсісові. В нього є свої способи. Він звичний до таких речей. Мабуть, він уже прийшов. Якщо тільки горішок не виявився затвердни на його зуби.

Напевно, все вийшло гаразд, бо за кілька хвилин у двері тихенько постукали, і до кімнати зайшов джентльмен, несучи під пахвою пакунок, загорнений у шмат чорного оксамиту.

— Ну як, Френсісе?

— Все виявилося дуже легко, — сказав гість, розмотуючи пакунок і кладучи на стіл мій рукопис. — Один з найпростіших шифрів у світі. Гадаю, ви самі з першого погляду зрозуміли б, у чім тут річ.

— У мене є інші справи, — лагідно зауважив сер Роберт. — Але чому ж усе виявилося так легко?

— Та от візьмімо хоча б слово «инакше». — І сер Френсіс Бекон вказав на потрібний рядок випещеним пальцем. — Навіщо він розпочав це слово з «и», коли треба писати «і»?

— Хіба я знаю? — відповів сер Роберт. — Я не поет.

Сер Френсіс пирхнув і вдоволено озирнув нас із виразом переваги. У нього були розумні, холодні, наче в змії, очі.

— Тому що, джентльмени, він хотів почати цей рядок з літери «и». Це йому було необхідно. А на «и» не зразу знайдеш слово, яке пасувало б до розміру й змісту його вірша. Це дитячий шифр. Ану, хлопче, — сказав він, підкликавши мене до столу, — прочитай серові Роберту це таємне послання.

— Таж… — почав був я і нараз усе збагнув. Треба було прочитати підряд початкові літери кожного рядка сонета.

ЗВІСТИНАСХРОНІ.

— Звісти нас… звісти нас хроні, — сказав я.

— От бачите, — промовив сер Френсіс.

— А що це, з вашого дозволу, означає? — спитав сер Роберт.

— Атож, — докинув сер Джозеф. — До чого воно? «Звісти нас хроні»? Як ви це поясните, сер Френсіс?

— О, дуже просто. Змовників чомусь пойняв неспокій. Вони хочуть удатися до надійнішого способу зв'язку: адже їм треба надсилати одне одному повідомлення, листуватися…

— Так, але до чого ж тут хрін?

— Це випробуваний спосіб передавати листи. Ви надрізаєте корінець хріну, вкладаєте всередину невеличкий згорнений папірець і посилаєте куди треба кошик з городиною. От і все.

— А як же сік? — спитав я.

Сер Френсіс подивився на мене так зверхньо, ніби я не мав права говорити без його дозволу.

— Авжеж, чорнило, мабуть, розпливеться, — зауважив сер Роберт.

— Якщо бажаєте, я можу влаштувати спробу.

— Не бачу в цьому сенсу, — відповів його кузен, бавлячись пером. — Звичайно, ми можемо встановити нагляд над шляхтичами, що викликають підозру, але, — зітхнув він, — шпигуни коштують дорого. Для того, щоб простежити, кому і звідки приносять городину, потрібна буде ціла армія агентів. Не уявляю, як це можна зробити. Сер Мортон, наприклад, поїхав у Камберленд. Як нам підіслати шпигуна в його дім?

Деякий час усі ніяково мовчали. Перший заговорив сер Джозеф Вільямс.

— Хіба у вас не досить доказів, щоб одразу заарештувати декого з цих людей? От хоча б Вікарса, котрого наш юний друг так влучно назвав «джентльменом у жовтому».

— Зробити це можна, — погодився сер Роберт, — але я вважаю за краще не чіпати його, поки ми довідаємось імена інших змовників.

— Можна його допитати.

— Не люблю я… допитів, — одказав сер Роберт, здригнувшись од відрази — Не можна покладатися на те, що кажуть люди на тортурах. Вони можуть обмовити і винного, і невинного. Краще стежити й стежити, аж поки все стане відомо, а тоді враз схопити.

Розмова тривала далі. Всі висловлювали різні гадки, але справа не посунулася ні на крок.

Я стояв біля столу, переступаючи з ноги на ногу, і дослухався до суперечки. І раптом мені сяйнула думка:

— Я знаю, сер!

Всі подивились на мене: сер Френсіс зневажливо, сер Джозеф підбадьорливо, сер Роберт… Його обличчя скидалося на маску. Він крутнув перо і сказав самими губами:

— Говори, хлопче.

— Може, мова мовиться не про хрін, а про схрон — вежу в Камберленді, наприклад вежу сера Філіпа Мортона. Тоді повідомлення треба читати так: «Звісти на схроні».

Лице сера Роберта було ще байдужіше, ніж досі. Але сер Джозеф ляснув себе по широких штанях і вилаявся.

— Хлопець сказав, як у око вцілив! Адже я сам із Камберленду, але так давно виїхав з дому, що хай мене дідько візьме, коли я згадав би за це.

Сер Роберт постукав по столі.

— Поясніть, прошу вас, про що ви говорите.

— Схрон, — почали ми одночасно з сером Джозефом і розповіли серові Роберту, які вони є, додавши, що Філіп Мортон теж має таку вежу, тільки вважається, що вона зачинена і що в ній ніхто не живе.

— Ідеальна штаб-квартира для змовників, — зауважив сер Джозеф. — Закладаюся головою, що саме за це і йдеться в посланні. Це ж одразу видно.

Сер Роберт обмірковував нове відкриття. Біле перо знову закрутилося млинком по чорній поверхні дубового столу, і, здавалося, ціла вічність минула, перш ніж його тонкі губи ворухнулися.

— Цю справу варто розслідувати. Комусь доведеться поїхати в Камберленд.

Він підвів голову й подивився мені просто у вічі.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

ТАЄМНІ АГЕНТИ

Так я вступив до таємної поліції королеви.

Думаю, що дев'яносто дев'ять із ста простих людей і гадки не мали, що така існує. Вони бачили або, ймовірніше, чули, що королева Єлизавета вільно буває серед своїх підданців — відвідує церкву, танці, їздить по околицях і, якщо її ласка, зупиняється побалакати з Томом, Діком чи то Гаррі. Знали, що багато хто сподівається її смерті. Знали, що раз у раз учинялися замахи на її життя, і вона рятувалася лише дивом.

Та це було зовсім не диво.

Сама Бес[18] не зважала ні на що, піддавала себе страшному ризикові, але вона мала вірних слуг, що піклувалися за неї. Спочатку Уолсінгем, що помер за кілька років до того, як я прибув до Лондона, потім Роберт Сесіль. Уолсінгем створив широку мережу урядових шпигунів та агентів, що винюхували змови і викорчовували їх, перш ніж вони ставали надто небезпечні. Уолсінгемові люди були повсюди. Вони знали всі тонкощі свого фаху. Змова за змовою підводила голову, і Уолсінгем, вибравши слушний момент, стинав ці голови в Тауері чи деінде.

Після його смерті поліцію очолив Роберт Сесіль. Він був незадоволений надмірними видатками свого попередника, звільнив багато агентів, проте зберіг саму організацію. Здавалося, королеві вже не загрожує небезпека. Один за одним вимирали її найзапекліші вороги. Та й сама вона була не безсмертна, отож простіше було чекати її смерті, ніж важити своєю головою, намагаючись прискорити неминучий кінець за допомогою отрути чи кулі. Але Роберт Сесіль був людина обережна і про всяк випадок ні на мить не послаблював пильності. Щастя королеви, що вона мала такого вірного слугу.

Все це й багато чого іншого ми дізналися, їдучи на Північ у товаристві Тома Бойда.

Ми познайомилися з ним за кілька день після того пам'ятного вечора у сера Роберта. Це був убого вбраний чоловічок, лисий і майже беззубий; така людина ніколи не впаде в око, і ви одразу ж її забудете. От тому, мабуть, він і був один з найкращих агентів.

— То це ви будете мені за провідників? — весело спитав він лунким басовитим голосом.

Він потиснув нам руки, і ми відразу стали друзями.

Сер Роберт довгенько грався пером, перш ніж наважився послати одного з своїх найкращих агентів у Камберленд на вивідини. Але його мала супроводити людина, що знала той край. Якщо Том Бойд поїде сам один, то в горах він блукатиме, наче сліпий, а в селах, з своєю сомерсетширською[19] вимовою, буде примітний, як негр.

Отож урешті вирішено, що з ним поїду я. Якщо ключ до таємниці слід шукати десь у Мортонових володіннях, то хто-хто, а я ці гори й долини знаю, як власну кишеню. Люди трактуватимуть мене як свого земляка і не боятимуться розмовляти з моїм супутником Бойдом.

— Та коли мене впізнають, люди сера Філіпа відразу почнуть полювати на мене. Може, ви дасте мені якусь цидулу, що я дістав помилування, аби вони мене не займали?

Сер Роберт похитав головою.

— Як же помилувати людину, коли її не звинувачено? Можу пообіцяти одне: якщо тобі не пощастить і тебе заарештують, ми подбаємо за твою безпеку. — Він усміхнувся. — Навіть нам, державним секретарям, доводиться додержувати закону.

— Я стежитиму, щоб він не вскочив у біду, сер, — запевнив Бойд. — Мій план такий: переберемося на мандрівного крамаря та його помічника і доїдемо до Камберленду. Там підшукаємо собі сховище: може, Браунріг знайде клуню, де ми зможемо ночувати, а може, нам дасть притулок його батько. Якщо буде хоч найменша небезпека, хлопець удень і носа не появить. Тільки його сім'я та найближчі друзі знатимуть, що він повернувся додому. Якщо він зведе мене з ними, я сам подбаю за все інше.

Певно, що Кіт теж хотіла поїхати з нами, і, звичайно, ніхто, крім мене, не вважав за потрібне відрядити ще й другого хлопця. Не знаю, що б ті джентльмени сказали, коли б довідалися, хто вона була насправді!

Ми довго й завзято сперечалися, проти її участі в експедиції висувалося дев'яносто дев'ять доказів, проте коли наші пакові коні виїхали на Великий північний шлях, то, як ви собі й уявляєте, нас було не двоє, а троє.

Саме настав червень, погода стояла така, що кращої й бажати не доводилося. Наш шлях проходив через східну Англію, по зовсім нових для нас місцях. Пам'ятаю, ми поминули Шервудський ліс і ночували на щойно скошеному моріжку під великими дубами, Що, певно, бачили і Робін Гуда. Потім ми переїхали йоркську долину. Вона була пласка, як стіл, і нам, горянам, здалася одноманітною. Дорога вела далі, аж до самого кордону Шотландії, але ми зраділи, коли настав час звернути до Річмонда й простувати малолюдним путівцем через йоркширські гори, що за ними починався наш рідний край.

Нарешті ми опинилися знову в горах! Щоправда, ці йоркширські горби були несхожі на наші. Вони зелені й округлі, в них не знайдеш зубчастих скель і глибоких прірв. Та все ж це були гори. Місцями там ріс і верес, але він ще не цвів. Повсюди ми чули дзюркотіння струмків, що вистрибували по пласких сірих каменюках. Хати теж були з каменю, як і в наших краях; червона цегла, солом'яні стріхи й просмолені сволоки лишилися позаду. Горяни стрічали нас гостинно, і голоси їхні лунали привітніше: адже нові люди заходили рідко в ці самотні долини. Та й харчі були добрі, а не клоччя та вовна, аби кишка повна, як у Лондоні.

Ми таки й справді торгували дорогою. У нас було з собою вдосталь кольорових стрічок, шеффілдських ножів, солі та зілля до приправи, локриці та іспанських помаранч, листівок з піснями тощо.

— Ніколи не завадить заробити собі якусь дещицю, — казав Том. — Нам, агентам, платять не дуже щедро, а роки минають. Скоро я буду надто старий для свого фаху, а що робити тоді? Треба заощаджувати гроші на чорний день. Я мрію відкрити таку собі невеличку корчму біля Тауера. — Він засміявся. — Можна назвати її «Під замковою шпаркою», га?

Отож ми забиралися все далі й далі в гори, не гаючи даремно часу, однак потроху торгуючи своїм крамом, щоб не викликати ніякої підозри. І ось одного ранку, що назавжди лишиться в моїй пам'яті, ми вийшли вдосвіта і, минувши останню ферму, почали сходити на високу гриву гори. Ми перевірили затравки своїх пістолів. Дорогою нас могли перестрінути волоцюги, що блукали по горах. В долині нам розповідали страшні історії про крамарів, що їх убивали задля кількох шилінгів і скидали в бездонні провалля, так що навіть тіла їхні годі було шукати. Ми були весь час насторожі, але нас ніхто не зайняв.

Та цей ранок запам'ятався мені зовсім не через те. Нарешті настала щаслива мить, коли ми зійшли на саму вершину хребта і побачили у себе під ногами новий край.

Праворуч і ліворуч вершина за вершиною здіймалися гірські пасма, що тяглися від Тренту майже до самого Тайну[20]. А перед нами лежала райська долина, широка, зелена, багата; міста і села здавалися згори темними плямами, і сірі тіні хмар поволі пропливали над зеленню й золотом того сонячного краю.

А далі, за долиною, розтинали покривало білих хмар рідні гори. Скідоу і Скейфел, Бленкетра і Гларамара, Гелвелін і Грейт Гейбл височіли, наче овіяні славою велетні.

Щоб дістатися до них, треба було йти ще цілісінький день, і ви, мабуть, скажете, що я не міг їх розрізнити на такій відстані. Запевняю вас, я майже був переконаний, що бачу свій рідний дім, який приліпився під виступом нашої гори!

Том лише промовив:

— Ну, хлоп'ята, тепер ми вступаємо у ваш край. Отож краще, либонь, замаскуватися. Перебиратися ми поки що не будемо; слід просто відвернути увагу од вашої звичайної зовнішності. Людям властиво запам'ятовувати особливі прикмети. Якщо у вас буде пов'язка на оці чи страшний шрам на щоці, така прикмета западе в пам'ять кожному.

Ми надумали, що тим часом я перев'яжу голову, яку я, мовляв, розбив, звалившись із коня. Носити пов'язку в червневу спеку було не дуже приємно, але я сподівався, що скину її днів за два.

— А як з Кітом? — спитав Том. — Не можна ж умотати вас обох.

— Для Камберленду я цілком замаскована, — відповіла Кіт і прямо розповіла йому свою таємницю: приховувати її далі було неможливо.

— Щоб мене повісили! — вигукнув Том і витріщився на неї, роззявивши великого рота так, що стало видно рідкі зуби. — Аби я знав…

— Тепер уже пізно мене завертати, — швидко мовила Кіт.

— Вона з честю витримала важку мандрівку, — зауважив я. — На гору йшла не згірше за хлопця.

— До того ж дівчина може бути часом корисна в ролі дівчини. Піт дістане мені сукню своєї сестри і в разі потреби я переберуся на дівчину, як того вечора, коли ми побували в домі джентльмена в жовтому. Без мене Піт ніколи б не дістав рукопису.

— Гаразд, гаразд, — мовив Том, збентежено всміхаючись. — Але коли б я був твій батько, ти б у мене дістала доброго чосу.

— Справді? — спокійно спитала вона, дивлячись йому просто у вічі.

Том похитав головою.

— Е, ні. Я б швидше зважився відлупцювати тигрицю, — визнав він. — Мені шкода сера Філіпа: він не відає, з ким має справу, йому пощастило лише в одному.

— В чому саме?

— Хай подякує своїй щасливій зірці за те, що не побрався з тобою. Краще йому померти наглою смертю від руки ката в Тауері, ніж жити з тобою все життя.

— Грубіян! — обурено вигукнула вона.

Того дня Кіт була нам за провідника. Вона виросла в Східному Камберленді, на берегах Алсвотеру. Вона сказала, що коли дійде віку, то успадкує там грунти. Її опікун жив біля Шерпа, і нам довелося зробити добрий гак, щоб обминути те місце. З дитинства Кіт лазила по навколишніх бескидах, як гірська кішка, і знала кожний горб, кожний водоспад, кожне озерце серед тамтешніх торфовищ.

Тієї ночі ми отаборились у пониззі Алсвотеру. Кіт показала нам довге вузьке озеро, що виблискувало чорним і жовтим при світлі повного місяця.

— На тім боці стоїть мій дім, — похвалилася вона. — Вікна в ньому із справжнього скла, а на стінах висять гобелени. І земля, багато-багато землі. Коли я виросту, все буде моє. Ось що хотів привласнити той мерзотник Філіп. Він мріяв з'єднати наші маєтки, докупити ще землі — а то й украсти — і стати за повновладного хазяїна всього обширу від Пенріта до Кезіка.

— Ми йому вставимо палицю в колеса, — пообіцяв я.

Наступного ранку за проводаря нашої валки став я, і ми рушили далі на захід малолюдними путівцями, що ведуть через болота між Алсвотером і Скідоу. Ми навмисне обминули Пенріт. Надійшла пора братися до діла, а в місті було багато народу, і торгівля нас би затримала надовго. Сонце ще не встигло підбитися вгору, як ми вже обминули Грейт Мел, і перед нами по той бік долини з'явилася Бленкетра, тьмяно-сіра в світлі яскравого ранішнього сонця, — моя гора, мій рідний дім. Якими нестерпно довгими видалися нам ці останні милі. Діставшись до нашої долини, ми поклали їхати поволеньки, щоб не викликати ніякої підозри. Ми заходили в кожну хату, і я щоразу червонів і схилявся над паками краму, щоб не впасти в око сусідам, які знали мене з колиски. На щастя, всі розмови провадив Том, а коли треба було, на допомогу йому ставала Кіт, і мені жодного разу не довелося розтулити рота, крім одного випадку: у відповідь на запитання жалісливої місіс Бел, чому в мене зав'язана голова, я буркнув:

— Упав з коня.

Сонце вже звернуло з полудня, коли ми перебрели на конях через бурчак і побачили зелений моріжок перед сірим будиночком, що притулився під горою.

— Обережно, там білизна! — вигукнула застережливо мати, вибігаючи з сіней і роздивляючись на нас з-під долоні.

Біла, щойно випрана білизна була розіслана на густій траві й пригнічена каменюками, щоб її, часом, не здув вітер. Мати дивилася на нас, як на чужинців, але всміхнулась, побачивши великі паки. Вона любила порпатися в крамові, що його приносили мандрівні крамарі. Це була одна з небагатьох розваг для жінки, що жила далеко від ринку й не мала коли їздити до міста.

— Добридень вам, — привітно мовила мати до Тома, коли він скочив з сідла. — Що ви привезли? Всі шовки Китаю й парфуми Аравії?

— Щось набагато коштовніше, добродійко, — відповів, уклоняючись, усміхнений Том, і я, нетямлячись із радощів, кинувся їй в обійми.

Самі можете уявити, як минули перші години. Ви знаєте, що таке мати, і, може, вам доводилося вертатися додому після довгої, на цілий рік, розлуки.

— Але я гадаю, що тобі все одно не слід було приїздити додому, — стривожено говорила вона. — Не знаю, що скаже твій тато, коли побачить тебе в хаті. Ми, звичайно, раді прийняти тебе й твоїх друзів! Проте, — похитала мати головою, — це небезпечно.

З Томового дозволу я сказав, що перебуваю на службі в королеви. Швидше сер Філіп опиниться у в'язниці, ніж я.

— Однак, — зауважила мати, — він не повинен знати, що ти вернувся, інакше це поруйнує всі плани містера Бойда. — Вона наморщила задумано брови. — Ви можете покластися на більшість сусідів, але не на всіх. Серед них є деякі, що хочуть підлизатися до сера Філіпа. Принаймні так подейкують люди. — Вона повернулася до Тома й винувато сказала: — Ми б радо дали вам притулок, містере Бойде, і знайшли б надійну схованку в хаті, проте навряд чи так було б добре. Все одно якось воно виявиться, і серед людей піде поголос. Ми за себе не боїмося, але це завадить вашій роботі.

— Я розумію, місіс Браунріг.

— Відколи Пітер кинув той камінь, — сказала усміхаючись мати, — наш дім зажив великої слави. Правда, не такої, що її доводиться соромитись.

— Ваша правда. Нам слід отаборитися в якомусь іншому місці.

— Надумав! — вигукнув я. — Ми знайдемо притулок у Цитаделі.

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ

САМОТНЯ ВЕЖА

— Це якраз те, що нам потрібно, — весело сказав Том. — Ви питаєте, чи нам тут буде зручно? Ой чоловіче! Коли доводиться ночувати в тісних шафах, сидіти в річці по шию в воді і пливти сотню миль у баркасі, навантаженому смердючою рибою, — отоді тільки зрозумієш, що таке зручність.

— Ну що ж, гаразд, — сказав, повагавшись, батько. — Коли вам що-небудь буде треба, то по заході сонця навідайтесь на ферму. Ніхто з нас і близько не підійде сюди без вашого на те запрошення.

— Так буде безпечніше, містере Браунрігу.

— На добраніч, тату, — мовив я.

— На добраніч, Пітере. На добраніч, дочко. Спокійної вам ночі, містере Бойде.

Батько взяв свій ціпок і пішов стежкою; його постать здавалася тінню на тлі осяяної місяцем гори.

З Цитаделі виявилося чудове сховисько. Нависла скеля надійно захищала нас від негоди. Ще завидна ми нарвали папороті і, постеливши принесені з дому ковдри, влаштували зручні постелі. За який десяток кроків од нас тік струмок з доброю водою і, якщо ви пам'ятаєте, недалечко стояла вежа сера Філіпа. За півмилі од Цитаделі було зручне місце, щоб спостерігати за нею.

Харчі ми могли дістати в нас дома, пославши туди кого-небудь, як стане темно. Коні стояли на фермі в містера Бела, готові на випадок нагальної потреби. Тримати їх там було безпечніше, ніж у нас. Містер Бел мав багато коней і міг легко пояснити, чому в нього з'явилися нові. Ми продумали все до дрібниць. Справа була відповідальна, і ми не хотіли ризикувати.

Спочатку ми на показ усім виїхали з Лонсдейла, ніби простуючи далі; потім містер Бел перестрів нас на шляху і забрав коней; зрештою до нас приєднався батько і допоміг нам перенести речі в гори до сходу місяця.

Хоч ми були схвильовані, а наші постелі — доволі таки тверді, нам пощастило трохи поспати. Але як тільки зійшло сонце, я обережно провів своїх супутників схилом гори.

І от перед нами постала стара вежа. Цього ранку вона здавалася особливо похмурою й самотньою. Жоден її димар не курився димом.

— У такому місці можна творити які завгодно темні діла, — повільно мовив Том, дивлячись униз на вежу.

Він вийняв щось із кишені — якусь засклену металеву рурку — і приставив собі до ока. Потім простягнув ту рурку мені. Я подивився крізь скло і тихо охнув. Диво дивне — вежа враз наблизилася. Мені було добре видно двері над кам'яними сходами.

— Що ж це?.. — почав був я.

— Це так звана далекоглядна труба. Ти, очевидячки, бачиш її вперше. Дуже зручна річ до нашої роботи.

Ця штука, без сумніву, дуже знадобилася б нам, коли б ми мали що розглядати. Однак вежа здавалася порожньою і занехаяною, як старе дупло.

Спочатку ми з Кіт стояли на тому, що краще вартувати всім укупі, хоч Том переконував нас повернутися до табору, де можна було вільно ходити й розмовляти на повний голос.

— Стояти на чатах — нудотна справа, — попереджував він нас. — Краще вартувати по черзі. Немає сенсу сидіти тут усім гуртом.

Але вже за годину, коли цікавість наша притупилася, а дивитися в далекоглядну трубу набридло, ми пристали на Томову пропозицію і пішли, пообіцявши змінити його пізніше. Я повів Кіт в одне місце, де росло багато папороті, і ми нарвали по великому оберемку на постіль.

— А що коли мій здогад був хибний, і ми пішли не тим слідом? — похмуро мовив я.

— Не будь такий нетерплячий. А на що ти сподівався? Що двері вежі одразу відчиняться і звідтіля вийде сер Філіп у масці?

— Мені здається, що ті двері не відчинялися вже багато років.

— Поживем — побачимо. Навіть коли наш здогад щодо вежі був хибний, ми можемо стежити за Філіповим новим домом. Нам напевно відомо, що він замислив зле.

Ми вартували почережно аж до заходу сонця, але не побачили жодної живої душі. Кіт теж похнюпилась. Лише Том був, як і досі, у найкращому гуморі.

— Після довгої подорожі що може бути приємніше за безділля? — казав він. — А стежити — це все одно що рибу вудити Треба мати терпець. — Він набив люльку й з насолодою затягнувся тютюновим димом. — Зараз там нема нікого, але це зовсім не означає, що там нікого не буде. Може, вони чекають, поки смеркне. Я зараз піду туди, а за кілька хвилин повернуся.

— Та ви ж нічого не побачите, — запротестувала Кіт. — Почекайте принаймні, доки зійде місяць.

— Побачити я, звичайно, не побачу, та зате почую. А ви лягайте спати.

Він збудив нас на світанку. Ледве розплющивши очі, я спитав, чи не сталося чогось нового.

— Анічогісінько, — весело відмовив він. — У вежі нікого немає.

— Що ж нам тепер робити?

— Ходімте подивимося, чи був там хто останнім часом.

Ми мовчки подалися вниз сірим схилом гори. Ранок був вогкий; ми йшли по пояс у тумані, дрібненька роса осідала на наші вовняні плащі. Нарешті з туману виступила вежа. З гори вона скидалася на маленьку скриньку, а нині, коли ми стояли біля брудних слизьких сходів, височіла, наче Вавілонська вежа.

Навколо панувала тиша. Ні гавкоту собак, ні людського голосу. Стара фортеця дивилася на нас крізь ранковий присмерк так, ніби побачила людей уперше за багато віків. І все ж таки якесь передчуття примушувало мене міцніше стискати пістоль, схований на грудях.

Том зійшов угору сходами й загупав у двері. Я аж отетерів од несподіванки й ступив наперед, щоб про всяк випадок загородити Кіт.

Але вежа мовчала. Том посіпав двері, потім нахилився й почав зблизька розглядати замок, мов не добачаючи. Зрештою він усміхаючись зійшов униз.

— Навіщо ви стукали? — спитав я.

— Просто про всяк випадок. Могло ж бути, що там хтось є — один шанс на сотню. В такому разі він бачив і чув нас і питав себе, чого нам тут треба. На цей випадок я приготував цілу історію про те, що ми, мовляв, заблудилися.

— Ви начебто страшенно задоволені, — зауважила Кіт.

— Авжеж. Двері недавно відмикали.

Я спитав його, як він про це довідався.

— Замок недавно змащено, східці брудні, — адже добрячий дощ давно б змив грязюку. Не давніш як за два дні тут стояли коні, їх припинали до того залізного кільця. Бачите сліди копит? Бачите, як стерлася на кільці іржа? До того ж видно, що коням підв'язували торби з вівсом — дивіться, ось овес, його й досі не подзьобали птахи. На мою думку, люди були тут позавчора.

— А тепер ніхто не навернеться сюди цілий місяць, — похмуро мовив я.

Проте мене потішило навіть це слабке підтвердження мого здогаду. Ми ще походили навколо вежі, але не знайшли нічого вартого уваги. Мені кортіло зайти всередину. І Кіт, і Том теж, очевидячки, мали те саме бажання.

— Ці двері витримають напад цілої армії, — зауважила Кіт.

— Коли хтось зачинить їх зсередини на засув, — додав Том. — Якщо у вежі нікого немає, значить, двері тільки замкнені. Може, мені пощастить одімкнути замок. Ану, давайте спробуємо.

Ми зійшли сходами і стали перед дверима. Том почав длубатися в замку, мугикаючи стиха якоїсь пісеньки. Чого тільки він не носив із собою! Виявляється, в нього був цілий добір різного причандалля. Жартома він називав його кишеньковою камерою тортур.

— Це діло можна владнати, — бадьоро промимрив він.

Та саме цю мить я почув цокіт копит, що відлунював від крутих гірських урвищ.

— Хтось сюди їде, — прошепотів я.

Нам ніколи було спускатися сходами, і ми стрибнули просто вниз. На щастя, ярдів за п'ятдесят були густі зарості високої папороті. Ми, наче зайці, чкурнули через відкриту місцину. Озирнувшись, я переконався, що нас не побачили. Вершники ще не виїхали з глибокої западини.

— Лягайте й не ворушіться, — наказав Том. — Нахиліть голови. Я сам буду стежити.

Але з того місця, де я лежав, крізь пір'ясте листя папороті все було чудово видно, і я міг стежити, не підводячи голови.

До мене долинули голоси та брязкіт збруї. Потім з'явилися вершники: перед вів сер Філіп на своєму сірому румакові, за ним їхали ще двоє, а позад усіх на випещеному гнідому скакав наш давній знайомий, джентльмен у жовтому.

Вони спішилися біля сходів, і сер Філіп показав на кільце, до якого прив'язують коней. Значить, ці троє були тут уперше. Очевидячки, того разу приїздили інші змовники.

Коли вони одімкнули двері й зайшли всередину, Том підповз до мене.

— Ти добре знаєш місцевість, — прошепотів він. — Невже нам доведеться лежати в мокрій траві? Чи не можна безпечно вшитися звідціля? А то вони помітять нас із вікон.

— Повзіть за мною, — стиха мовив я.

Спочатку ми проповзли крізь зарості мокрої папороті, а потім пішли глибоким яром, що по ньому біжить струмок із нашого озера в Глендермейкін. На превеликий подив Кіт і Тома ми раптом вийшли на берег маленького озера, що лежало якраз біля нашого табору.

— Давайте снідати! — рішуче мовив Том.

Жоден з нас не заперечував проти такої пропозиції. Ми посідали долі, раді, що сонце нарешті пробилося крізь хмари й почало сушити нам мокрий одяг.

— Мортон і Вікарс, — сказав Том. — А інших ви знаєте?

Я похитав головою.

— Один мені, здається, знайомий, — мовила, повагавшись, Кіт. — Я бачила його в товаристві сера Філіпа. Він нібито живе у Бороудейлі, але я не можу згадати його ймення.

— Нічого, це ми довідаємося. Поснідавши, ми занотуємо всі їхні прикмети: зовнішність, одяг, які в них були коні. А як треба буде, спитаємо в людей — може, їх знає Пітерів батько або містер Бел. Для нас важлива кожна дрібниця.

Нашу втому як рукою зняло. Ми натрапили на слід. Попоївши й занотувавши все, що помітили, ми поспішилися до спостережного пункту на схилі гори й спрямували на вежу далекоглядну трубу.

Коні стояли на тому самому місці, тупаючи копитами й відганяючи мух. Через деякий час над'їхало ще двоє вершників, один тримав на рукавичці сокола — нібито виїхав на полювання. Вони злізли з коней й зайшли у вежу. Ми не знали жодного з них, але, очевидячки, вони прибули не здалека.

— Ми з'ясуємо, хто вони такі, — промимрив Том.

За півгодини з іншого боку з'явилося ще троє. Вони зійшли пішки крутим схилом Південного Горба. Один з них мав широченну чорну бороду.

— Це Ентоні Дункан, — сказав я. — Найзаможніший землевласник у Траутбеку, он там. — Я перекотився на другий бік і, спершись на лікоть, подивився на Тома. — Що вони замишляють?

— Ось про це ми й повинні довідатись.

Згодом прибули ще кілька гостей, дехто верхи, дехто піхотою: вони, мабуть, полишили своїх коней милі за дві од вежі і йшли навпростець через гору. Якби всі запрошені прибули однією стежкою, це могло б упасти в око.

Останнього прибульця ми всі троє відразу впізнали і охнули з подиву. Це був значний камберлендський вельможа. Не буду називати його імені, бо він уже давно помер, і я не хочу вкривати ганьбою його сім'ю. Коли він, дзенькаючи шпорами, вибіг по сходах і зник за дверима, Том процідив крізь зуби:

— Далі в ліс, більше труску.

Хоч як ми допитувалися, але він так і не відкрив, що в нього на думці, тільки сказав:

— Якщо це те, чого я побоююсь, треба діяти швидко — набагато швидше, ніж я гадав, йдеться про життя чи смерть не однієї людини, а багатьох тисяч. Чого б тільки я не дав, аби послухати, про що вони ведуть мову що мить!

Та зараз я не мав ніякої змоги вчинити такий відчайдушний трюк, як колись на березі Темзи. Зверху, на даху, ходив вартовий, ми бачили, як мелькав між зубцями його капелюх з пером. Він зауважив би кожного, хто б спробував підкрастися до вежі.

На щастя, ми були на горі й могли піти собі коли завгодно. Десь близько полудня ми так і зробили. Том сказав, що немає сенсу пектися на сонці. Все, що можна було бачити, ми вже побачили, тепер треба діяти іншим робом.

— А чи не спробувати нам залізти у вежу, коли всі розійдуться? — запропонував я. — Може, в них там сховані документи.

— Саме на це я й сподіваюся, — відмовив Том, пахкаючи люлькою. — Перш за все мені потрібні їхні імена. Як тільки вони пороз'їжджаються, я піду в вежу і роздивлюся, що там усередині. — Помітивши, що ми запитливо дивимося на нього, він додав: Так, піду сам. Шкода вас розчаровувати, але справа надто важлива, щоб думати про ваші бажання. Я не хочу залишати ніяких слідів. Якщо ми підемо втрьох, то й небезпека потроїться. Крім того, я хочу, щоб Пітер вартував на стежці. Раптом комусь із них спаде на думку повернутися.

— Можна й мені піти з Пітером? — з надією в голосі спитала Кіт.

— Краще не треба. Удвох вартують гірше, ніж на самоті: один відвертає увагу другого. Ти залишишся в таборі.

Ми не сперечалися. Наказ є наказ. Ми знали, що все залежить від Томового успіху: до того ж ми розуміли, що він має слушність. Коли на варті стоять двоє, вони неодмінно почнуть перешіптуватися і вже не пильнуватимуть так як треба. А коли вартуєш сам один, то думаєш тільки про своє завдання.

Щоб трохи втішити Кіт, Том попросив її повартувати до вечора, поки він трохи поспить. Годині о п'ятій я прийшов її змінити. Вона сказала, що майже всі змовники вже давно розійшлися. Біля вежі лишилися тільки двоє коней. Я послав її в Цитадель, пообіцявши, що, як тільки виїдуть останні гості, вмить прибіжу повідомити Тома.

Вже запали сутінки, коли сер Філіп і джентльмен у жовтому вийшли з вежі й замкнули за собою двері. Щоб не ризикувати, я не зрушив з місця, аж доки вони заїхали в долину. Тоді я побіг у Цитадель. Том і Кіт саме вечеряли.

— А я саме хотів іти тобі на зміну, — сказав Том.

— Нарешті вони вшилися. Висиділи нівроку!

— Мабуть, готуються навсправжки, — промимрив Том. Він позіхнув і потягнувся. — Швидше їж та підемо вниз.

— Ходімо зараз. А то зовсім смеркне.

— Нема чого поспішати. У вежі все одно вже темно: адже там не вікна, а бійниці. Я візьму свічку.

Поки я вечеряв, він розповів про свій план. Мені належало зійти в долину і причаїтися біля стежки. Як тільки хтось з'явиться, я закричу совою, а потім відійду на безпечну відстань і ще разів зо два дам той самий сигнал, щоб Том почув його напевно. В свою чергу, він свисне, коли скінчить щасливо роботу. Для мене це буде знак, що моє чергування скінчилося і можна вертатися в табір. Кіт тим часом сидітиме в Цитаделі.

— Будем сподіватися, що тут немає справжніх сов, — сказав Том.

— То, може, мені краще свиснути?

— Ні, ти викажеш себе свистом. Свисти лише тоді, коли поблизу нікого не буде. Давай домовимося так: якщо, часом, крикне справжня сова, тоді свисни на знак того, що це не ти. Сподіваюся, ти не сплутаєш?

— О ні. Крик сови в разі небезпеки, свист — якщо все гаразд.

— Я не склеплю очей ні на хвилю, — жалібно мовила Кіт, — і увесь час дослухатимусь до найменшого шелесту в долині.

Я проковтнув останній кусень, Том вибив свою люльку, і ми пішли. Сходячи з гори, ми не розмовляли навіть пошепки. Незабаром на тлі зоряного неба з'явився чорний обрис кам'яної озії. Ми спинилися біля сходів. Том знайшов навпомацки мою руку, потиснув її підбадьорливо і рушив угору, до дверей вежі. Чого б тільки я не дав, щоб залишитися тут, напохваті, але треба було коритися наказові. Отож я повернувся й рушив стежкою далі в долину.

Пройшовши з півмилі, я вирішив, що пора спинитися. Якщо хтось ітиме стежкою і я дам умовний сигнал, Том матиме доволі часу, щоб зачинити двері й сховатися від переслідувачів. Якщо ж я подамся стежкою далі, ми можемо не почути сигналів один одного. Я помітив, що вітер дме мені в обличчя. Що ж, то краще. Він допоможе мені почути ворога і донесе мій сигнал до Тома.

Я сів і почав дослухатися. Десь поблизу клекотів і шумував Глендермейкін, що мчав по кам'янистому річищу. Але скоро я звик до шуму води. Мені здавалося, що кругом панує тиша, бо я вже не зважав на безперервне й одноманітне вирування річки. Я знав, що голос людини, цокіт копит чи брязкіт уздечки пролунає, як постріл пістоля, для мого напруженого вуха.

Скільки часу пробуде Том у вежі? Він попередив мене, що вартувати доведеться довгенько. Якщо йому не пощастить одразу знайти те, по що він прийшов, доведеться обшукати геть усю вежу, зверху донизу. А шанси на успіх, сказав він, були один проти двох. Здебільшого агенти марно гають свій час, і я мусив звикати до цієї копіткої роботи.

Примостившись на пласкій каменюці й дослухаючись до найменшого звуку, я поринув у спогади…

Я думав про зручну постіль у батьківському домі в Лонсдейлі, про наших лондонських друзів, про огрядного Десмонда та його добродушну дружину, шо саме, мабуть, збираються на літні гастролі, про запального Бербеджа й спокійного Шекспіра. В нашому театрі, певно, ідуть репетиції нової п'єси; адже за тиждень має відбутися перша вистава при дворі. Тільки за цим ми з Кіт шкодували, коли виїздили з Лондона. Нам так кортіло взяти участь у прем'єрі «Генріха V»!.. Потім я згадав сера Роберта Сесіля. Він, напевно, терпляче чекає листа, що його Том мав надіслати гінцем, бавиться своїм білим гусячим пером і обмірковує, як узгодити нашу роботу з діяльністю інших таємних агентів… Далі думка моя перенеслась на сера Джозефа Вільямса. Ото приємно йому було б посидіти зі мною якусь годину на камберлендській скелі, відчуваючи крізь штани її холод, і зустріти зорю світову, що займається за східними горбами.

Але що це? Свист? Ні. То мені здалося. Чого тільки не причується, коли просидиш ніч на самоті.

Місяць підбивався високо вгору. Я встав і пройшов стежкою на кілька ярдів далі до повороту, звідкіля було видно долину на цілу милю. Тепер уже ворог не застукає мене зненацька. Коли б хтось з'явився на стежці, я б побачив його виразно наче вдень.

Як довго немає Тома! Минуло вже багато годин. Мабуть, він засвітив свічку і списує документи. Я знав, що він не забере оригіналів, коли без цього можна буде обійтися. Він не хотів викликати у змовників підозру, аж доки Сесіль підготується схопити всіх одразу.

Надходив світанок. Вітер подував мені в обличчя щоразу сильніше. Він гуляв долиною, прихиляв до землі траву, нагинав папороть. Я збагнув, що, коли Том тепер дасть сигнал, я його не почую: вітер одразу ж підхопить звук і понесе в протилежний бік. Може, так воно вже й сталося. Либонь, той свист, що мені вчувся, був справжній сигнал. Напевно, Том уже сидить собі любенько в Цитаделі, розповідає Кіт за свої пригоди і дивується, чому це я так довго затримався.

Я досидів, поки місяць зблід і став тільки невиразною плямою на тлі світанку, що зазирнув через гори. Потім, знаючи, що по дорозі до табору можна й далі спостерігати за стежкою, я подався додому. Настав ранок, і я міг залишити своє місце із спокійним сумлінням.

Коли я підійшов до Цитаделі, назустріч мені вибігла Кіт. Вона була бліда й стривожена.

— Я вже почала за вас боятися, — сказала вона.

— Як бачиш, я живий і здоровий, — мовив я. — А Том уже прийшов?

— Ні, я його не бачила. А ти?

— Я теж.

Так ми його більше й не побачили.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

В СЕРЦІ ТАЄМНИЦІ

Ми йшли униз схилом. Вежа, як завжди, здавалася безлюдною. Ми пильно обдивлялися долину, сподіваючись побачити Тома, що повертався в табір. Але його не було.

Що сталося? Він не міг сидіти й досі у вежі, принаймні не міг залишитися там з власної волі. Можливо, він потрапив у пастку. Що коли за ним причинилися двері і він опинився в якійсь темниці, звідки невільно дати нам сигнал? А може, там є шафа з потайною пружиною, що стромляє отруєну шпичку в руку тому, хто необачно спробує розчахнути дверцята? Ми чували про такі підступні пристрої, запозичені з Італії. Від сера Філіпа можна було чекати чого завгодно.

— Ми повинні з'ясувати, що сталося. А для цього нам треба зайти всередину, — сказала Кіт.

— Я піду сам, — заявив я. Тепер із нас двох я був за старшого. Хоч як мені хотілося взяти з собою Кіт, але я розумів, що не маю права наражати її на небезпеку. — А ти тут вартуй… і… Ти вмієш свистіти?

— Звичайно, вмію! — обурено мовила вона.

Том якось попередив нас, що коли з ним щось станеться, ми повинні звернутися до шерифа чи судді й прохати їх негайно вирядити урядового гінця до сера Роберта Сесіля.

Та справа була така нагальна, що ми не могли зволікати. Адже поки звістка дійде до Лондона, мине не менше як два-три дні і стільки ж, якщо не більше, доки Сесілів посланець прибуде в Камберленд. То невже ми могли сидіти стільки часу склавши руки?

— Ти тут вартуй, — повторив я. — І якщо я не вийду за двадцять хвилин…

— Я піду на розшуки!

— Е ні, голубонько. Ти щодуху побіжиш через гори до мого батька. Розкажеш йому, що сталося, а він уже добере способу допомогти нам. Якщо треба буде, то скличе людей, і вони увірвуться до вежі.

— То ходімо до нього зараз.

— Навіщо робити це передчасно. Може, Том живий-здоровий. А може, він просто впав із сходів і лежить непритомний. Не бійся, я буду обережний: ні до чого не торкатимусь і обмацуватиму кожну мостину, перш ніж ступати на неї всією вагою. До того ж у мене пістоль.

— Навіщо тобі пістоль, коли там нікого немає?

Я засміявся й помацав мідяний держак, що стирчав з-за пазухи.

— В кожному разі з ним спокійніше, =— відповів я.

Щоб мене не помітили з вежі, якщо там хтось є, я обережно поповз схилом гори. Але я мав таке почуття, що ніхто мене не помітив.

Я навшпиньки скрадався по сходах. Двері були прочинені. Отже, мені не довелося братися за роботу, яку я навряд чи міг виконати без Томового причандалля. Значить, він іще всередині. Він би ніколи не пішов, залишивши двері відчинені.

Я обережно штовхнув їх лівою рукою і ступив усередину, стискаючи правою держак пістолета. Двері відчинилися зовсім нечутно. Той, хто змастив замок, подбав також і про завіси, бо від мого поштовху збиті з товстенних колод двері гойднулися без жодного звуку. Цілу хвилину стояв я, напружено дослухаючись і чекаючи, щоб мої очі звикли до темряви.

Високо вгорі видніли вузенькі віконця. Крізь них спадали навскоси стовпи сонячного світла. Тепер я бачив, що в кімнаті нічого не було, крім павутиння та поламаного стільця.

Діл був вимощений сірими кам'яними плитами. Проте я не хотів ризикувати. Замість того щоб перейти кімнату навпростець, я почав обережно чалитися попід стінами до протилежних дверей. Наступна кімната скидалася на першу, але в одному кутку, в грубій зовнішній стіні, були вбудовані гвинтові сходи. Вони вели вниз у затоплений темрявою нижній поверх, що в таких вежах правив за льох і комору. Сходи здіймалися й на горішній поверх, де за часів, коли у вежі жив господар, були спочивальні.

В тому кутку лежала густа тінь, проте біля сходів я розгледів пляму. То була калюжа. Вода, сказав я сам собі. А проте… Я обережно нагнувся, вмочив палець у рідину і, випроставшись, підніс руку до світла. Якщо це вода, я побачу на пальці лише вологий блиск.

То була не вода. Я збагнув це відразу, відчувши, що рідина липка. Потім я побачив на кінчику пальця кругленьку червону плямку, таку темну, що вона здавалася майже чорною.

Я начебто вже й звик до крові, адже мені часто доводилося бачити, як ріжуть овець. Я бував на таких улюблених англійцями видовищах, як цькування ведмедів та півнячі бої. Але ту мить, коли я розгледів у себе на пальці темну загуслу кров, мене занудило.

Однак я опанував себе. Може, Том випадком посковзнувся на тих» чудернацьких покручених сходах — таку гадку я вже висловлював Кіт. То де ж він? Покотився приголомшений сходами вниз у погріб і лежить там зараз непритомний? Що ж, це неважко з'ясувати. Якщо він знепритомнів, доведеться покликати на допомогу Кіт.

Я рушив навпомацки сходами в темряву погреба. Один східець, другий, третій, четвертий… За кожним кроком я спинявся й дослухався. От аби мені сюди свічку!

Коли моя нога нечутно ступила на п'ятий східець, я вловив якийсь звук.

Над моєю головою пролунали кроки. Хтось сходив з горішнього поверху. Забувши про обережність, я ледве був не крикнув: «Томе!» Але вчасно стримався. Бо ту ж мить почув розмову. Згори йшло двоє.

Я застиг на місці, звівши курок пістолета. Невже вони сходять у погріб? Очевидячки, ні. Вони зупинилися у тій другій кімнаті, що колись правила за вітальню. Причаївшись усього лише за п'ять східців від них, я виразно чув кожне слово.

— Сподіваюся, він був сам, — сказав один хрипким голосом.

— Що, перепудився, Ентоні?

Другий голос був високий і насмішкуватий. Я збагнув, що чолов'яга з хрипким голосом — Ентоні Дункан з Траутбека, котрого ми впізнали напередодні по чорній бороді. Як же він опинився тут непомічений? Потім я зрозумів, що сталося. Ми не лічили, скільки чоловік вийшло з вежі. Дехто подався додому верхи, дехто пішки, і коли ми побачили, що забрано останніх коней, то вирішили, що вежа порожня. Нам і на думку не спало, що кілька чоловік може лишитися.

— Зовсім я не перепудився, — відповів Дункан. — Але я не можу отямитись. Мені здавалося, що надійнішого місця годі шукати. На щастя, його помітив грум сера Філіпа.

— Нам пощастило, що він користався далекоглядною трубою, — зауважив сміючись його товариш. — Добра штука оті скельця, але вони виблискують на сонці.

— І як він сюди потрапив? Сподіваюся, він не встиг нікого повідомити. Не подобається мені це, Джеймсе. Ми вважали себе тут у цілковитій безпеці…

— Не хвилюйся, любий Ентоні. Побачимо, що скаже Філіп. Хіба нам важко перемінити штаб-квартиру?

— От-от настане призначений день. Чи не можна розпочати раніше? Чекати гірше за все.

— Ні, це повинно статися двадцять дев'ятого. Ми знаємо напевно, де буде Бес того дня.

Я чув, як Дункан відкашлявся. Потім він спитав нерішуче:

— А ти знаєш., як саме… ну, як це станеться?

— Авжеж! Хіба ти не знаєш? Вперше така думка спала Вікарсові.

Напружившись усім своїм тілом, я стояв на темних сходах і слухав подробиці страшної змови.

Том мав слушність. Далі в ліс, більше труску. Підступний план у всій своїй огиді поставав переді мною.

Як ми й здогадувались, вони замислили вбити королеву. І вбити під час урочистої прем'єри Шекспірової п'єси.

Змовники обміркували все до найменших дрібниць. Вони вже давно чекали слушної нагоди: не якогось там випадкового збігу обставин, а певних умов, що їх можна було б передбачити. Вистава «Генріха V» влаштовувала змовників найкраще: день призначено за кілька тижнів; крісло королеви стоятиме перед самісінькою сценою; а за двадцять кроків од неї, за лаштунками, чекатиме добрий стрілець…

— Його звати Джон Сомерс, — провадив спроквола голос.

Я здригнувся. Джон Сомерс! Я його знав. Він грав у трупі Бербеджа, розчарований невдаха, що злостився на весь світ, такий собі третьорядний актор. Я чував, як він хвалився, що дуже влучно стріляє. Саме годящий чолов'яга на таку брудну роботу. І, звичайно, він міг стояти за лаштунками, не викликаючи ніякісінької підозри.

— І пощастило ж вам знайти таку людину в трупі! — зауважив Дункан.

— Більшість акторів за гроші зроблять усе що завгодно. Звичайно, він боїться за свою шкуру, але ми його заспокоїли. Він вистрелить якраз тієї миті, коли згідно до п'єси на сцені оглушливо ревне гармата. Якщо глядачі й почують постріл, то гадатимуть, що так воно й треба.

На мене мов жаром сипнуло. То он чому в моєму вкраденому рукописі були підкреслені рядки:

… гармаш моторний

підносить до гармати свій запальник

диявольський і сіє смерть…

Я виразно уявив собі цю сцену. Попереду сидить королева, на ній виблискують коштовні оздоби, широка спідниця розкинулась, наче павиний хвіст; той, що веде хор, декламує свої вірші; лунає рев гармати, що нею так пишається наш шумовик, і водночас слабкий ляск пістолетного пострілу; королева здригається і поволі починає схилятися вперед, немов на неї напала дрімота, а на корсажі сукні навколо пробитої кулею дірки поступово розпливається темна пляма…

— Гм! — озвався Дункан. — І він вважає, що йому пощастить утекти?

Його товариш захихотів у відповідь, і цей холодний сміх пролунав страшніше, ніж найжахливіша погроза.

— Він вважає, що так, — розтягуючи слова, сказав змовник, — але ми з сером Філіпом вирішили, що ні. Королеві буде прислужувати Джуліан Несбі. Він стрибне на сцену і заколе його шпагою. В такий спосіб ми позбудемося зайвого свідка.

— Зносу кров, — промовив Дункан, і голос його затремтів.

Він був непоганий чолов'яга, цей Ентоні Дункан, але занадто м'який і шанолюбний.

— Атож. Та це лише початок.

Я не міг зрозуміти, в чому полягали подальші їхні плани, бо Дункан знав їх не згірше за свого приятеля. Вони не розповіли про них послідовно, і мені довелося складати докупи окремі натяки й здогадуватися, що вони мають означати.

Та загалом їхній план не викликав сумнівів. Того ж дня, коли буде вбито королеву, в північних графствах почнеться заколот. Водночас іспанський флот вийде з Ферола, перепливе Біскайську затоку і, щоб не повторити помилку Великої Армади, відразу ж висадить десант у Фалмуті.

Я не розумівся на високій політиці, що ховалася за їхніми намірами. Я навіть не міг збагнути, кого вони хочуть посадити на англійський трон. Але мені стало ясно одне: за нового ладу сер Філіп та його друзі стануть значними людьми. Сер Філіп залишив такі дрібні справи, як крадіжка громадських земель та одруження з багатими спадкоємицями. Тепер він поставив на карту все. Хоч пан, хоч пропав!

І в цю мить до мене ледь чутно долинув свист. Сумнівів не було: то свистіла Кіт.

Ті двоє нагорі теж почули його.

— Що це? — спитав Дункан переляканим голосом.

Я почув, як він крутнувся на підборах і пішов до дверей. За кілька хвилин він повернувся.

— Все гаразд, — прохрипів він. — Це, мабуть, грум.

— Слуга сера Філіпа?

— Так, він їде з долини.

— Філіп обіцяв повернутися зранку. Очевидячки, його щось затримало.

Знову пролунав свист, уже пронизливий і тривожний. Оце то становище! Бідолашна Кіт одчайдушно попереджала мене про наближення якогось чоловіка. Аби ж вона знала, що я вже опинився в оточенні двох ворогів, які, самі про те не здогадуючись, тримали мене в облозі!

Кіт свиснула втретє. Вона, певно, знетямилася від тривоги. Я уявляв, у якому вона розпачі, але не міг їй відповісти.

Що ж мені робити? Може, піти пробоєм? Я міг би впритул застрелити одного і, якщо пощастить, вихопитися з вежі, перш ніж другий прийде до тями. В кожному разі мені доведеться чухрати в гори, і принаймні один переслідувач насідатиме мені на п'яти, а невдовзі до нього приєднається ще й грум.

А може, тишком-нишком зійти в погріб і сховатися там? Навіщо їм іти вниз? Лише задля одного: щоб винести звідтіля Томове тіло.

Зважаючи на всі обставини, сховатися в льоху було безпечніше. Я зійду вниз і причаюся в темному кутку. Якщо вони не підійдуть до мене, тим краще! А якщо підійдуть… Що ж, у мене є пістоль. Може, вони розгубляться з несподіванки, і мені пощастить пробитися на волю.

Льох, який щойно наганяв на мене жах своєю таємною пащею, раптом здався мені рятівним притулком. Я повернувся й ступив крок униз.

Сходи, очевидячки, були залиті кров'ю. Я послизнувся й полетів униз головою. Пістоль вискочив у мене з-за пазухи, відлетів убік і вистрелив. Я з розгону гепнувся головою об стіну, і це було останнє, що я пам'ятаю.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

ЧЕКАЮЧИ ДОПИТУ

Десь безугавно шуміла вода. Я відчував свіжий дух вологи. Ви, може, гадаєте, що вода нё пахне? А як же чують воду коні? Станьте з заплющеними очима на березі озера, і ви одразу ж відчуєте, що перед вами стелеться водяна гладінь.

У голові стояв тупий біль. Щеміла зідрана шкіра на суглобах пальців. Минуло кілька хвилин, перш ніж я зважився сісти й розплющити очі.

Я сидів на пологому, порослому травою березі біля напіврозваленої кам'яної буди. Трохи нижче трава поступалася місцем сірій ріні. Потім на чверть милі, а може й більше, простягалася вода, сіра й похмура від навислих хмар. За озером стіною здіймався ліс. До того берега плив човен, у ньому сидів чоловік. Гори за лісом губилися в густому тумані. Тим часом човен зайшов у бухту і зник з очей. Одну мить я думав, що лишився сам.

— Ти вже, я бачу, прийшов до тями! — пробурчав низький голос, і поряд зі мною з'явилася опасиста постать Ентоні Дункана. Я не одразу відповів, і він провадив досить добродушно: — Ну й гепнувся ж ти нівроку! Та дарма, минеться.

— Де я?

За подібних обставин таке запитання цілком природне, а коли зважити на те, що я по довгій непритомності опинився в зовсім незнайомому місці, то воно було й доречне.

— Де саме — для тебе байдуже. Ти в безпечному місці.

Хоч я не почував себе вельми безпечно, але був радий, що мене стереже Дункан, а не той жорстокосердий чоловік, що розмовляв із ним у вежі. Я озирнувся. Позаду стояла стара колиба, поросла мохом, з-поміж каменів у її стінах пробивався верес, і трухляві двері ледь трималися на завісах. Всередині не чути було нікого. За колибою височіло кілька платанів, а далі витикалися вершки ще якихось дерев.

— Хочеш води?

— Дайте, будь ласка.

Він підійшов до кошика, взяв олив'яну кварту й поволі подався до води, Я прикинувся, що мені млосно, і стежив за ним, напівзаплющивши очі. Чим не нагода втекти? Я був певний, що він тут сам, і коли мені пощастить вихопитися ярдів на двадцять, то вайлуватому Дунканові годі мене спіймати. Аби тільки дістатися в гори, а там густий туман допоможе мені сховатися. Щоправда, в тумані важко буде збагнути, де я опинився, і знайти дорогу додому, але це вже не так важливо. Головне — втекти.

Я чекав, поки Дункан дійде до всіяного рінню берега й нахилиться над водою. Я почув, як він закректав і як хруснули суглоби його ревматичних ніг. Я ледве не закричав із радощів, почувши той хрускіт. Мені здалося, що я вже вільний.

Я напружив м'язи, його широкі штани спокусливо вирізнялися на тлі сірого озера. Аби я був ближче, то стусонув би його так, що він полетів би сторчака у воду. А так я скочив на ноги і кинувся прожогом за халупу. Якщо в нього є пістоль, він все одно не встигне його вихопити.

Я вибіг на порослий деревами й папороттю горб і лише тепер зрозумів, як підупав на силах після того падіння. Мої ноги були наче ватяні, я хитався й спотикався і на превелику силу подолав невисокий схил.

— Вернись назад, дурню! — ревів Дункан.

Я побіг далі поміж кущами. Попереду серед листя заблищала вода. Я звернув ліворуч. І знову вода. Лише тоді я збагнув: ми були на маленькому острівці.

Доведеться перепливати озеро. Але як стрибнути у воду? З цього боку острів кінчався гострими скелями, що витикалися з мілкої води, наче гострі зуби. Я ступив у воду і спробував добрести до глибокого, але не встиг навіть замочити колін, як Дункан наздогнав мене. Він схопив мене в оберемок, як ведмідь, і хоч як я опирався, виніс на берег і кинув на траву.

— Дурню, — сказав він, — ти хочеш, щоб тебе спутали, як козеня?

Він потяг мене до халупи. В кошику з харчами лежала завбачливо приготована мотузка. Він скрутив мені ноги і, не розрізаючи мотузки, зв'язав руки. Спочатку він хотів заломити мені руки за спину, але зрештою пожалів мене.

— Тобі ж треба попоїсти, — сказав він і зв'язав руки в такий спосіб, що я міг насилу піднести їх до рота.

В кошику була хлібина, м'ясо та інші харчі, а також невелика пляшина вина. Він урізав скибку хліба, шматок м'яса і вклав їх мені у зв'язані руки.

— А тепер призволяйся як можеш. Ножа я тобі не дам. Ну ж бо, берися до їжі. Чекати доведеться довго.

— А чого чекати? — = похмуро спитав я.

Нахиливши голову і підвівши руки, я вп'явся зубами в м'ясо. Мені треба було підживитися.

— Постривай, дізнаєшся.

Кілька хвилин ми мовчали. Я напружено думав. Якщо це не Дервентвотер, то, виходить, ми на одному з маленьких острівців, розташованих на протилежному кінці Алсвотеру, за кілька миль од вежі. Але чому вони, хоч який це був клопіт, перевезли мене сюди й приставили сторожу? Кого чи чого ми чекали?

На щастя, Дункана проймала дедалі більша цікавість. Раз або двічі скоса позирнувши на мене, він нарешті не витримав.

— Що ти там робив? — запитав він навпростець. — Що тобі відомо?

Я бачив, що цього здорованя мордував страх.

— Дуже багато, — відповів я.

Не знаю, як повелися б інші за таких обставин, але я поклав скористатися з його страху перед невідомим майбуттям.

— Хто ще знає про це, крім того чоловіка, що пробрався був у вежу?

Що мені казати? Я не хотів будити його підозри, щоб вони не натрапили на слід Кіт і не подалися до моєї домівки. Але переконати їх, що я діяв сам, це означало поставити під загрозу власне життя. Занадто велика буде спокуса заткнути мені рота раз і назавжди, як вони, напевно, зробили з бідолашним Томом.

— Постривайте — дізнаєтесь, — відповів я.

Його лице скривилося.

— Атож, — сказав він, — ми про все дізнаємось, коли приїде сер Філіп. У нього ти заговориш. Він уміє примусити людей говорити. Я хочу тебе визволити від тортур. — Він припав до пляшки, наче хотів утопити у вині свій страх. Потім нараз обернувся до мене, витираючи рукою чорну бороду. — Нам треба дізнатися про все, хлопче. Від цього залежить наше життя. Але я не хочу, щоб тебе мордували. Я знаю тебе і знаю твоїх батьків. Не бажаю я наживати ворогів. Хочу, щоб ти вважав мене за свого друга.

— Ви мій тюремник, — відмовив я.

— Твоє щастя, що це я.

— Чому?

— Інші не такі м'якосерді. Краще розкажи мені, поки тут немає інших. Присягаюсь, я не дозволю їм зачепити тебе й пальцем.

— Я знаю, що мене чекає, коли я розкажу. Встромлять між ребра ножа, накладуть у пазуху каміння та й поховають на дні озера!

— Ні! — заперечив Дукан.

— А що ж?

— Ти посидиш на острові до вирішального дня. Чекати доведеться тиждень. А потім іди собі під чотири вітри. Тоді вже ти нам не завадиш.

Але я стояв на своєму.

— Хотів би я довіряти вашим друзям так само, як вірю вам, містере Дункане. Але не можу. Я нічого вам не скажу.

Він нетерпляче махнув рукою. Я бачив, що він страшенно боїться за свою шкуру. Певно, що всі вони полякалися. Спочатку з'явився Том, потім я… У змовників зараз одне на думці: чи є тут хтось іще, крім нас двох. Вони вже не почували себе безпечно у вежі, інакше мене тримали б там, а не тягли через гори на острів, — адже це і важко, й небезпечно.

Нехай думають-гадають! Вони не вб'ють мене, поки матимуть надію дізнатися, що мені відомо. Коли ж я все скажу, для них буде безпечніше порішити мене. Від того, що я мовчатиму, залежить моє життя. А що коли вони мордуватимуть мене? Жах перед тортурами знову стиснув мені серце.

Дункан підняв пляшку. Вина в ній лишалося тільки на денці. Він хотів був піднести пляшку до рота, але передумав і ткнув її мені в руки.

— Допий вино, — буркнув він. — Воно тебе зігріє. Чого його мерзнути?

Він мав слушність. Я й так був виснажений після всього, що сталося. Треба було погрітися. Хоч стояв червень, але день видався холодний і похмурий. На небі громадилися хмари; очевидячки, насувалася громовиця.

Правда, я мав підозру, що Дункан дав мені його не тільки з доброго серця. Він вважав, що вино розв'яже мені язика: адже я був ще хлоп'я.

— Пий, — спонукав він мене, — а я спробую розпалити багаття.

Я слухняно підняв пляшку, обережно стискаючи її зв'язаними руками, і ковтнув гіркувату палючу рідину. Мимрячи щось собі під ніс, Дункан подався збирати хмиз. Він одходив все далі й далі, бо хмизу було мало.

Я міцно стискав пляшку. Можна було вжити її як зброю, але що з того, коли я сидів долі зі зв'язаними руками й ногами. Я знову озирнувся. Може, сховати пляшку на той випадок, коли мені пощастить звільнити руки? Ні, Дункан відразу ж зауважить, що вона щезла.

Ото дурень! Адже засіб визволитися — у мене в руках. Аби тільки не почув Дункан! Треба встигти зробити це, поки він надійде з оберемком хмизу!

Утік не втік, а побігти можна. Я прихилився до стіни і щосили брязнув пляшкою об камінь. Пляшка розбилася вдрузки, і вино забризкало мені ноги. Луск вийшов не дуже гучний.

Я нахилився й почав шукати в траві зручну склянку. На моє щастя, пляшка була з тонкого скла, і скалки виявилися гострі, як бритва. Я затиснув великий трикутний уламок скла пальцями правої руки.

Найгірше було те, що я не міг досягнути склом до мотузки на руках. Мені лишалося тільки нахилитися й перепиляти мотузку навколо ніг. За півхвилини гарячкових зусиль я перерізав останню волокнину, і мої ноги були нарешті вільні.

Що робити далі? Я не міг пливти зі зв'язаними руками. А битися з Дунканом ногами теж не міг. До визволення було ще далеко.

Дункан вертався з величезним оберемком хмизу. Я звів докупи обвиті мотузкою ноги й почав молити бога, щоб здоровань нічого не помітив. Але він зосереджено дивився на небо.

— Заноситься на громовицю, — мовив він. — Краще розкласти вогонь у колибі, там буде набагато затишніше.

— Еге-е, — промимрив я, наче знеможений дрімотою. — Мене хилить на сон, я впився.

Він хитнув головою й усміхнувся. Потім нахилився й увійшов до халупи. Я чув, як він кинув хмиз і став нишпорити, шукаючи кремінь та кресало.

Недалечко від мене лежав замашний камінець. Тепер, коли ноги мої були вільні, я легко міг його дістати…

Мені було шкода Дункана. Він повівся зі мною по-людському, якщо зважити на те, що ми з ним були вороги. Аби він не мав ні жалю, ні серця, то мені б ніколи не пощастило напасти на нього.

Та зараз я не знав іншої ради. Я був певний, що Дункан — хай і проти своєї волі — допоміг убити Тома. Він був зрадник, готовий задля власних шанолюбних замірів утрутити всю країну в полум'я громадянської війни.

До того ж невідомо хто кого подолає: здоровий мужчина чи хлопець із зв'язаними руками? Я був Давид — він Голіаф[21]. Якщо ж я не заб'ю йому памороки, а тільки легко пораню, тоді він поведеться зі мною інакше, ніж досі.

Я підняв камінь обома руками; у вологій ямці, що лишилася від нього, заметушилися комашки. Я підійшов непевними кроками до дверей халупи і зазирнув усередину. Якби Дункан сидів обличчям до дверей, довелося б зачекати, поки він вийде. Але мені знову пощастило. Він стояв навколішках спиною до мене за якихось три кроки і складав у купу хмиз.

Я зайшов навшпиньки всередину, підвів зв'язані руки над головою і вдарив його каменюкою. Він навіть не писнув, лише гупнув камінь та зашурхотів під вагою тіла хмиз. Я мерщій позадкував на свіже повітря — мене нудило й голова паморочилася ще дужче, ніж досі. На щоку впала крапля дощу. Я здригнувся і великим зусиллям опанував себе.

Перш за все треба було скинути пута з рук. Тепер, коли я був вільний, це виявилося досить просто. В Дункана, звичайно, був при собі ніж, але мені не хотілося заходити в темну халупу. Я примудрився забити уламок скла сторч у землю і, притримуючи його ногами, заходився терти об нього мотузку; в такий спосіб, після кількох невдалих спроб, мені пощастило перепиляти й розірвати її.

Ледве я покінчив з мотузкою, вдарив оглушливий грім, і на озеро налетів вихор, що ніс за собою гострі, наче стріли, струмені дощу. Озеро вмить перетворилося в розбурхане море.

Я побачив, що в останню, вирішальну мить щастя мене зрадило. Ні один плавець не зважиться в таку бурю переплисти ті чверть милі, що відділяли острів від суходолу. Я залишився в полоні.

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

НАД УРВИЩЕМ

Ліс щезнув з очей за одну мить. Вітер ревів, наче двадцять тисяч дияволів, лопотів дощ, заливаючи озеро й острів. Довелося хутко сховатися в халупі.

Мені розповідали, що такі раптові бурі часто бувають на Алсвотері, і коли лютує шторм, то не тільки плавець, а й човен не зважиться відплисти від берега. Громовиця збирається над Керкстоунським перевалом і котиться вниз, шалена, як навала кінноти. Довге й вузьке, мов щілина, озеро лежить між двома великими горами, Гелвеліном та Гайстріт. Грози, що бушують над ним, з лютим ревом накидаються на кам'яні бескиди, які височать обабіч озера.

Щоправда, мене втішали дві обставини: по-перше, така буря мала швидко вщухнути, і по-друге, якщо я був одрізаний від суходолу, то з суходолу до острова добратися було теж неможливо.

Тим часом треба було щось робити з Дунканом.

Я підповз до нього ближче й прислухався. Дощ стукотів по даху й капав крізь отвір, що правив за димар. Над островом гудів вітер, і раз по раз гуркотів грім. Отож не дивно, що протягом кількох хвилин я не був певен, дихає він чи ні.

Але зрештою я почув глибоке уривчасте дихання людини, що втратила свідомість. Я зрадів, коли переконався, що не вбив його.

Я перекинув його на спину і розстебнув коміра. Мені кортіло полегшити його стан, проте я не мав права ризикувати. Щоб забезпечити себе від нападу, я вискочив під дощ і знайшов шматки мотузки. Зв'язавши йому руки й ноги в той самий спосіб, яким він зв'язував мені, я, однак, потурбувався, щоб він не звільнився так легко. Я забрав у нього ножа, а потім обшукав одяг, сподіваючись знайти пістолет або кинджал, але не знайшов більше ніякої зброї. Мотузка була мокра, і мені спало на думку, що з часом вона збіжиться і вріжеться в тіло. Якщо він не опритомніє, доки я дремену з острова, треба буде її попустити.

Коли я впорався з полоненим, вітер трохи вщух, а дощ ішов нападами, перерви між ними ставали щоразу довші. Озеро вже не біліло гривами піни, і на протилежному березі поступово почав вимальовуватися ліс. Спочатку він здавався безбарвною плямою, але небавом проступило яскраво-зелене листя, помережане смугами сонячного світла, що купалося в росі. Сонце схилялося вже до вечірнього пруга. Виходить, я перебув на острові цілісінький день!

Краще тут не затримуватися… В мене не було ніякої охоти плисти зараз чверть милі, але це було краще, ніж чекати, поки з'явиться сер Філіп. Озеро ще хвилювалося, але я сподівався на краще.

Я скинув камзола та довгі штани — зайвий тягар був ні до чого — і сховав під камінням, щоб їх відразу не помітили. Черевики я прив'язав до пояса, бо забиватися в далеку дорогу босоніж було ризиковано; капелюха кинув у воду. Хай подумають, що я втопився. В останню мить я згадав за Дункана і вернувся назад до халупи. Він і досі лежав непритомний. Я нахилився і, переконавшись, що він не прикидається, попустив мотузку на ногах і розв'язав йому руки. Цікаво, яку він вигадає казку для своїх спільників?

Вода була холодна мов лід, бо шторм збурив глибинні води. Але холод підстьобнув мене і остаточно вивів із того заціпеніння, що в ньому я перебував, відколи вдарився головою об кам'яну стіну. Я знав, що мені доведеться змагатися за своє життя. Адже йшлося не про пляжне купання. Я не спав. Я не попоїв як слід, а від страшного удару в мене й досі гули в голові джмелі. На середині мене взяв сумнів, чи зможу я досягти протилежного берега.

Зціпивши зуби, я плив і плив до зеленої смуги лісу. Обважнілі черевики тягли мене вниз, наче залізні ланцюги. Хвилі хльоскали в обличчя, руки й ноги дерев'яніли від утоми…

Ні, я не здамся! Не здамся! Здається, я казав це вголос, силкуючись заглушити деренчання у вухах. Багато чого залежало від того, чи зумію я досягти далекої смуги сірої ріні, зеленої торочки дубів і сосон. Якщо я здамся і дозволю собі пірнути в жаданий спокій зелених вод, королеву вб'ють, і в Англії почнеться руїна. Тисячі англійців загинуть у братовбивчій війні. Запалають хати, жінки й діти, голосячи, кинуться шукати сховища в лісах та горах; знову настануть страшні роки, що про них народ уже майже забув.

Думка про це допомогла мені врятуватися. Я тримався не задля того, щоб урятувати стару жінку з короною на голові. Я повинен був вижити задля всіх нас. Жодна душа в Англії не знала того, що знав я, жодна душа, опріч змовників, що їхні божевільні жадання штовхають нас у жахливу прірву. Я не маю права потонути, бо разом зі мною загине й таємниця.

Дерева, що досі стояли непорушно, раптом посунули мені назустріч. Підхоплений хвилею, я побачив лісову гущавину, дорогу, що в'юнила горбастим берегом, і голі скелі, порослі лишайником. Я навіть помітив кролика, який шугнув у папороть. Я опустив ногу і, не вірячи самому собі, намацав дно.

Врятований! Мокрий як хлющ, я видряпався на високий берег і впав, хапаючи ротом повітря. За кілька хвилин я трохи очуняв і втиснув задубілі ноги в розбухлі черевики.

Доведеться ще пройти пішки сім миль до Лонсдейла, але я думав про це майже радісно. Я не дуже добре уявляв собі, де опинився, але знав, що поблизу є. долина, яка виходить під прямим кутом до озера і веде через гори на північний захід. Якщо я піду тією долиною, то ще до ночі буду дома.

Проте й на цей раз мені не судилося здійнити свій план. Не пройшов я і ста ярдів, як рантом почув голоси. Попереду біля дороги паслися шестеро коней, і стільки ж чоловіків спускалися до берега, де лежав човен.

Я метнувся назад, але моя постать у білому була дуже примітна серед дерев. Позаду зчинився галас. Спочатку я з дурного розуму побіг дорогою, що вела до Петердейла, і вже минув те місце, де нещодавно виліз із води. Однак, почувши цокіт копит, збагнув, що переслідувачі посідали на коней, і тому бігти дорогою, по якій могли скакати коні, було просто безглуздо.

Тоді я звернув праворуч, на стежку, що вела в протилежний від озера бік. Переді мною відкрилася широка долина, посеред якої мчав розбурхлий від дощу бурчак. Долина впиралася у високу гору. То була, мабуть, Рейз або ще яка-небудь вершина Гелвелінського пасма. Я бачив її лише одну мить — темну аж чорну на тлі призахідного сонця. Потім на вершину найшла хмара, і гора — моя надія — зникла з очей.

Перш за все треба тікати зі стежки. Я скочив з високого берега, поспіхом перебрів через бурчак і подерся на протилежний схил. Позаду ляснув постріл. Я в білому вбранні був чудовою ціллю, але їм завадила відстань. Добре, що мої переслідувачі не мали лука. Отоді мені було б непереливки.

Куля до мене не долетіла, зате долинув голос сера Філіпа:

— Не біжіть усі за ним! Він може повернутися на дорогу!

Мені здавалося, що серце от-от вискочить з грудей. Довелося спинитися на невеликій терасі, щоб трохи перепочити. Тепер можна було озирнутися на ворогів. Тільки двоє з них зіскочили з коней і рушили слідом за мною. Інші поскакали дорогою.

Я відразу розгадав їхній план. Понад озером пролягала лише одна дорога. Вона вела на північ до Пенріта і на південь через Керкстоунський перевал до Кендала і далі до Лондона, їм треба було тільки перетяти дорогу в двох місцях, і я не матиму іншого порятунку, як дряпатися через гори, що стали мені на шляху наче мур.

Дарма, я був на це готовий. Я хотів дістатися додому й знову побачити Кіт. Я не мав наміру вертатися на дорогу. Побачимо, хто витриваліший — я чи ті двоє. Коли б я був не такий знесилений, то легко втік би від них, але зараз не був певний, хто вийде переможцем у змаганні.

На голому схилі ніде було сховатися: ліси лишилися далеко внизу. Вище в горах стелився туман. Аби я тільки випередив їх та щоб туман не порідшав, то дідька лисого вони мене знайдуть. Та я ніколи не бував у цих місцях і йшов навмання.

Схил здіймається круто вгору. З останніх сил я долаю його. Все вгору і вгору!.. Зараз це основне.

Внизу я бачу своїх переслідувачів. Вони невідступно йдуть за мною, мов собаки, що напали на слід. Перед веде чоловік у зеленому й чорному, на півдесятка ярдів нижче дряпається його огрядний супутник у яскраво-червоному камзолі. Першого важко помітити на тлі високої зеленої трави; я бачу його лише тоді, коли він з'являється на вершечку якої-небудь скелі, — тоді його постать вирізняється на блідому вечірньому небі. Товстуна ж я помічаю відразу, як тільки озирнуся. Він червоніє, наче краплина крові.

Вони не гукають мене, знаючи, що це ні до чого і краще поберегти дух. Але вони йдуть уперед не зупиняючись, і їхня спокійна впевненість лякає мене більше, ніж гучні погрози. Вони переконані, що рано чи пізно я попадусь їм до рук.

Ми не поспішаємо. В нас немає сили бігти. Якби ви були там того вечора й побачили три постаті, які неквапливо здіймалися низкою дедалі вище й вище, то нізащо б не подумали, що між ними йде боротьба не на життя, а на смерть. Запевняю вас, ми йшли б швидше, аби мали силу.

Ми опинилися на величезній висоті. Під нами бовваніли урвища й глибокі долини, що їх уже заповнювала багряна вечірня імла. Верхній закрут озера здавався звідціля склянкою із щербатими краями. По його гладіні були розкидані вбрані у зелень острівці, крихітні, наче бджоли.

Тут, угорі, був ще ясний день, і мусянжове сонце сяяло крізь ополонки у хмарах. До хмар уже було зовсім недалечко.

Я, очевидячки, минув зручні стежки, що ведуть через хребет, і зараз сходив народну з найголовніших вершин, можливо, на сам Гелвелін. Треба було йти обережно, так обережно, як тільки дозволяли двоногі хорти, що женуться за мною. В цих місцях були страшні провалля. Я боявся не їх, а боявся, що потраплю в глухий кут, де мені доведеться або стрибнути в прірву або попасти до рук переслідувачів. Хтозна ще, чи туман мені стане в пригоді, чи призведе до загибелі.

Нині я знаю, де ми блукали того вечора. Я навіть полюбив ті похмурі місця. Але тоді, коли я потрапив туди вперше, зацькований, як дикий звір, я відчував лише жах.

Цілу милю я йшов довгим, порослим травою кряжем. Подекуди схил був такий пологий, що я навіть підбігав. Нарешті я видерся на вершечок і, огледівшись, побачив, що опинився на лівому краю гірського пасма, яке велетенською підковою вигиналося над глибоченною прірвою.

Передо мною, наче лезо ножа, простягався високий гребінь, оточений з обох боків урвищами сотні футів завглибшки. Я сказав: наче лезо ножа? Краще було б порівняти його з пилкою, бо він увесь наїжачився гострими зубцями.

Праворуч, з протилежного боку величезної ями, височів другий кінець підкови — ще одне гірське пасмо, що спадало в таку саму бездонну прірву. Там, де сходились докупи обидва пасма, височіло кам'яне громаддя, що здіймалося вище за всі гори. Вже тоді я зрозумів, що це може бути лише Гелвелін, хоч його обриси були сховані за купами хмар, котрі мчали небосхилом.

Я озирнувся. Чоловік у зеленому трохи відстав, але його товариш, наче йому додалося сили, швидко наздоганяв мене.

Я повернувся лицем до скелястого гребеня і зусиллям волі примусив ноги, що нили від утоми, зрушитися з місця.

Над гребенем подував пронизливий вітер. Хоч як мені було жарко, але я зразу відчув його крижаний подих, що обпалював моє ледь прикрите тіло. Каміння стало слизьке від мряки. Навколо мене клубочилися хмари, скрадаючи барви краєвиду і затягуючи все сірою імлою. Проте туман не був такий густий, щоб сховати мене од ворогів.

Я шкандибав уперед, перелізаючи через скелі, протискаючись між ними, часом повисаючи над проваллям. Ліворуч, крізь уривки хмар, я бачив світ, що зникав у бездонній прірві. Недаремно ту прірву називали Пеклом. Праворуч — а саме цим боком гребеня я намагався йти — видно було внутрішню частину підкови. Там лежало велике озеро, оточене урвищами; воно нагадувало наше озеро біля Цитаделі, але було вчетверо більше. Часом я виразно бачив його чорну, як смола, поверхню, потім воно туманилося, наче дзеркало, і крізь хмару не можна було нічого розрізнити, крім непевного сріблястого мерехтіння.

Я вже не дихав, а хлипав. Ноги налилися оловом. З незліченних болючих саден плющила кров. Однак я не здавався, хоч і розумів, що наближається кінець.

В одному місці мені довелося видертися на плаский камінь і ступити кілька кроків по самісінькому гребеню, що спадав з обох боків у провалля. Триматися не було за що. Я випростався, але вітер гойднув мене, і на хвилину мені здалося, що я падаю. Я став навколішки і порачкував далі.

Ярдів через двадцять я озирнувся. Чоловік у червоному камзолі перебирався через небезпечне місце. Він упевнено розставив ноги і, нахилившись проти вітру, широко розчепірив руки, щоб зберегти рівновагу і щоб схопити мене…

Аби в мене був пістоль, я встрелив би його, як зайця. Але він знав, що я беззбройний. Він підходив ближче й ближче, і губи його скривилися в переможній усмішці.

Ще трохи, і гребінь лишиться позаду. Далі починався спуск, але спочатку треба було пролізти крізь розколину в скелях. За нею йшла вузька сідловина, котра, вигинаючись дугою, з'єднувала гребінь із пасмом гір. Скель далі не було — тільки непевний осип, мільйони дрібних камінців, серед яких де-не-де пробивалась пучками гірська трава.

Однак я не відразу знайшов ту розколину. Я помилився на кілька ярдів і опинився на прискалку, що нависав над проваллям. На мене війнуло холодом.

Я враз позадкував. Побачивши щілину між скелями, я почав злазити, обдираючи ноги об гостре каміння. Ця затримка коштувала мені дорого. Передо мною стояв чоловік у червоному камзолі.

— Ах ти, вовченя! — крикнув він відсапуючись і вишкірив зуби під чорними вусами. — Ти влаштував нам добрі гони!

Я знав, що вже не втечу, проте вирішив не здаватися. В мене була вигідна позиція і добра опора на ноги. Він же дивився на мене, як на вже спійману здобич, бачачи перед собою лише виснаженого і надто тендітного як на свої роки хлопчака.

Ми стояли один проти одного, дві комашки на вершині кам'яного велета. Ту мить вершина була для нас цілим світом. На сідловину набігла хмара. Щезло з очей озеро, зникло. Пекло. Все сховалося за пеленою білого туману. Ми ніби стояли на хмарі.

Червоний камзол був уже близько. Мій погляд спинився на коричневих штанях — ноги ступили на сусідній камінь і шукали опори. І тут мені сяйнула думка. Кожен, кому доводилось бороти ся, знає, що можна повалити хоч якого противника, коли знайдеш його вразливе місце і спрямуєш на нього усю свою силу.

Я стрибнув уперед, схопив його за ногу і сіпнув убік. Чолов'яга вилаявся і з жаху закричав. Він почав одбиватися вільною ногою; щастя моє, що він мене не вцілив, інакше я б полетів у провалля.

Я смикнув ще дужче. Не люблю про це згадувати, але один із нас мав загинути.

Нарешті він утратив рівновагу і полетів сторч головою на кам'яний осип — за десять футів нижче. Я сподівався, що він затримається там і лежатиме оглушений, а може й такий поранений, що його супутникові доведеться кинути лови. Та він перекинувся й покотився в туманну безодню Пекла. Він зник з очей за одну мить, але мені здалося, що минула вічність, поки вщухло торохтіння дрібних камінців, які котилися слідом за ним.

Зібравши решту сил, я перейшов непевними кроками через сідловину й почав дертися на останню вершину. Примусивши себе озирнутися, я побачив, що другий мій переслідувач, досягнувши того місця, де ми боролися, присів над прірвою і вдивляється у хмари, що пливли внизу.

Я подерся далі, однак він уже за мною не гнався.

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ

В ОБЛОЗІ

Коли я причвалав до дверей нашої ферми, собака зустрів мене лютим гавкотом: адже в білому, обляпаному грязюкою привиді неможливо було впізнати члена сім'ї.

— Свої, Снепе! — хотів я крикнути, але не зміг.

Двері відчинилися, і на поріг вийшла Кіт із свічкою. Я насилу ступив крок уперед. Кіт злякано скрикнула, і я подумав, що вона не впізнає мене. Ні, це був крик жаху — я скидався на гостя з того світу. Вона підхопила мене попід руки і повела в хату.

— Це Пітер! — почув я її голос.

— Дяка богові! — вигукнула мати.

— Його били! — скрикнула Кіт, і вперше за життя я побачив, що вона плаче.

— Ні, — хрипко сказав я, падаючи на ослін. — Я… я довго йшов… і плив… а ще перед тим був упав. Оце й усе.

Раптом я зрозумів, як безглуздо це звучить, і зайшовся істеричним сміхом.

Я отямився в теплій сухій постелі. Вони стояли біля мене навколішки і пхали в рот їжу.

— Йому треба добре виспатися, і все буде гаразд, — бадьоро мовила мати.

Вона звикла до того, що чоловіки часто, особливо взимку, вертаються додому напівживі, і перелякати її було нелегко.

Але я не міг заснути, не одержавши відповіді на деякі запитання.

Вони розповіли мені, що всі сусіди озброїлися і пішли обшукувати Бленкетру та навколишні горби, поклавши знайти мене живого чи мертвого. Як тільки Кіт принесла тривожну звістку, батько зібрав людей, і вони подалися до вежі. Там нікого не було, отож вони виламали двері й обшукали будівлю від даху до льоху, але нічогісінько не знайшли.

— Ні, — сказала Кіт, ззирнувшись зі мною очима й зрозумівши німе питання, — не знайшли навіть…

Вона не доказала, проте я збагнув, що вона теж мала на увазі бідолашного Тома Бойда. Напевно, змовники, налякані появою другого вивідача, котрий з'явився відразу за першим, квапливо залишили свою штаб-квартиру, прихопивши з собою все, що могло стати проти них доказом.

— Все буде гаразд, не хвилюйся, — сказала мати, поправляючи подушку. — Скоро повернуться батько з братом, і хай тільки ті негідники спробують тебе ще раз зачепити, вони завдадуть їм такого чосу, щоб ті десятому заказали.

Я кволо осміхнувся. От було б добре вернутися назад у дитинство, в той маленький затишний світ, де батько й старший брат оборонять від кого завгодно.

Але я не міг вернутися назад. Останні місяці зробили мене мужчиною — може, трохи передчасно, — і тепер, як кожний мужчина, я повинен був покладатися на себе.

— Батько не може врятувати життя королеві в Лондоні, — заявив я. — Тепер, коли Том Бойд… коли він не повернувся, я маю довершити його справу.

— І я, — прошепотіла Кіт.

Тоді я розповів їм усе, що почув у вежі: що змовники замислили вбити королеву, зчинити бунт на Півночі й покликати собі на поміч іспанський флот. Я не мав права мовчати про таємницю. Для однієї людини це був надто важкий тягар. Що коли я захворію зранку і зляжу в гарячці на кілька день? Тепер же, якщо я не зможу, то звістку в Лондон пошле Кіт.

— Зранку, — сказав я хрипко, — ми найперше знайдемо надійну людину — напевно, суддю — і попросимо вирядити гінця до Лондона. Це треба зробити неодмінно. Чуєте?

— Авжеж, — відповіла Кіт.

— А тепер спи, — рішуче наказала мати, забираючи в мене з рук порожню миску і закутуючи ковдрою плечі.

— На добраніч, Піте, — промовила Кіт і погасила свічку.

Вони вийшли на кухню, тихенько причинивши за собою двері. Так скінчився для мене цей важкий день.

Коли я розплющив зранку очі, наді мною схилилася Кіт.

— Я думала, ти вже ніколи не прокинешся. Хочеш їсти?

— Авжеж, хочу!

— Мати умовляє мене надягнути вбрання твоєї сестри, — сказала вона усміхаючись. — Але я поклала залишитися хлопцем, аж поки ми доконаємо своєї справи. Він прокинувся! — крикнула Кіт, виходячи з кімнати.

Коли я почав снідати, навколо мене зібралася вся сім'я, всі, крім брата: він пішов на ферму, бо треба ж було комусь робити діло. Батько надягнув святкове вбрання і сидів на ослоні, склавши на колінах великі руки. Він сказав:

— Ну, юначе, заварив кашу, то не жалуй масла. Як тільки одягнешся, ми поїдемо просто в Кезік, до містера Армтуейта, і все йому розкажемо. Він суддя і знає, що треба робити.

Я подивився на батька й подумав, що командувати в цій справі належить не йому. Хіба не я таємний агент її величності? Але, подивившись ще раз, вирішив, що заводити суперечку з батьком безглуздо. Хай би я зробив неймовірну кар'єру — навіть став бароном Браунрігом з Лонсдейла і першим державним секретарем, — для батька я буду завжди просто син.

До того ж його пропозиція збігалася з моїми власними планами. Суддя Армтуейт, що мешкав у своєму великому будинку в Кезіку, був саме та людина, яку нам треба. Він один мав змогу одразу ж прикликати на поміч всесильний закон. В першу чергу слід листовно попередити сера Роберта, щоб він устиг заарештувати Сомерса і вжити застережних заходів на час вистави. Я тільки не хотів, щоб постраждали інтереси Шекспіра та наших друзів. Та ні, сама королева Єлизавета не погодиться скасувати виставу.

До прем'єри лишилося всього сім день. Я не знав, як зашвидко їздять урядові кур'єри, але зміркував, що за гарної погоди, коли на кожній станції чекатимуть свіжі коні, лист дійде до сера Роберта через два-три дні. Отже, він матиме досить часу, щоб ужити потрібних заходів. Ватажків з Півночі своєчасно заарештують, заколот буде придушено, перш ніж у Лондоні дізнаються про небезпеку, що загрожувала країні.

Я встав з ліжка і вбрався у чистий одяг. Я не носив цих речей, відколи втік до Лондона, і був уражений, побачивши, які короткі стали рукава і як тісно мені в плечах. Якщо не зважати на кілька синців та подряпин, після всіх своїх пригод я почував себе анітрохи не гірше, ніж до них. Я вже звик до всіляких злигоднів.

Тільки я зайшов був у кухню і сказав, що готовий їхати, як на порозі з'явився мій брат Том із сокирою в руці.

— До нас їде сер Філіп, — спокійно мовив він.

— Сам? — спитав батько.

— Не зовсім. З ним ще п'ятеро.

— Дай-но сокиру, хлопче. Піду дорубаю дрова, — сказав батько, і ту ж мить надворі загавкав собака, попереджаючи, що наближаються чужі. — Нехай Кіт і Пітер лізуть на горище. Решта беріться до свого діла. І пам'ятайте: ви нічого не знаєте, окрім того, що я скажу.

— На бога, будь обережний! — благально вигукнула мати, коли він рушив до дверей.

— Я буду обережний, — пообіцяв батько і всміхнувся їй од порога.

Я взяв Кіт за руку.

— Ходімо. Зробимо так, як каже батько.

Вгорі над спочивальнею було маленьке горище, і ми зручно посідали на бантинах. Крізь щілини між черепицею пробивалися сонячні промені. Ми виразно чули розмову на подвір'ї.

— Доброго ранку, містере Браунрігу, — ввічливо сказав сер Філіп.

— Здорові були, сер Філіп. Чим можу стати в пригоді?

— Я хотів би дізнатися, де ваш молодший син.

— Я теж, — одрізав батько.

— Ви хочете сказати, що це вам невідомо?

— Ні, — буркнув батько. — Надто, якщо взяти до уваги, що вчора я цілісінький день до ночі шукав його в горах та ще й прикликав на поміч усіх сусідів. Навряд чи ми б робили це, якби я знав, де він, га? Коли я дурень, то про сусідів такого не скажеш.

— Вчора було вчора, а сьогодні — це сьогодні.

— Авжеж. Але сьогоднішній день може стати вчорашнім, якщо ми гаятимемо час на пусті балачки.

І я почув, як задзвеніла батькова сокира, коли він гахнув нею по колоді. Сер Філіп, напевно, зрадів, що той удар був націлений не йому в голову.

Кіт штовхнула мене в темряві ліктем.

— Мені подобається твій батько, — шепнула вона.

— Я й не думаю відтягати вас від роботи, — холодно мовив сер Філіп. — Я тільки хочу обдивитися дім, а це можна зробити без вашої допомоги.

— Ні в якому разі, сер Філіп. Мій дім — це мій дім. Ніхто не заходить туди без запрошення. Мало є людей у Камберленді, що їх я не бажаю приймати, але, на жаль, ви належите до них.

— Он як? У такому разі я покажу вам ордер, — підписаний судовими урядовцями.

— Не маю сумніву. Адже то все ваші друзі!

— Ви, очевидячки, нічого не знаєте, Браунрігу. Ваш син — небезпечний злочинець.

— Еге ж. Минулого року ви казали, що він шпурнув на вас каменюкою.

— Вам, може, невідомо, що за останню добу він учинив напад ще на двох джентльменів. Навряд чи сер Уолтер Персі виживе.

«Ну й дужий же він, коли не врізав дуба, скотившись у таку прірву», — подумав я.

— Атож, — значуще мовив батько, — останнім часом у нас багато чого роблено проти закону. Сподіваюся, злочинці дістануть заслужену кару.

— Серед них і ваш син.

— Усі, хто винен. Незалежно від їхньої можності.

Я уявив, як він, кажучи це, подивився в очі серові Філіпу; від того погляду вельможний пан, мабуть, відчув себе негаразд. Та ось батько озвався іншим тоном,

— Якщо ваші друзі підійдуть до дверей мого дому, то хай нарікають на себе, — різко сказав він.

— Вперед! — крикнув сер Філіп. — Без сумніву, це щеня ховається десь у хаті!

Собачий гавкіт та іржання коней злилися в одне. Пролунав пістолетний постріл, і куля вдарилася об стіну будинку.

— За мною! — вигукнув я і стрибнув з горища.

Ту ж мить грюкнули двері, і, коли ми вскочили до кухні, батько вже зачинив їх на засув. Мені відлягло від серця, коли я побачив, що його не поранено.

— Заставте вікна, — наказав він.

На щастя, вікна були маленькі, і ми їх легко загородили. Поки це робилося, сер Філіп із своїми друзями гупали в двері.

— Хай спробують їх виламати, — обізвався брат. — Але що ж нам робити, тату? От якби в нас був мушкет!

— Старий лук влучає не згірш од мушкета, — відповів батько, котрий багато в чому дотримувався старих поглядів і не хотів визнавати, що порох має якісь переваги.

— Але лук стріляє нечутно, — заперечив Том. — Якби в нас був мушкет, то, може, Бел або ще який сусід почув би постріли і прийшов нам до помочі.

— У мене є пістоль, — сказала Кіт, витягаючи з кишені зброю, яку їй дав Том Бойд.

— Пістоль є і в нас, та й один напасник уже стріляв. Але хіба то постріл — наче хтось ляснув пальцями? В долині його не почують.

— Помовчте хвилину, — звелів батько. — Вони перестали грюкати в двері. Мабуть, надумалися робити щось інше.

Ми прислухалися. Обложники відійшли від будинку. До нас долинав притишений гомін: вони радилися. Але слів ми не розрізняли.

— А з протилежного боку вони зможуть вдертися? — спитала Кіт.

— Ні, там є тільки одне вузеньке віконце, провітрювати сироварню. Крізь нього вони не пролізуть, — відповіла мати.

На щастя, будинок стояв під самісінькою горою, і в задній стіні не було дверей, котрі довелося б захищати.

— Піду нагору та подивлюся, що вони роблять, — сказав я і поліз на горище до віконця під стріхою, крізь яке можна було стежити за подвір'ям.

Всі шестеро злізли з коней і пустили їх пастися до бурчака. Я впізнав нашого давнього ворога, джентльмена у жовтому, що красувався тепер у бузковому вбранні. Напасники стовпилися біля колоди, що її батько хотів поколоти на дрова. Я вмить збагнув їхній намір.

— Вони хочуть вжити колоду як таран! — крикнув я своїм.

— Хай спробують! — буркнув батько.

Він важко зійшов сходами нагору, тримаючи напоготові свій старий лук.

— Візьми-но стріли, — наказав він. — Треба, щоб вони були напохваті.

Ми напружено чекали. А надворі був звичайнісінький літній день. Бурчак наспівував тієї ж самої пісні, що стала з дитинства часткою мого життя. Подвір'ям походжали, шукаючи поживи, кури, зовсім байдужі до людської боротьби. Тільки Снеп бігав кружка і люто гарчав на непроханих гостей.

Колода була надто коротка, щоб за неї могли вхопитися всі шестеро, отож вони підняли її вчотирьох, по двоє з кожного боку. Ні сер Філіп, ні сер Давид не допомагали нести, натомість вони вийняли з піхов шпаги, мабуть, щоб очолити напад, як тільки виламають двері.

— Добряча деревина, — пробурмотів батько, не зводячи з них очей. — Але ж не задля того я її рубав. Дай-но мені стрілу.

Він натягнув тятиву і пустив стрілу. Пролунав зойк, і я побачив, що руку одного чоловіка прибило до колоди, його товариші допомогли йому витягти стрілу, і він одскочив убік, затискаючи рану другою рукою, танцюючи з болю і навіжено лаючись. Колода враз опинилася на землі, а люди поховалися за дерева. Скидалося на те, що вони передумали таранити двері.

— Наступний одержить стрілу в ногу або в плече, — оголосив спокійно батько. Він говорив таким байдужим тоном, наче вибирав на обід м'ясо. — Та, коли доведеться стріляти втретє, я вже цілитиму в серце або горлянку серові Філіпу. І хай нарікає на себе. Кожна людина має право захищати свій дім і сім'ю.

Проте сер Філіп, очевидячки, не мав наміру наражати на небезпеку свою особу. Я зауважив його в затінку платанів: він вимахував руками і давав якісь накази. Раптом двоє його людей вискочили з-за дерев, схопили колоду й відтягли в безпечне місце. Батько тримав стрілу на тятиві, готовий вистрілити, якщо вони наблизяться до будинку.

— То он що їм спало на думку, — мовив я. — Вони ладнаються зайти нам з того боку, ховаючись за кам'яним муром.

— Нехай. Стіну вони однаково не проб'ють.

— Так, але вони зможуть підступити до дверей, не переходячи подвір'я.

— Правду кажеш, Пітере.

Батько насупив брови, нахилився й визирнув у віконце. Стіни були такі дебелі, що ми не бачили землі під самим будинком. Уздовж стіни смуга кроків з десять завширшки була схована від нас. Якщо вони попадуть туди, обминувши відкрите подвір'я, то в них буде доволі місця, щоб розгойдати таран. А їм легко буде підкрастися збоку.

— Ми литимемо їм на голови окріп, — весело мовив батько і гукнув униз матері, щоб вона поставила на вогонь великий казан.

— Так ми довго не протримаємося, тату, — зауважив брат, що тим часом теж виліз нагору. — Треба кликати на допомогу людей.

— Але як?

— Що коли враз розчинити двері? Я вискочу, а ви знову замкнетесь. Гадаю, мені пощастить вихопитися зненацька. Я побіжу до Белів і підніму на ноги всю долину. Тоді вони тікатимуть необзирці.

— Дуже ти ризикуєш, хлопче. Том образився.

— Я вже в такому віці, що можу ризикнути, — буркнув він.

— Я придумав краще, — озвався я. — А що коли мені спробувати пролізти крізь віконце в сироварні? За хатою росте висока папороть. Я доповзу до водоспаду, потім пройду попід новим муром, а там уже недалеко й до Белів.

— Навіть тобі не пролізти крізь те віконце, — відмовив батько.

— Але ж я одного разу вже лазив…

Я почервонів, пригадавши той випадок. Колись я завинив, і мені звеліли сидіти в хаті. Однак я виліз через те віконце і за дві години тим самим шляхом вернувся назад. Увесь той час батько порався на подвір'ї. Він навіть не помітив, як я проповз крізь папороть на схилі гори. От тому я й знав, що пролізти можна. Щоправда, те сталося років зо два чи зо три тому — тоді я був менший.

— Якщо Піт не протиснеться, то, може, я зумію, — докинула Кіт.

За інших обставин я б іще посперечався, хто з нас округліший у тій частині тіла, що може застрянути у віконці, але зараз становище було надто поважне. Ми збігли вниз, у напівтемну кімнату в задній частині будинку, де завжди стояв холод, наче в погребі. Я відсунув кухоль із молоком і став коліньми на кам'яну приступку. Вікно було високе й вузьке, та ще й товста стіна заважала. Проте, вигинаючись і обдираючи плечі, я з допомогою Кіт вилетів із вікна, мов чіп із бочки.

Кіт полізла за мною. Я схопив її попід руки і тягнув, доки вона бухнула в папороть, зваливши й мене з ніг.

— Краще не вертайтеся, — сказав батько, визираючи з віконця.

— Не вертатися?

— Атож, поки доведете справу до кінця. Ти тільки скажи сусідам, а вони не кинуть нас у біді. Якщо вам пощастить вибратися звідси, назад не кваптеся. Коні чекають вас у стайні містера Бела. Поки сер Філіп бариться тут, поспішайте в Кезік і відвідайте містера Армтуейта.

— Гаразд, тату. Бувайте здорові. Ми припали до землі і порачкували крізь папороть, вигинаючись, як вужі.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

НЕВЖЕ ВСІ ЗРАДНИКИ?

Ми перебрели потік над водоспадом. Тепер сховатися було легше, бо схилом гори, мало не до сусідньої ферми, тяглася кам'яна огорожа, що ми її називали новим муром, хоч будував її ще мій дід. Тут можна було звестися на весь зріст і подивитися, що діється біля нашої хати.

Обложники підкрадалися півколом до будинку, щоб батько не встрелив їх із лука. Навіть казан окропу, що його нагріла мати, не допоможе захищати двері довше, ніж десять-п'ятнадцять хвилин. Після цього батько, напевно, відступить нагору, заставивши сходи меблями. Там він сподівається триматись, доки надійде допомога. Проте я мав надію, що допомога наспіє раніше. Аби тільки сер Філіп не запалив будинок.

На щастя, мур був високий, і нам більше не довелося рачкувати. Ми помчали щодуху, і, правду казати, коли я засапаний ускочив на подвір'я Белової ферми, Кіт одстала від мене не більше як на десять ярдів.

Не зводячи духу, ми похапцем розповіли, що сталося, і відразу ж почали сідлати коней, на яких прибули з Лондона. Містер Бел погукав синів і приніс із кухні свого списа.

— Ми йдемо туди, — спокійно сказав він. — Якщо дорогою вам трапляться сусіди, скажіть, щоб вони поспішали за нами.

— Гаразд, — відповів я.

Ніде на світі не знайдеш кращих сусідів за наших камберлендців. Якщо ви заблудитесь серед снігових заметів або звихнете на скелі ногу, вони без зайвих слів стануть вам до помочі. А за останній рік лонсдейлці ще міцніше згуртувалися, бо знали, що в них є спільний ворог. Їх об'єднала ненависть до сера Філіпа, котрий загарбав громадські землі, а події останніх двох день — хоч їм було відомо далеко не все — зробили їх справжніми друзями. Сер Філіп міг, спираючись на закон, дістати ордер на обшук нашої хати, але ми, вільні йомени, вважали, що закон — це ще не все. Селяни знали, що батько — їхній друг, а сер Філіп — ворог. Хай би їм за це загрожувала шибениця в Карлайлі, але вони не збиралися сидіти склавши руки, коли Браунріг потрапив у біду.

Ось чому, коли ми промчали долиною, кличучи на поміч, з усіх хат повибігали чоловіки і, озброївшись чим попало — од вил до самостріла, — мерщій подалися до нашого дому, щоб дати ворогові відсіч.

— Негоже тікати, коли інші стають до бою, — сказав я, коли ми виїхали на шлях.

— Тут і без нас вистачить людей, Піте. Нас чекають важливіші справи.

— Тоді поспішаймо, — засміявся я. — А то ватага сера Філіпа як дремене з долини, то наздожене й нас з тобою.

Я, звичайно, жартував, бо сер Філіп, напевно, тікатиме в протилежний бік, до свого нового дому, що стояв біля дороги на Пенріт.

У Лондоні нам дали поганеньких коней, адже не личить крамарям мандрувати на скакунах, — але, відпочивши три дні в стайні, вони були бадьорі й дужі. А що дорога в Кезік ішла переважно з гори, то й бігли вони досить шпарко.

— Хвалити бога, здається, вже близько кінець, — кинула Кіт. — Пригоди — річ цікава, але я вже скуштувала їх донесхочу.

Я признався, що теж не від того, щоб перекласти тягар відповідальності з власних плечей на плечі містера Армтуейта. Коли наш лист відішлють до сера Роберта, а на всій Півночі відновиться законний лад і наш ворог попаде за грати, тоді ми знову зможемо тішитися радощами життя.

— Наїмося донесхочу, — сказав я.

— І виспимося.

— І накупаємося в Дервентвотері.

Почувши це, Кіт зареготала.

— Невже ти вчора не накупався в Алсвотері?

— Хай він западеться, твій Алсвотер!

— Це найкраще озеро в світі, — пирхнула вона. — Не забувай, що на його березі стоїть мій дім, і колись я буду в ньому жити.

Отак по-дружньому шпиняючи одне одного, ми доїхали до міста. Джентльмен, якого ми розшукували, жив на протилежному кінці Кезіка, біля Кростуейта, і, простуючи вузькими вулицями, я зустрів багатьох знайомих. Деякі віталися зі мною й махали рукою, інші аж роти роззявляли з великого дива, ніби уздріли привида, але я минав, не зупиняючись, і тих, і тих. Згодом, коли ми справимо своє діло і зможемо спокійно гуляти вулицями, не боячись, що нас схоплять, я залюбки зустрінуся з давніми друзями. Але нині голова моя була заклопотана іншим.

— А що коли його немає вдома? — спитала Кіт.

— Тут доволі інших суддів. Додому нам нічого вертатися. Будемо шукати, доки когось знайдемо.

Але нам пощастило. Містер Армтуейт саме ладнався кудись виїздити, його грум водив перед ґанком двох красенів румаків — чалого коня і чорну кобилу. Містер Армтуейт славився як добрий знавець коней.

Коли ми зіскочили з сідел, він з'явився на сходах — сивий метушливий чоловік із побитою памороззю сивини борідкою й меткими очицями. Я його знав, але він і гадки не мав, хто я такий.

— Ти до мене, хлопче? Я дуже поспішаю.

— Справа моя — дуже важлива, сер.

— Он як! Яка ж то справа?

Я подивився на грума і вирішив не ризикувати.

— Це справа таємна, сер. Якщо ви не заперечуєте, може… може, ми зайдемо в дім?

Він допитливо зиркнув на мене, і на лиці його з'явилася згідлива усмішка:

— Гаразд, хлопче, можливо, ти маєш слушність. Тоді заходь до хати, заходь.

Він дав нам знак іти слідом і повів нас через просторий хол сходами на другий поверх, а потім через галерею до свого кабінету.

— Заходьте, хлопці.

Ми опинилися в кімнаті з обшитими дубом стінами, вздовж яких тяглися полиці з рядами книг. У вікні красувався герб господаря з кольорового скла. Я подивився надвір і побачив унизу трояндові кущі, що між ними, наче вартовий, походжав павич. Містер Армтуейт жив хоч куди.

Коли двері за нами зачинилися, він ще дужче заметушився.

— Розповідай, хлопче. Тут нас ніхто не почує.

Він підскочив до вікна й причинив його.

З допомогою Кіт я розповів йому про наші вивідини й відкриття. Він сидів у кріслі, склавши руки так, що вони торкалися пальцями, і час від часу вигукував:

— О боже!

Коли я скінчив, він спитав:

— То що я маю робити?

Таке запитання мене трохи здивувало.

— Ну, — сказав я, — робіть так, як ви вважаєте за краще.

— Авжеж, авжеж! — вигукнув він, догідливо усміхаючись. — Я повідомлю власті. О боже, яке щастя, що ви прийшли саме до мене і застали вдома! Адже ви могли звернутися до іншого судді, і наслідки були б жахливі. Він би сповістив зовсім не того, кого треба, і все пішло б шкереберть.

Мене трохи здивував його тон, але потім я вирішив, що це просто властива старому дивакові манера висловлювати свої думки. Значні люди, як наші судді, часом стають дивакуваті, бо вони посідають таке становище, що ніхто не наважується їх критикувати.

— Атож, — провадив він хихочучи і попрямував навоскованою підлогою до стіни, що на ній висів жовтогарячий шнурок від дзвоника. — Ото була б халепа, аби ви розповіли це комусь іншому. Всі наші плани пішли б нанівець. Ви навіть уявити собі не можете, в яку біду ми б ускочили, якщо…

— Якщо ви торкнетесь до того дзвоника, — пролунав позад мене схвильований голос Кіт, — то дістанете щось таке, від чого ваші плани остаточно підуть нанівець.

Містер Армтуейт повернувся, сторопіло роззявивши рота. Я теж обернувся й охнув з подиву.

Кіт стояла бліда, міцно стиснувши губи і наставивши пістоль на суддю.

— Та ти збожеволіла! — крикнув я.

— Що це означає? — почав був містер Армтуейт.

Але вона безцеремонно перебила його. За весь той час, що він обіймав посаду судді, його, мабуть, ніколи так грубо не перебивали.

— Ви чудово розумієте, що це означає, — сказала Кіт. — Одійдіть від дзвоника. Так буде краще. Ні пари з уст. Піте, замкни двері й поклади ключа до кишені. Чого ти роззявив рота? Цей чоловік такий самий негідник, як і ті всі. Навіщо вам було дзвонити? — тиркнула вона на нього, знову наводячи свого пістоля.

— Хлопчику мій, — сказав, трохи отямившись, містер Армтуейт, — ти, мабуть, не при собі. Що з того, коли я хотів подзвонити? Треба написати й відіслати листи…

— Та не ті листи, що кажемо ми, і адресовані вони були б не тому, кому треба. Ви хотіли попередити сера Філіпа, і хтозна, що б ви зробили з нами, аби заткнути нам рота. — Потім вона мовила до мене, не відводячи очей від старого джентльмена: — Нам не пощастило, Піте. Він належить до тієї самої зграї. Треба звідціля тікати.

— Дай-но пістоля, — сказав я.

Вона передала мені зброю, ні на мить не зводячи дула з містера Армтуейта.

Він звіркував очима по кімнаті, і з виразу його обличчя добре було видно, що Кіт сказала правду.

— Може, давай через вікно? — запропонував я.

Кіт підійшла до вікна і розчахнула його. Кімната сповнилася пахощами ранніх троянд та вогкої землі.

— Ми з тобою стрибнемо, — сказала вона, — але, боюсь, що старі кістки містера Армтуейта не витримають!

— Ну що ж, стрибнемо самі. Плигай перша, Кіт, і біжи туди, де ми залишили коней. За хвилину я дожену тебе.

Вона слухняно перекинула ногу через підвіконня. Куточком ока я бачив, як її смагляві руки вчепилися за підвіконня, а потім зникли. За стіною глухо гупнуло — вона стрибнула на землю.

— Ви, чортенята! — крикнув містер Армтуейт. — Що ви робите з моїми трояндами! Цікаво, що людина, над котрою враз нависла тінь ешафота, пильнувала більше любих її серцю квітів, ніж власної голови.

— Ані з місця, — наказав я судді й позадкував до вікна, не зводячи з нього пістоля.

Лише підступивши до підвіконня, я повернувся й стрибнув. Я впав на всі чотири в м'яку угноєну землю квітника, вмить скочив на ноги й помчав за ріг. В будинку, не вгаваючи, калатав дзвоник, ніби втрапив до рук божевільного.

Кіт уже була в сідлі. Грум терпляче водив туди й назад чалого та ворону кобилу. «Або пан, або пропав!» — подумав я.

Нам самі йшли до рук найкращі на цілу — округу коники, осідлані й готові до гонів. Якщо ми захопимо їх, то дзузьки нас тоді спіймають. Якщо ж залишимо їх для ворогів, то й милі не проскакаємо на своїх шкапах, як нас доженуть.

— Міняймо коней! — крикнув я Кіт і наставив пістолета грумові просто під червоний ніс. — Назад! Кидай поводи, а то…

Він бачив, що я не жартую, і відступив назад, здивовано й обурено щось мимрячи. Кіт не треба було розжовувати, вона чудово розуміла все з одного слова і за мить уже сиділа на спині вороної кобили.

— Дивись мені, без витівок! — люто вигукнула Кіт. — А то я теж почастую тебе кулею.

Хитрість зробила своє, бо поки він перевів на Кіт очі, чого вона й сподівалася, і зрозумів, що вона беззбройна, я вже сидів верхи. Коли я опинився в сідлі, чалий грайливо затанцював підо мною, і мене пойняла радість, яку відчув би кожний, чиї коліна коли-небудь стискали боки такого чудового румака.

На той час у домі знялася страшенна веремія, зарепетували жінки. На сходах з'явилася служниця і щосили заверещала:

— Швидше сюди, Джо! Господаря замкнули в кімнаті! Він вимагає, щоб до вікна підставили драбину.

Пора було тікати. Я стиснув боки чалого, і він зразу ж побіг чвалом, аж з-під копит бризнули камінці. За мною, відставши на якийсь крок, скакала Кіт, а наші спантеличені шкапи і собі подалися за нами, вирішивши, очевидячки, що це якась цікава гра, — тільки хвости та гриви майоріли на вітрі.

Ми вискочили з воріт і помчали дорогою. Крики й зойки поступово завмерли позаду. На першому ж перехресті ми мало не збили з ніг мого старого вчителя, котрий дибав вулицею, нахиливши голову й тримаючи під рукою томик свого улюбленого Горація.

— Браунрігу! — грізно скрикнув він, коли підвів очі й упізнав мене. — Стій, хлопче! Ану злізь із того..

Кінець речення потонув за хмарою куряви, що зняли наші коні. Озирнувшись, я побачив, як у тумані, постать, що махала мені вслід добре знайомою палицею. Хоч і дивно, але для нього Пітер Браунріг залишився учнем, котрий того року раптово й ганебно втік із школи. Він нічого не знав ні про Пітера Браунpira — актора, ані про Пітера Браунріга — таємного агента! І чому старі люди не розуміють, що хлопці швидко ростуть?

— Куди їхати? — крикнула Кіт.

Очі в неї сяяли. Кіт чудово їздила верхи. Наче кінь і вона була одна істота — кентавр[22].

— Через місто, а там на південь.

Додому вертатися було нічого: ми могли вскочити в якусь нову халепу.

Проїжджаючи Кезіком, ми перейшли на клус. Нам не хотілося звертати на себе увагу, шалено промчавшись вузькими вулицями, хоч ми не сподівалися, що нас не помітять. Зауваживши коней містера Армтуейта, люди захоплено обертались і, ясна річ, дивувалися, побачивши в сідлі хлопців.

— Здається, наші давні друзі відстали, — сказав я, маючи на увазі шкап. — Їм важко бігти чвалом.

— Ми помінялися чесно, — усміхнулася Кіт. — Два на два. Боюсь тільки, що містерові Армтуейту та його грумові не пощастить наздогнати нас на тих конях.

— Як ти здогадалася, що він належить до змовників? — спитав я, коли дорога пішла вгору довгим схилом Каслрігського горба.

— Спочатку, слухаючи твою розповідь, він прикинувся, що не знайомий з сером Філіпом. Він хвилювався, не знаючи, як повернеться діло, і вичікував. Якби виявилося, що. змову викрито, він би запевняв, що не знає сера Філіпа. Але він із ним знайомий. Я запам'ятала його лице. Одного разу він разом з сером Філіпом обідав у мого опікуна, і я бачила, як вони розмовляли.

— Добре, що ти була зі мною, — вдячно мовив я. — Тепер я теж розумію його гру. Він погукав би слуг…

— І прощай тоді надія послати звістку до Лондона!

— Ух! Ми були на волосинку від загибелі!

Деякий час ми їхали мовчки. Внизу, в зеленій чаші долини, лежав оточений горами Кезік. А на дорозі, що в'юнилася позад нас, не було й натяку на переслідувачів.

— Який жах! — вигукнула Кіт. — Навколо самі зрадники. Навіть судді й ті… Кому ж вірити? На кого можна покластися?

Я здвигнув плечима. Я знав, що можна покластися на простих людей, таких, як наші вільні йомени, але вони не мали змоги доправити до Лондона шифрованого листа так швидко, як вимагали обставини. А ті, хто міг допомогти — судді, шерифи, шляхтичі, — чи знайдеться серед них хоч один, що не поставиться до нас так, як містер Армтуейт! Багато значних родин брали участь у північному заколоті, ще коли мій батько був малий хлопець. Пам'ять про минуле живе довго в гірських долинах, і не один шляхтич плекає надію помститися.

— Ти можеш назвати хоч одне ім'я? — допитувалась Кіт.

— Ні.

— Тоді що ж ти пропонуєш?

Я нахилився й поплескав шовковисту шию коня.

— Ми можемо розраховувати лише на себе… та на цих красенів. Ще є час, і нас не так легко наздогнати. Їдьмо до Лондона й самі все розкажемо серові Роберту.

— Що ж, я готова! — відповіла Кіт.

— Чудово!

Я крутнувся в сідлі й подивився вниз. Що не? Чи мені здалося, що по наших слідах уже котиться хмара куряви, чи це справді так?

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

ШЛЯХ ВІЛЬНИЙ

Перед нами простягався вільний шлях, що пролягав через гори й долини, через порослі вересом рівнини й лісові хащі. До Лондона лишалося триста миль! Нам треба їх подолати. І як було приємно після стількох днів таємничих пригод і невдач попасти на шлях, що вів просто до мети.

Наші коні легко виїхали на гору за Кезіком: адже вони везли вершників легких, як пір'їнки. Скоро дорога пішла рівниною, і можна було знову перейти на клус. Ми об'їхали крутий, порослий лісом горб Грейт Гоув, і попереду блиснула довга смуга озера Терлмір, що лежало в западині між Гелвеліном і Армботськими горбами.

— Вперед! — вигукнула Кіт і пустила кобилу легким чвалом.

Я стиснув п'ятками боки чалого, порівнявся з нею, і ми поскакали бік у бік вздовж берега озера.

Цок-цок-цок! Цок-цок-цок!..

Який барабан дріботить веселіше, ніж копита на битій дорозі?

Цок-цок-цок! Цок-цок-цок!..

Ми промчали повз перекинутий через мілини й вузькі протоки стародавній міст, що з'єднує дві садиби — Дейлхед і Армбот Гол. Цікаво знати, чи беруть участь у змові Джексони, котрі живуть за мостом, і Літи, що їхній Дейлхед притулився між озером та дорогою? Сподіваюсь, що ні, бо й ті, і ті добрі йомени. Але звертати з дороги й просити допомоги було ризиковано. Ми поскакали далі…

Дорогу перетинав Гелвелінський яр. На дні його шумував ручай. Над нами навис гелвелінський осип, і в імлі літнього полудня величезні каменюки здавались легкими й невагомими, ніби зіткані з сірого шовку. Наша дорога була їм за облямівку, а пухнасті дерева над водою — за торочки.

Цок-цок-цок! Цок-цок- цок!..

Ми то мчали крізь палючу спеку, то поринали в зелену тінь, прохолодну, як весна… По той бік озера майнули, мов верстви, скелі. Рейзен Крег, Фішер Крег. Молоком розтікався по зеленому схилу водоспад Лончі Гіл. Лишилися позаду Гоз Пойнт, Доб Гіл.

Ми майже не перемовлялися між собою. Занадто нас хвилювало цокотіння копит, занадто п'янило повітря, що вливалося струменем у легені.

Скоро, думав я, замість цокоту копит тут залунають інші звуки. На базарних майданах забубонять барабани, а сонце, що сьогодні так ласкаво сяє, заливаючи променями синє озеро й білу піну водоспадів, буде вигравати на кірасах і алебардах солдатів, на шоломах і гостряках списів.

Якщо королева врятується, все буде гаразд. Заколот ущухне, як і всі попередні повстання. Якщо ж королева загине, то нікому невідомо, що станеться з Англією. Щезне та підвалина, на якій не один десяток років тримається королівство. Знову спалахнуть релігійні чвари, і почнеться громадянська війна між великими феодалами, що спустошили Англію під час воєн Червоної та Білої троянди. Англія замість розвиватися поверне назад… Так, назад. Хоч би там що казали про стару королеву — за останні роки я сам зрозумів, що в неї багато вад, — вона принаймні дивилася вперед. За час її королювання Англія змінилась і виросла, хоч поступ давався їй дорогою ціною. Багато старовинних значних родин, особливо на Півночі, ненавидять королеву за те, що вона стоїть за нове, а вони захищають старе.

— У тебе є гроші? — несподівано спитала Кіт, перебиваючи мої думки.

— Ні, — відповів я, з жахом згадавши, що в мене справді немає ні пенса.

Гроші залишились там, де стояли наші коні й паки з крамом — у стайні містера Бела. А ті кілька пенсів, що я мав із собою, лежали разом з моїм одягом на острові посеред Алсвотеру.

— У мене є два з половиною пенси, — провадила Кіт. — Не такі гроші, щоб прогодувати двох чоловік та ще й двох коней до самого Лондона.

Так, грошей було не рясно. Ми потрапили в скрутне становище.

— Що ж, — сказала Кіт, — доведеться продати одного коня. Разом із цим розкішним сідлом він коштує силу грошей. Ти поїдеш далі на другому коні, а я… я спробую добратися піхотою.

— Ти так кажеш, бо жила весь час у теплі та в добрі, — зауважив я. — Тебе виховували, як панночку: всі знали, хто ти така, і ніхто не ставив під сумнів твоєї чесності.

— А минулого року? — обурено вигукнула вона.

— Я ж вийшов із простих людей, — провадив я, не звертаючи уваги на її слова, — і добре знаю, що люди не купують породистих коней у хлопчаків. Швидше за все нас просто запроторять до в'язниці як конокрадів.

Кіт зітхнула.

— Атож, твоя правда. Ми не скидаємося на дорослих і не викликаємо довіри. Але подумати тільки, по той бік гори, — додала вона, показуючи пальцем на велетня Гелвеліна, що височів ліворуч од нас, — лежить мій маєток…

— Занадто часто ти балакаєш за свій маєток, — обірвав я їй мову. — Той маєток стане твій через багато років, коли ти виростеш, а зараз він нам ні до чого.

— Так, але в тих місцях є люди, що допомогли б мені навіть сьогодні, якби я постукала в їхні двері. В кожному разі вони позичили б стільки грошей, скільки нам треба до Лондона.

— Однак переїхати через ту гору так само неможливо, як і вернутися назад у Лонсдейл, де ми теж розжилися б на гроші. Наш шлях лежить тільки вперед. Нічого, якось воно та буде.

Тепер ми пустили коней ступою, бо дорога пішла вгору до ущелини Данмейл Рейз, що лежала між двома бескидами — Сіт Сендал і Стіл Фел. По той бік перевалу був Вестморленд. Люди розповідали, що в цьому вузькому міжгір'ї, де видно тільки вузьку смужку неба, зазнав поразки й загинув Данмейл, останній камберлендський король. Це сталося давньої давнини, десь ще за римлян.

На вершині перевалу ми спинилися і злізли з коней, щоб дати їм відпочинок, якого вони давно потребували.

— Не можна їх замордувати, — сказав я ніби між іншим.

— Певна річ! — обурено вигукнула Кіт і поплескала чалого по спині. — Такі гарні коні!

— Ми не маємо права мчати увесь час стрімголов, бо нам ніде взяти свіжих коней. Доведеться глядіти цих і використати їх як:' найвигідніше.

— Ти гадаєш, що за нами женуться? — спитала Кіт озираючись.

Згори дорогу було видно на багато миль, і я не бачив на ній жодної живої душі. Якщо за нами й женуться, то нам пощастило далеко втекти від переслідувачів.

— Певна річ, вони кинулися навздогін, — відповів я. — Ми веземо повідомлення, що призведуть до смерті щонайменше дванадцять чоловік. Невже вони дадуть нам утекти?

— Але ж вони не наздоженуть нас: ці коні летять, наче той вихор.

— Ти сама не думаєш, що кажеш, Кіт. Наші «вихорі» потомляться, і змінити їх ніде. А наші переслідувачі будуть зовсім у іншому становищі. Уяви собі, що за нами женеться містер Армітуейт або, ще певніше, сер Філіп — коли йому пощастило втекти цілому від мого батька та наших сусідів. У нього є гроші, є ім'я. Якщо потрібно, він мінятиме коней у кожному місті.

— І дожене нас?

— Можливо. Триста миль — немалий шлях. Та не журися На те, щоб змінити коні, потрібен час. Якщо ці красені витривалі і ми глядітимемо їх, то зуміємо втекти від переслідувачів.

Я говорив якнайбадьоріше, але, свідчуся богом, зовсім не уявляв собі, як ми прогодуємо коней на два з половиною пенси, якщо навіть самі будемо живитися самим повітрям.

— Зачекай-но! — сказала Кіт, зазираючи в торбу, що була приторочена до сідла мого коня. — Нам, здається, пощастило. Містер Армтуейт, мабуть, ладнався сьогодні в далеку дорогу. — Вона витягла пакунок, загорнений у білу серветку. — Дивись, Піте: вівсяні млинці, сир, півкурки! Та ще на додачу й фляжка з вином!

— Ми збережемо її на крайній випадок.

Правду казати, я був певний, що таких випадків трапиться безліч.

Та це була не остання знахідка Кіт.

— Дай-но мені ножа! — вигукнула вона. — Тут у підбивці щось зашито.

— Папери? — з надією спитав я.

— Ні. Щось набагато краще. Подивись-но, гроші!

Вона тримала двома пальцями золоту монету. Я бачив викарбувані на ній три лілеї і під ними троянду.

— Ого! Нобль! Там є ще?

— Не будь такий жадібний. Як-небудь прогодуємося на дев'ятнадцять з половиною шилінгів!

Не знаю, чи містер Армтуейт зашив монету на запас, якщо не вистачить грошей під час мандрівки, чи він, як і багато хто, вірив, що нобль має чудодійну силу проти злих чарів. Але я певний, що та монета ніколи б не стала йому в такій пригоді, як стала нам. Дев'ятнадцять з половиною шилінгів, вірніше дев'ятнадцять шилінгів і вісім з половиною пенсів, як нагадала мені Кіт, — то було справжнє багатство. На такі гроші ми могли накупити вдосталь харчів і для себе, і для своїх чотириногих друзів.

Коли ми посідали на коней і рушили вниз до Вестморленду, я почував себе цілком щасливим. Невисокий Грасмір здавався таким мирним і тихим у промінні ясного сонця, навіть химерні обриси скель Гелм Крегу втратили свій зловісний вигляд, і одна з них, схожа на лева, що ліг спочивати, і справді була ніби сонний добродушний звір.

Цок-цок! Цок-цок!..

Вперед, повз заросле очеретами озеро Райдалвотер, через село Емблсайд, до верхів'я Віндерміру…

Часом ми минали інших подорожніх, і вони здивовано витріщалися на убого вбраних хлопчаків, що їхали на прегарних конях. Ми вигадали про всяк випадок цілу історію. Ми, мовляв, доправляємо коней до свого господаря, ім'я й адреса господаря мінялася, що далі ми від'їжджали від Кезіка.

Коли ми вперше побачили людей, які їхали нам назустріч, я хотів був звернути в гайок побіч дороги, щоб вони не помітили нас і не виказали нашим ворогам. Але потім зміркував, що так ми тільки згаємо багато часу, бо ж тоді доведеться ховатися від кожного подорожнього. Містер Армтуейт все одно чудово розуміє, що ми прямуємо до Лондона, тому ховатися не було ніякого сенсу.

— А якби звернути з дороги і пересидіти до ночі в надійній схованці? — запропонувала Кіт. — Хай вони минуть нас і загублять наш слід.

— Думка начебто й добра, — поволі мовив я, — але не знаю, чи маємо ми право гаяти аж півдоби.

— Атож, маєш слушність, — погодилась вона. — До того ж це й небезпечно. Якщо ми дозволимо їм випередити нас, вони поширять чутку про те, що розшукують двох малолітніх конокрадів. Коли ми рушимо далі, на нас чигатиме вся навколишня людність.

Та й самі змовники, могла б додати вона, загубивши слід, повернуть назад, назустріч нам. Навряд чи вони простуватимуть далі й далі, якщо подорожні казатимуть, що не стрічали нас. Ні, обставини не сприяли нам: ми були надто помітні, і люди скажуть, бачили вони нас чи ні.

Але пропозиція Кіт змусила нас поміркувати, і скоро мені спало на думку інше.

— Знаєш що? — сказав я, коли ми проскакали повз Віндермір і почали підніматися на низькі горби, що ними йшла дорога на Кендал.

— Що?

— Навіщо нам їхати лондонською дорогою?

— А хіба є інший шлях на Лондон?

— Не в цій частині Англії, — відповів я всміхаючись.

Вона відразу збагнула, що я маю на увазі.

— Ти кажеш про Великий північний шлях? Ти хочеш…

— Атож. Коли на дорозі нікого не буде, ми звернемо вбік і подамося навпростець через йоркширські гори. Це нелегкий шлях, і нам доведеться загаятись, питаючись дороги, зате коли ми врешті подолаємо ті вершини, то враз опинимося в долині й стрілою помчимо Великим північним шляхом.

— О, це чудово, Піте! Поки вони шукатимуть нас у Ланкаширі, ми вже проїдемо півдороги до Лондона!

— Сподіваюся, що так воно й буде, — сказав я обережно.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

«ДІВОЧА ШАХТА»

Якщо є два слова, що від них навіть зараз, через стільки років, у мене холоне від жаху серце, то це слова «Дівоча шахта».

Зразу за Кендалем ми звернули з великої дороги на путівець з глибокою колією, вибитою селянськими возами, що, крім них, видно, тут ніхто й не їздив. Перш ніж звернути, ми спинили торговців вовною і розпиталися, чи далеко до найближчого міста. Може, думали ми, наше запитання дійде до вух ворогів і введе їх в оману, спрямувавши не на той слід.

Потім, пильна озирнувшись на всі боки і пересвідчившись, що ніхто не бачить, як ми звертаємо з дороги, ми помчали клусом уздовж путівця. В далині височіло довге нерівне пасмо йоркширських гір, золотаво-зелених у сяйві надвечірнього сонця.

Нам пощастило. Десь добрі три милі ми не бачили ні оселі, ні живої душі. Згодом нам трапився глухий дід, що їхав на возі, сидячи на полудрабках. Ми збагнули, що дід глухий, коли він спитав нас, чи не бачили ми чорного пса, і нам довелося щосили кричати просто у волохате вухо, аж поки він зрозумів, що ми його не бачили і не хочемо бачити.

— А-а! — лагідно мовив він і погнав далі свого поні.

Ми проїхали ще кілька миль, нікого не стрівши. Саме такого шляху нам і треба було: безлюдного, щоб ніхто не помітив.

— Може, спочинемо та з'їмо курку? — запропонував я.

Кіт озирнулася через плече — така вже в нас стала звичка, — але, певна річ, дорога позад нас була порожня.

— Ні, проїдемо трохи далі.

— Але ж я голодний, як вовк. Ну, то давай їсти на ходу.

Я відломив курячу ніжку і простягнув її Кіт. Ми кинули поводи на шию коням і поїхали ступою, заживаючи курятини просто з пальців.

Треба було спинитися хоч би задля коней. Я так турбувався ними, як мати турбується хворою дитиною. Біда, якщо котрийсь закульгає або натре спину сідлом. Навіть загублена підкова може затримати нас надовго, бо в цій безлюдній місцевості важко знайти коваля. Я хотів їхати безупинно, але й не виснажувати наших скакунів. Адже коли б несподівано з'явилися наші переслідувачі, коні мають бути в доброму стані, щоб дати ходу і втекти від погоні.

Задля коней ми й вирішили переночувати під дахом, замість перепочити в горах просто неба.

На заході сонця ми під'їхали до невеличкої корчми, що причепилася до пригірка. Одна жінка попередила нас, що це останнє житло по цей бік гір. А до йоркширських долин, за її словами, лишилося ще їхати миль із десять, а то й з п'ятнадцять. Вона сказала про ті десять-п'ятнадцять миль так, як кажуть про тисячу, бо для неї по той бік гори був інший світ, чужий і далекий, все одно що для нас Африка чи Індія. Вона глянула на нас, як на божевільних, коли почула, що ми їдемо через гори, де немає дороги, а лише кам'яниста стежка, по якій ходять тільки пакові коні. Але все ж жінка не вважала нас за таких навіжених, що зважилися б їхати через перевал уночі.

— Ні-ні! Ночуйте в заїзді «Пака вовни», — сказала вона навпростець, за ланкаширським звичаєм.

— Атож, мем, ми передумали їхати далі, — відповіла Кіт, потираючи ноги, натруджені від їзди верхи.

У стайні заїзду «Пака вовни», напевно, ніколи не стояли такі чудові румаки, тому фермер, чоловік господині, дивився на них, як на якесь диво, поки ми чистили їх і якнайвигідніше влаштовували на ніч. Ми розповіли йому казку про те, що доправляємо коней одній значній особі в Йорк. Ми вибрали Йорк, бо дуже невиразно уявляли собі, які міста лежать по той бік гір, але вважали, що всі дороги Йоркширу рано чи пізно приведуть до Йорка. Господар наш був чоловік доброзичливий і, бажаючи допомогти нам, навчив, як знайти дорогу. Коли ми перейдемо через хребет, то побачимо дві долини. Та, що ліворуч, виведе нас майже до самого Йорка. Подумки ми поклали собі їхати праворуч, бо та долина має пролягати південніше. Він попередив нас, де є трясовини та ями, і ми подякували йому й запевнили, що будемо остерігатися тих страшних місць.

Потім хазяїн замкнув стайню, спершу впустивши всередину одного з своїх найлютіших псів, щоб уберегти коней од злодіїв, і ми пішли на кухню. Господиня трактувала нас так само люб'язно, як і її чоловік. Мабуть, вони були влещені тим, що приймають у себе двох «юних джентльменів» — це нас так величали.

Ми наїлися донесхочу. Надто сподобалося мені плічко, котре в цих краях готують із свинини, а не з баранини, як у Камберленді. Частували нас також чудовою печенею і сиром не гіршим, як у матері, але трохи іншим на смак: у кожному селі сир має свій присмак, і бувала людина, заплющивши очі, може визначити, де той сир робили.

Тієї ночі в заїзді, крім нас, не було інших постояльців. Видно, кімната для гостей часто стояла порожня. Та й хто б тут ночував, окрім дрібних крамарів, що йшли на перевал з паковими кіньми. Але за вечір у корчмі побувало багацько відвідувачів, що приходили випити кухоль елю. Я ніяк не міг зрозуміти, звідки вони беруться. Адже поблизу заїзду не було жодного села, тільки на довколишніх горбах видніли декілька хат.

То був зачучверений, нечепурний люд. В одному кутку сидів пастух і поволі сьорбав ель з великого кухля. За весь вечір я не почув од нього жодного слова. Зрештою він устав, буркнув щось нерозбірливе і вийшов. Він більше скидався на звіра, ніж на людину.

— Вони всі стають такі, — шепнула господиня, зауваживши мій погляд. — День у день на самоті в горах, часом цілісінький тиждень ні з ким словом перемовитися. Так і справді забудеш, як розмовляти.

У декого з відвідувачів обличчя від бруду було чорне, як у мурина, тільки білки очей виблискували на темному тлі. А ті, що, очевидячки, силкувалися себе обхаючити, мали сіру шкіру, поцятковану синіми крапочками.

— Це все шахтарі, — тихенько пояснила господиня, прикриваючи рота рукою. — В нас їх багато. Вугіль уїдається їм у шкіру, і вони стають наче подзьобані віспою.

З часом мені впало в око, що, коли не було вільних ослонів, вони сідали собі навкарачки, прихилившись спиною до стіни, а коли випростувалися, то видно було, що спина в них згорблена. Я зміркував, що це від роботи в низьких штреках, котрі вони прокладають у торфовищі, щоб добратися до вугілля.

«Дівоча шахта»… Господар сказав: «Зверніть ліворуч одразу за «Дівочою шахтою»… Мабуть, її назвали так на честь нашої незаміжньої королеви. Напевно, там і працювали всі ті люди, бо того вечора я часто чув од них ці два слова. Тоді вони не жахали мене. Це була просто гарна назва, що мала стати нам за дороговказ до порівняно безпечного Великого північного шляху.

Ми міцно спали всю ніч і проспали б увесь ранок, якби господиня на наше прохання не збудила нас, як тільки на сході заграла світова зоря. Ми живо поснідали кашею та бараниною, заплатили за нічліг, розмінявши свій нобль, і вирушили в путь, напхавши торби різними наїдками.

— Не забудьте назви! — крикнула вона, визираючи з низьких дверей. — Шукайте «Дівочу шахту»!

Ранок був похмурий. Багряна зоря скоро зблякла на сході, і суцільні хмари ладналися запнути сонце. Але дощу не було. Виявилося, що стежка для пакових коней — просто смужка вогкого торфу, яка в'юнилась між порослими вересом купинами й оточеними очеретом мілкими озерцями. Їхати доводилося цугом, тому розмовляти було майже неможливо; лише зрідка ми перегукувалися, але слова відлітали, підхоплені вітром.

Я ніколи не стрічав похмурішої місцевості. Згодом я часто думав, чи не пригадав Шекспір наших розповідей, коли змальовував у трагедії «Макбет» похмуре болото, поросле вересом. Я б анітрохи не здивувався, аби нас перестріли відьми, хоч зранку їм не годиться гуляти по світу.

Добре, що вони нам не трапились: адже ми розміняли свій нобль, а жменя срібла й міді навряд чи захищає від перестріту.

Небавом ми побачили в низовині біля дороги вугільну копальню. На схилі горба зяяли чорні дірки; час од часу з них вилазили, наче жуки, напівголі брудні люди. Вугілля тягали кошиками, висипали на санчата і волокли вниз у долину. Двоє копачів працювали на поверхні, бо там вугільний шар виходив нагору і був тільки трохи прикритий землею.

Здоровенний чолов'яга, що, очевидячки, був за старшого над копачами, спитав нас, чи не траплявся нам хто дорогою.

— Ні душі, — відповів я.

— А в них душі немає, — похмуро пожартував наглядач. — Вони її продали нечистому. Отже, не зустріли нікого? Не бачили парубка з таким рудим вогнистим волоссям, що так і кортить погріти біля нього руки?

— На жаль, ні, — відповів я.

— По-моєму, він приходив учора ввечері до корчми «Пака вовни», — сказала Кіт.

— Цілком можливо! Значить, знову пиячив. Ну, їдьте здорові!

Він повернувся й, страшенно лаючись, став підганяти людей. Ми поїхали далі.

— До завороту десь із миля, — сказав я. — Пильнуймо, щоб не проґавити його.

— А де ж шурф? Казали, що він буде до завороту.

Ми переїхали через горб, який закрив од нас шахту, і побачили, що гори попереду ніби розступаються; значить, ми наближалися до схованих від наших очей ущелин, котрі розсувають бескиди. Скоро попереду з'явився шурф — схожа на глибоке глинище яма ліворуч, ярдів за десять від дороги. Стіни його були з сірого вапняку, а краї поросли гарним мохом і кущиками вересу.

— Яка краса! — сказала Кіт.

Ми зійшли з коней і підвели їх до ями. Вони йшли неохоче.

— Краса? — повторив я. — Ти так гадаєш? — Я взяв камінця, шпурнув його вниз і почав лічити: — Раз, два, три, чотири…

Аж потім пролунав приглушений далекий сплеск: камінь упав у воду.

— Ходімо звідси, — здригнувшись, мовила Кіт.

Ми знову посідали на коней і рушили далі стежкою, але не минуло й хвилини, як сталася дивна річ.

Як і досі, я їхав попереду, і, можу заприсягнутися, до самого обрію перед нами не було жодної живої істоти, більшої за птаха. Але ось я повернувся сказати щось Кіт, а коли знову подивився вперед, просто передо мною на стежці стояло четверо чоловіків. Вони не зрушилися, щоб дати нам дорогу.

— Постривай-но, хлопче! — крикнув один із них, піднімаючи руку, і я впізнав того самого чолов'ягу з копицею масного рудого волосся, що напередодні ввечері гуляв із товариством у заїзді.

Ще мандруючи з Томом Бойдом, ми наслухались про лихих людей, які перестрівають подорожніх у горах. Не знаю, чому ні господиня корчми, ні її чоловік навіть не згадали про них, засипаючи нас порадами. Може, вони просто боялися казати за цих людей, бо й самі значною мірою залежали від них.

Побачивши, що Рудий заступив нам дорогу, я враз усе зрозумів.

— Бережися! — крикнув я Кіт. — Звертай убік!

І, щоб дати їй приклад, сам круто звернув праворуч. Але ці люди знали місцевість і дуже вміло вибрали місце на засідку. Ліворуч од стежки була трясовина, і я з першого погляду збагнув, що коли чоловік може й подолає її, то кінь напевно застряне. З другого боку грунт був нерівний, до того ж там звивався торфовищем рівчак.

Чалий спотикався і ковзався. Він змагався мужньо. Аби йому дати час, він подолав би болото. Але раптом побіч мене вигулькнула червона грива, і величезна лапа рвонула поводи.

Я вихопив свій неоціненний пістоль, звів курок і стрельнув. Та це було все одно що стріляти з гойдалки. Проте Рудий скрикнув. Очевидячки, куля зачепила йому плече і зробила дуже боляче, однак позбутися його мені не пощастило. Стримуючи коня, що став дибки, він здавив мене другою рукою, як ведмідь, і скинув із сідла.

Тим часом Кіт проскочила. Винахідлива і вперта, вона завжди прагнула чинити всупереч моїм наказам. І на цей раз вона не послухалася поради обминути волоцюг. Натомісць вона вдарила п'ятами в боки здивованій кобилі, налетіла на них і розкидала, наче кеглі. Потім, од'їхавши на безпечну відстань, озирнулась на мене.

— Тікай! — крикнув я, перш ніж ворог заткнув мені рота брудною смердючою рукою.

Проте Кіт знову не послухалася. Потім вона виправдувалася, що нікого було кликати на поміч, а вона не хотіла залишати мене напризволяще, їй і на думку не спало, що в її руках доля Англії. Я, звичайно, був улещений, коли дізнався, що ту мить її обходила перш за все моя доля.

Отож вона помчала назад. Був це героїзм чи дурість? Не знаю. Вона, мабуть, вважала, що коли їй раз пощастило розкидати їх, то пощастить і вдруге. Чорна кобила налетіла на них, наче та буря, але цього разу все сталося інакше: не встигла Кіт збагнути, що спинило її, як уже стояла, важко дихаючи, на землі, з заломленою за спину рукою. Опиратися було годі. Я дивився на неї з відчаєм. Мене самого тримали в такий спосіб, і я знав, що не вирвуся, хоч би скільки хвицав ногами чи молотив повітря вільною рукою.

— Чого вам треба? — насилу вимовив я, задихаючись від обурення, хоч таке запитання було цілком зайве.

Рудий висипав наші гроші на землю й почав ретельно складати монети в чотири стовпчики. З арифметикою він був, очевидячки, не в добрій злагоді, отож він мусив перекладати монети кілька разів, доки поділив так, як йому хотілося.

— Давайте ділити! — рикнув він.

— Собі ти, бач, узяв більше, — докорив йому один з поплічників.

— А чому ж би ні! Хто все це замислив? До того ж він мене встрелив!

І Рудий обережно помацав плече. Справді, на подертій сорочці серед інших плям розпливалася ясно-червона пляма.

— Чого його сваритися за гроші, — втрутився той, хто тримав мене. — Ось продамо коней, доволі буде всім. Та й сідла коштують немало.

— А що робити з хлопчаками? — спитав хтось із волоцюг.

Рудий спроквола всміхнувся і озирнув інших, ніби бажаючи спершу вивідати їхню думку.

— Забрати в них пукавку та й відпустити, — запропонував той, хто спіймав Кіт. — Вони нам не заподіють шкоди.

— Спочатку треба їх зв'язати, щоб вони трохи поморочилися, поки звільняться. Краще не ризикувати.

— Правду кажеш, Джеку, — захихотів Рудий. — Краще не ризикувати. Ти хлопець обережний! Та я й сам такий. Не хочу зависнути на шибениці за конокрадство. Отож я й кажу: краще не ризикувати зовсім.

Я відразу збагнув, на що він натякає. Наступні десять хвилин ми з Кіт з німим відчаєм дивились одне на одного, слухаючи їхню довгу суперечку. Чи можна відпустити нас, не боячись, що ми викажемо їх шерифові? Якщо ні, то як краще нас порішити? Треба віддати їм належне: жоден не хотів власноручно перерізати нам горлянку.

— А в цьому немає потреби, зовсім немає потреби, — весело заявив Рудий. — Навіщо це, коли обіч дороги є така собі гарненька зручна яма?

Настала напружена тиша, і я побачив, що інші бояться ззирнутися зі мною очима.

— Що може бути краще? — казав далі Рудий і знову помацав поранене плече. В його червоних бичачих очицях спалахнули злі вогники. — Ми поховаємо хлопців так, що в них і волосина з голови не впаде. Навіть пальцем їх не займемо. Штовхнемо легенько, так ніби жартома — і все гаразд. Тобто, я хочу сказати, з ними все гаразд. Ані галасу, ані запитань, ніяких слідів… Що ж до коників, то, коли хто спитає, скажемо, що надибали на них у горах і забрали, бо вважали, що з хазяями сталася лиха пригода.

Він умів переконувати, той Рудий! Він був природжений ватажок і скоро вмовив товаришів пристати на його план. Я розтулив був рота, щоб благати їх, обіцяти їм що завгодно і сказати, що Кіт — дівчина. Але вона позирнула на мене застережливо, і я зрозумів, що вона забороняє мені розкрити її таємницю. Отож нам лишалося тільки мовчки молити небо, щоб воно послало якесь чудо.

— Ходімо, — сказав Рудий. — Ти, Джеку, йди попереду та пильнуй, щоб ми часом не наскочили на якого мандрівного крамара.

Розбишаки почекали з хвилину, а потім повели нас слідом за Джеком. Рудий вів коней за поводи. Інші двоє позаду тягли нас.

— Чого тобі було вертатися? — пробурмотів я.

— А що я мала робити? — спитала Кіт і додала: — Як ти вважаєш… дуже буде боляче?

Я намагався потішити її. Потім вона казала, що я запевняв її так переконано, неначе мене все життя кидали в шурфи.

Я говорив безперестану. Це допомагало: коли говориш, легше не думати.

Нас тримали так міцно, що ми ледве переставляли ноги. Я пам'ятаю все, що мені траплялося на очі на тому короткому шляху. І зараз бачу лиснючі боки чалого, що погойдувалися в лад його ході. Бачу, як вимахує кінь хвостом, як зграбно ступають його стрункі ноги. Бачу орла, що велично ширяє в сіро-сталевому небі.

— Дивись-но, — кажу я, — он орел.

— Так, — відповідає Кіт.

Ми не можемо збагнути, що наше життя скінчилося і ніщо на світі не має для нас ніякого значення.

Я пам'ятаю, що з трави виступали вапнякові брили, яким вітер і дощі надали чудернацьких обрисів. Значить, до шурфу лишилося ярдів сто. Ще один горб, а потім униз, у видолинок.

І саме цю хвилину ми почули тупіт ніг і крик. Чоловік, що прозивався Джек, біг щодуху назад. З-за коней нам нічого не було видно, але ми виразно чули кожне його слово.

— Хлопці, небезпека! Хтось їде! Ціла ватага верхи!

— Близько? — запитав Рудий.

— Вже недалеко, і їдуть прудко. Тікаймо мерщій, поки не пізно!

— Гайда на коней! — крикнув Рудий, вилазячи на кобилу.

Він чимдуж сіпнув поводи і спрямував кобилу в поле. Джек скочив на чалого й помчав слідом за ним. Наші сторожі, побачивши, що їх залишили напризволяще, пустили нас і кинулись навтьоки за своїми товаришами.

— Дяка богові! — тихо мовила Кіт.

І справді, нас врятувало чудо. Здаля долинули крики: «Стій!» Залящали пістолетні постріли, засвистіли кулі. Потім ми почули цокотіння копит: то наближалися наші невідомі рятівники.

Нашу радість наче рукою зняло.

— Подивись! — простогнав я, коли з-за горба вигулькнув перший вершник. — Це сер Філіп!…

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

ГРІЗНО МАЙОРЯТЬ КОРОГВИ

Він навіть не глянув у наш бік. Всю свою увагу переслідувачі спрямували на нерівну стежку й утікачів, котрі щезали в далині.

Вершники промчались ярдів за двісті від нас. Я чув, як сер Філіп крикнув через плече:

— Вони не схожі на хлопчаків!

— Але ж коні напевне наші, сер! — відповів той, що їхав слідом.

Я впізнав його. Це був грум містера Армтуейта. Самого судді серед вершників не було. Він, мабуть, вважав себе за надто старого до таких шалених гонів.

Ми сиділи причаївшись, аж поки вони зникли за горбом. Тоді я схопив Кіт за руку:

— Тікаймо мерщій! Вони не наздоженуть тих негідників, але принаймні гнатимуться за ними. Біжімо, поки є час.

Ми пробігли повз те місце, де нас упіймали, минули перехрестя і звернули стежкою праворуч.

— Треба знайти надійне сховище, — мовив я, відсапуючись. — Стежка веде в долину. Може, там є ліс.

— Що ж нам робити? — простогнала Кіт. — У нас немає ні грошей, ні харчів, ні коней — нічого! Що нам тепер робити?

— Не знаю. Але ти не впадай у відчай. Подякуй долі, що ми не попали в ту яму. Якщо ми втечемо від сера Філіпа, то вважай, що сьогодні щасливий день.

— Якщо це щастя, то що ж тоді нещастя? — чмихнула Кіт.

Коли я пригадував згодом той день, мені навіть на думку не спало, що нам не пощастило. Пограбували нас не випадково: волоцюги ще звечора надумали перестрінути нас — після того, як Рудий побував у корчмі й довідався, що в стайні ночують породисті коні, яких завтра переганятимуть через перевал. Боюсь, що й сер Філіп, котрий їхав нашими слідами, з'явився теж не випадково: маючи гроші, щоб наймати свіжі коні, і язик, щоб розпитувати подорожніх, він рано чи пізно мусив натрапити на наш слід. Наше щастя, що він з'явився саме в ту мить. Ніколи ми не думали, що завдячуватимемо життям серові Філіпу Мортону. Хотів би я побачити його обличчя, коли б він довідався, що варто йому було спізнитися бодай на п'ять хвилин, і він без ніякого клопоту спекався б нас і не мав страху, що ми розголосимо такі небезпечні для нього відомості!

Дорога враз пішла вниз, і під нами одкрилася долина. Обабіч здіймалися гори — зелені там, де їх укривала низька трава, і сірі, де був голий камінь.

Це була одна з тих вапнякових ущелин, що в них сховатися дуже важко — хіба, може, знайдеш якусь скелю або печеру. В оксамитовій травичці не сховається навіть бджола. Дерев не було зовсім, тільки де-не-де росли кущики терну. Тут, у верхній частині ущелини, навіть не дзюрчав струмок. Вода текла під землею, шумувала по підземних вирвах і печерах, щоб на багато миль нижче вимчати на білий світ повноводою рікою. Довгенько вам доведеться вибиратися з такої ущелини: скелі нависають над нею, наче дах, а якщо й трапляються вапнякові тераси, то через них тільки важче видиратися нагору.

Нам лишалося одне: бігти й бігти ущелиною, сподіваючись, що ми виберемося з неї, перш ніж нас дожене сер Філіп. Він знає, що ми десь поблизу, бо, певна річ, розпитався в заїзді, а може й довідався, що ми проїздили повз «Дівочу шахту». Навряд чи він довго йтиме фальшивим слідом. У нас є півгодини в запасі. Кожної миті можна чекати, то позад нас зацокотять копита і їхня луна покотиться між скелями, котрі тримали нас у полоні.

— Ой леле! — простогнала Кіт. — Як мене шпигає в боці!

— Стань навколішки й притулись підборіддям до колін.

— О-ох! Таки покращало. От уже й зовсім минулося.

Ми побігли далі. Долина почала ширшати. Вона впадала у більшу долину. Між горами за кілька миль забовваніли горби, на їхніх схилах зміїлася дорога. Видно було ферми й клуні — крихітні скриньки з сірого каменю, обсаджені ялинами, що захищали їх од вітру. Внизу синіли дубові гаї; вони, мабуть, росли понад річкою.

— Тримайся! — підбадьорював я Кіт. — Ще одна миля, і все буде гаразд.

Аби тільки добратися до лісу! Там ми вже якось сховаємося від сера Філіпа. Ту мить я ні про що інше не думав. Я не клопотався тим, що буде згодом. Аби тільки втекти од ворога.

Нарешті стежину, що нею ми так довго бігли, перетнула справжня дорога. Ми інстинктивно повернули ліворуч, униз, і опинилися в широкій долині. За якихось півмилі попереду дорога зникала в темній лісовій хащі. На щастя, поблизу не було жодної оселі. Ми не хотіли, щоб нас хтось бачив.

— Ще трохи, — ледве вимовив я. — Витримаєш?

— Та-а-ак!

Кіт стала біла як стіна. Я бачив, що вона біжить, примруживши очі, і ноги в неї заплітаються. От-от зовсім знесиліє.

Ліс дедалі ближчав. Того хмарного дня він здавався похмурим і навіть ворожим, але для нас він був надією на порятунок. До нього лишилося якісь чверть милі…

Кіт уже не бігла. Вона ледве переставляла ноги, тримаючись за бік.

— Не можу… Трохи спочину… Хвилинку… — мимрила вона, відсапуючись.

Я розпачливо озирнувся. Ще мить — і з'являться наші переслідувачі. Проте на дорозі не було жодної живої душі.

— Що з тобою вдієш, — буркнув я і взяв її попід руки.

Кіт уже не трималася на ногах, і ми ледве ступали, вибившись із сили. Як тільки ми вийшли на узлісся, вона хотіла впасти на землю, та я її підхопив. Я боявся, що вона вкоїть якусь дурницю: знепритомніє абощо. Гаразд, падай, якщо тобі так припекло, але ж не на відкритому місці біля дороги.

— Та потерпи хоч одну хвилину, — сказав я, тягнучи бідолашну дівчину крізь чагарі, через струмок і папороть. Врешті я опустив її на повалений стовбур. — Вибачай, однак шкода було задля кількох хвилин відпочинку важити всім. Тепер же ми можемо принаймні сподіватися, що вони нас не знайдуть.

— Я дарую тобі, мучителю, — насилу всміхаючись, мовила Кіт. — . За хвилину мені буде легше. Ти гадаєш, ми тут у безпеці?

— Авжеж, якщо тільки вони не скличуть цілу сотню людей і не обшукають увесь ліс з кінця в кінець. — Я обдивився, примруживши очі, верхівки дубів. — Якщо не буде іншого рятунку, ми виліземо на дерева.

— Вилізти я можу… Слухай-но!

— Що?

— Мені здалося, що хтось розмовляє. О, знову! Чуєш?

Я прислухався. Справді, поблизу чути було людський гомін. Та він лунав не ззаду, а десь ліворуч. Потім голосно заіржав кінь, і я стривожився ще дужче. Адже я думав, що ми сховалися в такій хащі, куди коні навряд чи проберуться.

— Значить, нас наздогнали, — сказала Кіт.

— Якщо це вони.

Я намагався переконати себе, що це не вони, але надій було мало. Хто б ще заїхав у таку глушину? А раптом це дроворуби? Вони могли прибути сюди з кіньми вивозити повалені дерева.

— Почекай тут, — шепнув я. — Піду подивлюся, хто там такий.

Я пірнув у густу папороть. Голоси не ближчали, але й не стихали. Люди були десь недалечко.

Зарості скоро скінчилися, і я ледве не вискочив на велику дорогу. Я жахнувся, зрозумівши, що в цьому місці дорога круто вигиналася, і коли я тягнув Кіт у глухі — як мені здавалося — хащі, то насправді ми йшли вздовж тієї самої дороги, від якої хотіли втекти.

Під деревами паслося півдесятка коней, і мені стало легше на серці, коли я переконався, що ці незграбні ваговози не могли належати серові Філіпу та його друзям. Біля дороги стояло двоє повозів; з-поза них лунали голоси. Я виразно чув кожне слово.

Ясновельможний принце, наш владарю!

Тобі на поміч я привів

Чотириста бувалих вояків –

Несхибних лучників, відважних пікінерів.[23]

Вірші в йоркширському лісі? Чи не сплю я часом? Цю мить втрутився новий голос, новий і водночас добре знайомий мені:

— Ні, не так, голубе. Адже ти барон, що привів йому армію, а говориш, наче крамар, що приніс рибу.

Для мене цього було досить. Я вискочив із схованки і побіг до повозів, горлаючи:

— Містере Десмонде! Містере Десмонде!

Вони влаштували репетицію на зеленому моріжку, як це часто бувало, коли я мандрував з ними. Серед гурту були й нові обличчя, але я одразу впізнав серед них веселий вид, що витріщився на мене з смішним подивом.

— Пітер! Хто б міг повірити!

Я обернувся до лісу і щосили гукнув Кіт. Потім, не чекаючи, доки вона пробереться крізь зарості, похапцем розповів за наші пригоди товариству, що аж роти пороззявляло від здивування.

Десмонд одразу збагнув що до чого й дав добру пораду:

— Ми з дорогою душею позичимо коней і все, що треба. Та й грошима теж допоможемо. Але ж наші шкапи тюпають не набагато швидше за пішоходця. Навіщо вам тікати? — Величним жестом він показав на людей, що стояли кружка, приязно споглядаючи мене. — Сором нам, якщо ми не впораємося з тими, що женуться за вами.

— Але ж вони озброєні, — відказав я. — А у вас що? Дві шпаги та один пістоль?

— Е ні, синку, ми веземо з собою цілий арсенал списів та іншого обладунку! Цього літа ми ставимо трагедію Марло «Едвард II», а ти ж знаєш, скільки там…

— Так, — перебив я його, — але ця зброя придатна тільки на кін.

— Ми актори, а не солдати, — відповів він. — Покладися на мене, Пітере. — Він повернувся до трупи і плеснув у долоні. — Діставайте костюми. Кожен хай надягне шолом та кірасу і візьме списа чи алебарду. Розберіть шпаги, хоч їх на всіх і не вистачить. А ви, Ніколасе й Чарлі, постривайте. Ви робитимете своє звичайне діло — барабан і сурма за сценою. Жвавіше, хлопці, а то вони заскочать нас зненацька.

Але хлопці не забарилися. Десмонд обернувся до нас, по-хлопчачому задирливо усміхаючись, і низько вклонився:

На поміч королеві я привів

Чотириста бувалих вояків –

Несхибних лучників, відважних пікінерів, –

перефразував він Марло.

— Якби ж то вас справді було чотириста, — засміявся я.

Він удав, що образився.

— Ти забуваєш, що я актор і керівник трупи! Дай мені двох чоловіків та одного хлопця, і я покажу тобі на сцені Тамерланові орди, табір греків під Троєю та армії, що билися під Босуортом. Я можу…

— Ти б краще помовчав, — перебила йому мову дружина, котра занепокоєно дослухалася, чи не чути в лісі вершників.

— Твоя правда, голубонько. А ти краще сховайся в лісі, далі від біди.

— Ні, я подамся до Ніка й Чарлі — допомагатиму їм бити в барабан. Хай Пітер з Кітом теж ідуть зі мною.

— Ми будемо тут, правда, Піте? — озвалася Кіт. — У вас є зайві шоломи?

— Шоломи є. Але слухайте-но, хлопці! Якщо ви теж хочете з'явитися на сцені, то краще грайте самих себе. Будете нам за принаду. Ходімо, я поясню вам свою думку. — Він повернувся до гурту, що налічував не більше десятка чоловік, і заревів: — В колону по два, шикуйсь! — Актори слухняно вишикувалися в невелику колону. — Жвавіше! Та грайте! Грайте так правдиво, наче від цього залежить ваше життя — може, так воно й є. Забудьте, що ви пройдисвіти й волоцюги! Зараз ви «грізна армія під бойовими корогвами». Отож і поводьтеся, як належить грізній армії!

Ми помаршували дорогою, щоб не видно було за поворотом старих повозів і кістлявих коней, котрі, певна річ, звели б нанівець увесь наш задум. Треба зазначити, що коли актори ввійшли в свою роль, наш гурт став скидатися на справжній бойовий загін. Шкода, що не було сонця, яке виблискувало б на шоломах і металевих кірасах, але, може, тьмяне світло і похмурий ліс надавали нам ще грізнішого вигляду.

— Головне — це примусити їх злізти з коней, — сказав Десмонд. — Принаймні цього сера Філіпа. Тоді він навряд чи втече.

Згідно з планом ми розташувалися на крутому схилі над дорогою. Ми — тобто Кіт, Десмонд та двоє чоловіків із списами. Інші за вказівкою Десмонда сховалися в хащі.

— Краще сядьте на землю так, наче у вас зв'язані руки й ноги, — наказав він нам.

— А у вас є мотузка? — спитав я.

— Навіщо вам мотузка? Ви актори. Ви повинні зіграти свою роль без мотузки. Покажіть, що вас пов'язано, покажіть це виразом обличчя, поставою плечей, усім своїм виглядом. Та вам самим належить знати, як це робиться!

Я був подумав, що акторська гордість містера Десмонда може призвести нас до загибелі. Він, мабуть, не усвідомлював, яка це небезпечна справа, і вважав, що ми, малі й дурні, надмірно прикрасили свою розповідь.

Ми чекали з годину, поки до нас долинув далекий цокіт копит. Сумніву не було: це вони. Звичайний мандрівник ніколи не скакав би стрімголов цією дорогою.

Вони мчали так швидко, що на мить нам навіть здалося, ніби вони проскочили, не помітивши нас у зеленому затінку. Годину тому я був би з цього безмірно щасливий, але тепер я палко бажав здійснити Десмондів план і, завдавши ворогові навального удару, скінчити цей поєдинок.

Сер Філіп побачив нас лише в той мент, коли порівнявся з нами. Він стримав коня і почав був питати:

— Ви, часом, не бачили…

Та враз він перевів очі з суворого Десмондового обличчя на дві маленькі похнюплені постаті, що скорчились на схилі поряд з ним. Він так раптово осадив коня, що ледве не вилетів з сідла, і радісно вигукнув:

— То ви спіймали цих мерзотників? Чудово!

А що Десмонд не зрушив з місця, він скочив із сідла і збіг угору схилом.

— Мене зовуть Мортон, — квапливо відрекомендувався він, — сер Філіп Мортон.

Десмонд статечно вклонився.

— Ці хлопці — злочинці. Вони вкрали коней у містера Армтуейта, камберлендського судді. — Сер Філіп обернувся і покликав двох своїх спільників, що спинилися внизу на дорозі. — Гадаю, сер, ви не заперечуватимете, якщо ми самі передамо їх до рук правосуддя? Не знаю, за що ви їх затримали, але найперше вони повинні стати перед судом у нашому графстві і…

Він приязно усміхнувся. Коли треба, то сер Філіп умів бути дуже люб'язний, інакше він не зміг би перейняти на свій бік стількох людей.

Десмонд поважно мовчав, аж поки сер Філіп відчув себе ніяково. У шоломі й кірасі актор мав величний вигляд. Нарешті він повільно, з притиском заговорив:

— Бачите, сер, я перебуваю на службі в королеви…

— Певна річ! Однак ви, звичайно…

— І я прямую в Камберленд.

— Он як? Але ж навряд чи офіцер її величності схоче обтяжувати себе товариством юних злочинців.

— Майте на увазі, — провадив Десмонд, — що я очолюю лише передовий загін армії.

Сер Філіп збентежено витріщився. Ці слова його налякали.

— Дозвольте запитати, що це за армія, сер?

— Прошу. Її величність надіслала цю армію, щоб окупувати північні графства і придушити заколот, котрий, як нам стало відомо, готується там.

— Мати божа! Ви мене приголомшили, сер! — Сер Філіп чудово грав роль пойнятого жахом вірного підданця. Недаремно він так щиро захоплювався театром. — Заколот? Може, ви розкажете, хто його привідці?

— Звичайно, розкажу, сер Філіп Мортон. Ви й ваші друзі заарештовані за організацію змови.

Почули б ви, як урочисто вимовив Десмонд ці слова! Мене б не здивувало, аби він раптом перейшов на білий вірш.

— Заарештовані? Та ви збожеволіли!..

— Нам усе відомо! — гримнув Десмонд, хоч не вислухав і половини з того, що ми встигли розповісти.

Ми наперед домовилися, що ці слова будуть за умовний сигнал. Десмонд вихопив один із тих справжніх пістолів, що були в нього серед театральних. Сер Філіп кинувся вниз, на дорогу, щоб скочити на коня.

— Мерщій! — вереснув він. — Їх замало, щоб затримати нас! Ми можемо…

І враз онімів, побачивши шестеро пікінерів, що вискочили з лісу й перегородили списами дорогу. Він обернувся. Ще один ряд солдатів став упоперек дороги з іншого боку. З-за повороту долинуло дріботіння барабанів, пронизливий звук сурми, повільний тупіт копит.

Я розумів, що почуває цю мить сер Філіп. Він бачив кінець так само виразно, як ми бачили свій кілька годин тому, коли волоцюги тягли нас до старого шурфу. Він дивився на порожню дорогу, але, мені здається, не бачив ні тінистої діброви, ні зелених лугів на схилах гір. Перед його очима постала інша, сумна дорога — страшний шлях у Тауер.

— Проб'ємося! — вереснув він знову й скочив у сідло. Він схопився за шпагу і вже був наполовину витягнув з піхов тонке лезо, коли я стрибнув до нього, вчепився в ногу й рвонув її вгору. Сер Філіп утратив рівновагу і беркицьнув з коня.

Інші опиралися недовго. Не минуло й п'яти хвилин, як вони всі були обеззброєні і зв'язані — ні самі не поранені, ані нас не поранивши.

— Ну ж бо, друзі, гайда до повозів! — скомандував Десмонд, облишивши поважний тон, який більше б личив офіцерові й шляхтичеві.

Коли ми, переможно крокуючи, виступили з-за повороту дороги, знову задріботів барабан, залунала сурма, і ви, мабуть, голову дали б на відсіч, що от-от перед вами з'явиться загін кінноти. Уявіть собі вираз обличчя наших полонених, коли вони побачили «грізну армію під бойовими корогвами»! Мастак Нік так винахідливо грав на сурмі, що слідом за голосним покликом лунав слабкий, ніби десь за півмилі йому відповідав інший сурмач. Поряд стояв Чарлі, вибиваючи в барабан і вигукуючи на весь голос команди. А на додачу місіс Десмонд ганяла бідолашних шкап без кінця по колу.

Але, гадаю, найбільшим ударом для сера Філіпа була зустріч з Кіт. Він увесь спаленів.

— Кетрін!

— Так, це я, сер Філіп.

— Ах ти… ах ти, зміюко!

— Вважайте, що вам пощастило, — холодно відповіла вона. — Ви ж ледве не одружилися зо мною.

Довелося, звичайно, знову все пояснювати Десмондам та їхній трупі і знову вислухати безліч здивованих вигуків.

— Ну, та годі вже, — сміючись, сказала нарешті Кіт. — А то ми ладні балакати без кінця й краю. Згадаймо за королеву.

Її слова протверезили нас.

— Слухайте-но, — мовив я, — якщо ви подбаєте про те, щоб доправити полонених у в'язницю, ми з Кіт позичимо пару їхніх найкращих коней і поїдемо далі. Часу в нас доволі: виставу призначено на суботу.

— На суботу? — Десмонд дивився на мене витріщеними від жаху очима. — То ви нічого не знаєте? Виставу перенесено, вона відбудеться на два дні раніше. Ви нізащо не встигнете!

Настала страшна тиша, і я почув, як у повозі хтось засміявся. То був сер Філіп.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ

РЕПЛІКА ЛИШИЛАСЯ БЕЗ ВІДПОВІДІ

Досі я розповідав як самовидець про свої власні пригоди. Тепер мені час відступити вбік і розповісти вам, що сталося в Лондоні, так, як про те нам повідав Шекспір та інші наші друзі.

Було це в четвер увечері, в королівському палаці на Уайтхолі, що стоїть ген за містом, майже біля Вестмінстера.

Цілий день у палаці стукотіли молотки теслярів, що будували сцену й декорації, котрі мали зображати мури міста Гарфлер. Не встигли вони ше скінчити свою роботу, а вже драпувальники заходилися розвішувати багаті тканини, що мали правити за тло для вбраних у пишні шати й обладунок акторів. В належний час ці завіси розсунуться, і перед глядачами постануть покої французької принцеси. Музики повносили свій інструмент на галерею мінестрелів і, незважаючи на гармидер, почали їх налагоджувати. Слуги розставляли крісла для королеви та вельмож, а також ослони й лави для інших гостей, що сидітимуть позаду.

— Ба-бах!

Теслярі повпускали з несподіванки молотки і злякано озирнулися. Гладкі слуги аж пополотніли.

— Що воно таке?

— Здається, вибух!

— Невже її величність?..

Завіса відхилилася, і з-за неї визирнув Бербедж.

— Все гаразд, — заспокійливо мовив він. — Це ми випробували нашу гармату. Боюсь, що вона стріляє трохи загучно для такої зали. — Він повернувся до старшого теслі: — Скільки ви ще будете тут марудитися?

— Вже закінчуємо, сер.

Театральні теслярі завжди «вже закінчують». Початок вистави ближче й ближче, але їм щоразу лишається забити ще один цвях чи, скрегочучи пилкою, перепиляти ще одну дошку. Вони не поспішають навіть задля самої королеви. Якби господь наслав другий потоп, то теслі й тоді б не поспішали будувати ковчега.

Врешті вони скінчили своє діло. Сміття виметено, інструмент зібрано й винесено. Слуги почали розкидати по підлозі пахучі трави і вставляти нові свічки в канделябри. Бербедж ще раз озирнув залу, перш ніж іти перевдягатися. Він помітив Джона Сомерса, що дивився крізь шпарку в завісі й нібито щось мимрив.

— Що, Сомерсе, нетвердо знаєш роль?

Сомерс злякано повернувся, і його обличчя з гострими рисами роздратовано скривилося. Ні, запитання було як запитання.

— Де там, містере Бербеджу. Я ще місяць тому вивчив свої десять рядків, — сказав він гірко. — Десять рядків вивчити недовго.

— А репліку свою пам'ятаєш?

— Дуже добре пам'ятаю. Я знаю, коли мені виступити, містере Бербеджу.

— Не треба нехтувати роль, хоч яка вона маленька. У виставі кожна роль важлива.

Бербедж пішов у вбиральню і почав надягати костюм Генріха П'ятого. Шекспір уже перебрався на архієпіскопа Кентерберійського. Він залюбки грав невеликі ролі старих, на зразок Адама в комедії «Як вам це подобається» або привида Гамлетового батька в «Гамлеті».

— Ну що, все гаразд? — спитав він.

— Так, гадаю, вистава пройде успішно. Принцеса, правда, грає не дуже, але…

— Не всім же хлопцям грати так, як Кіт Кєркстоун.

— Твоя правда, — Бербедж накинув на себе розкішну горностаєву мантію. — Дивно, куди вони щезли, він і той інший хлопець. Якась загадкова історія. Вони тобі щось розповідали?

— Дуже мало. Певно, в них була якась поважна справа. Цікаво було б знати, де вони й що з ними.

(Цок-цок-цок! Цок-цок-цок! Цок-цок-цок! Копита, що дріботіли Великою північною дорогою, дали б йому відповідь, аби він був ближче).

— Цить! — сказав Бербедж, дослухаючись до гомону, що долинув із зали. — Глядачі вже сходяться. Скоро час починати. — І він крикнув у загальну вбиральню: — Всі готові? Хор? Єпіскоп Ілійський? Екстер? Вестморленд?..

— Готові!

До кімнати зазирнув палацовий урядовець. Він запитально подивився на Бербеджа. Той кивнув головою. Здаля приглушено долинув мелодійний спів фанфар. Вони сповіщали про наближення королеви Єлизавети. На сцені гарячково метушилися люди, докінчуючи останню роботу. В залі настала тиша. Знову пронизливо й тонко заспівали фанфари. Двері в кінці зали розчахнулися навстіж. Обабіч широкого проходу вишикувалися придворні, що застигли в шанобливому поклоні. І ось зайшла вона.

Єлизавета з ласки божої… королева Англії, Франції та Ірландії, королева… заступниця віри…

Хто в цю мить наважився б пригадати, що у Франції вона не володіє жодним ярдом землі, що в Ірландії хвиля повстання підступає до стін самого Дубліна, що віру вона захищає зовсім не ту, яка освятила її королівський титул? Щось було в Єлизаветі, що заглушувало такі думки, коли вона з'являлася у всій своїй пишноті.

Вона пропливла до свого крісла в першому ряді, її широченна спідниця погойдувалася на обручах навколо стегон, жорсткий стоячий комір облямовував лице, вся вона з голови до ніг виблискувала коштовним камінням і рясними перлами. Вона усміхалась, позираючи ліворуч і праворуч, але очі її пильно стежили за всім і кожним: ось вона ласкаво прийняла уклін, ось занотувала в думці, що та бідолашна дівчина надмірно вичепурилася, ось пригадала, що того треба вишпетити.

За нею йшов сер Уолтер Ралей. На той час він був старший над сторожею. Далі йшли сер Джозеф Вільямс, кілька іноземних послів, лорди, леді. Але сера Роберта Сесіля між ними не було. Він, як завжди, працював допізна вдома.

Єлизавета сіла, розправила спідницю, потім кивнула головою і махнула віялом на знак того, що інші теж можуть сісти. Зашелестіли шовки, зачовгали ноги. Двір сів. З-за лаштунків вийшов хор, низько вклонився королеві й почав:

О полум'яна музо, що злітає

На осяйний уяви небосхил…[24]

Розпочалася вистава. Актори виходили на сцену й проказували свої ролі. З галереї урочисто виспівувала сурма. Королева схвально всміхалась, споглядаючи гру коміків.

У вузькому проході за лаштунками Бер-бедж наштовхнувся на Сомерса й пошепки вилаявся.

— Чого ти тут стовбичиш? Твій вихід ще нескоро.

Сомерс одійшов убік, тримаючи руку за пазухою камзола, а Бербедж подався до вбиральні, щоб одягнутися до наступної сцени.

Як тільки він зник зі сцени, Сомерс вернувся назад. Уявляю собі, як він вичікував у згортках завіси, знервовано облизуючи губи.

Тим часом Екстер промовляв до короля Франції:

Тож згляньтеся над бідолашним людом,

Врятуйте їх від щелепів війни.

Адже на вашу голову впадуть

Потоки крові й матернього горя,

Гіркі вдовині сльози, зойк дівчат,

Що тужать за коханими й батьками.[25]

Надходив вирішальний мент.

Сцена скінчилася. Придворні французького короля заходили за лаштунки, проштовхуючись повз Сомерса, що щільно притулився до завіси. На сцені з'явився хор. Завідувач шумовими ефектами схилився над гарматою і дослухався до слів хору. Сомерс знову засунув руку за пазуху. Він теж чекав тієї самої репліки…

Ось вона. Враз гримнула гармата, і то так гучно, що навіть королева здригнулася й замиготіли свічки по всій залі. Але наступної миті всі вже дивилися на Бербеджа, що виступив на сцену — хоробрий принц в обладунку.

За мною, любі друзі! Гайда в вилом[26]

Ніхто нічого не помітив. Жоден глядач не побачив, як заколихалася завіса — то Джон Сомерс пручався в сталевих руках двох стражників. Заткнувши йому рота, вони винесли його до акторської кімнати, де ми з Кіт ніяк не могли відсапатися після скажених гонів.

Вистава тривала. Ніхто не знав, що найважливіша репліка лишилася без відповіді.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ

ПІСЛЯ ВИСТАВИ

П'єса скінчилася.

Я сидів у вбиральні. Навколо мене гомоніли, перебираючись, актори. Бербеджа з Шекспіром викликали до королеви, що хотіла повіншувати їх з успішною виставою. Ще раніше одна з королівських фрейлін забрала кудись Кіт.

— Коли королева про все дізнається, вона схоче тебе бачити, — сказав їй Шекспір. — Тобі не можна йти в цьому вбранні.

— Чому?

— Удавати з себе хлопця перед її величністю? Та знаєш, як вона розгнівається, коли довідається, що ти дівчина?

— Гаразд, — сказала Кіт. У неї не було сили опиратися, і вона здалася на ласку фрейліни.

Схвильовані актори закидали мене запитаннями, і я ледве встигав відповідати на них, набиваючи собі рота їжею — з самісінького ранку в мене й ріски в роті не було.

Джона Сомерса відвели в іншу частину палацу. По сера Роберта послали гінця. Ми зробили своє діло. Тепер у мене було одне бажання — заснути. Але тут з'явився сер Джозеф Вільямс і почав палко вітати мене, щосили тиснучи мені руку.

— Причешися та ходім зі мною, — сказав він. — Тебе чекає королева.

Навряд чи я скидався на юного героя, коли шкандибав поряд з ним через палац. Коліна в мене тремтіли, і я ледве стояв на ногах після цілісінького дня в сідлі. Я був радий, коли ми нарешті підійшли до дверей, обабіч яких стояло двоє охоронців з алебардами.

В кімнаті було четверо: королева, сер Роберт Сесіль, сер Уолтер Ралей і дівчина, вбрана у полум'яного кольору спідницю й корсаж. Вона, очевидячки, була значна особа і улюблениця королеви, бо сиділа поруч неї.

— Пітер Браунріг, ваша величність! — сказав сер Джозеф.

Ставши навколішки, я приклав губи до висхлої старечої руки, що її мені простягла королева. На пожовклих вузлуватих пальцях була сила каблучок.

— Можеш узяти ослона, Пітере Браунрігу, — пролунав над моєю головою жвавий голос. — Воно-то юнакові не завадило б і постояти, особливо перед королевою, але я знаю, що ви з цією дівчиною доклали немало сили, щоб продовжити мені осоружного віку.

Тільки сівши на ослона, котрий мені хтось підставив, я збагнув, що юна красуня в полум'яному вбранні — Кіт. Я завмер приголомшений. Ніколи ще не бачив я її в такій осяйній красі, навіть на сцені у ролі Джульєти. Невже ця придворна дама — моя давня знайома Кіт? Дівчина, мабуть, зрозуміла, що діється в моїй душі, бо, коли королева обернулась і зашепотіла щось серові Уолтеру, вона підбадьорливо мені всміхнулася. Я побачив, як затанцювало в її очах полум'я свічок, і зрозумів, що вона та сама Кіт.

Потім ми розповіли про свої пригоди, що ви їх уже знаєте. Часом королева голосно вигукувала, а коли ми почали перелічувати імена змовників, вона сипала на кожного прокльони. Сер Джозеф ляснув себе по боках, коли я змальовував свою втечу з острова на Алсвотері — він, очевидячки, відтворював в уяві кожен мій крок на Гелвелін. Навіть сер Роберт порушив свою мовчанку і засміявся разом з усіма, коли. ми розповіли, як захопили в полон сера Філіпа.

— З ним поведуться так, як він на те заслужив, — похмуро зауважила королева. — А потім ви поскакали просто сюди?

— Скидається на те, що вони не скакали, а летіли, — сказав сер Уолтер.

— Добре, що вони не забарилися, — докинула королева й повернулася до Кіт: — А ви що собі думали, міс Безсоромнице? Не личить так поводитись молодій дівчині! Де це таке видано: перебратися на хлопця й гасати по всій країні на крадених конях! Ганьба! Ну, — гиркнула вона, — що ти скажеш на своє виправдання?

На мить Кіт розгубилася від зливи несподіваних докорів. Потім випросталася — її стрижена голова мала чудернацький вигляд на тлі сніжно-білого батистового жабо.

— Ваша величність, я не знайду кращої відповіді за ваші власні слова: «Хоч у мене слабке жіноче тіло, але серце й дух чоловічі!»

Королева зайшлася скрипучим сміхом, так що в неї аж затрусилися сережки.

— Добра відповідь, міс Шибайголово. Хоч, свідчуся богом, багато збігло часу з того дня, коли я вимовила ці слова в Тілбері. Еге ж… — зітхнула вона. — Але все-таки так робити не гоже. Запам'ятайте це, Роберте, і надалі шукайте собі агентів де завгодно, але не в колисці!

Кіт аж скипіла від цих слів, а Єлизавета провадила далі:

— Я бачу, ваш опікун, дитино, не вельми вами опікується. Але ми вживемо потрібних заходів. Я сама опікуватимуся вами. Хочете бути під опікою в королеви, га?

— Атож, якщо ніяк не можна обійтися без опіки, — бовкнула Кіт.

Королева поплескала її по щоці віялом.

— Ненадовго, дитино, всього лише на кілька років. Не маю сумніву, що ви завдасте мені не менше клопоту, ніж Ірландія. Скоро ви дійдете віку, знайдете собі дружину, і я вас збуду з рук.

— Я не вийду заміж, ваша величність.

— Вийдете, вийдете. Постривайте-но трохи. Од вас ще й не такого можна чекати. — Єлизавета обернулась до мене: — А що я можу зробити для тебе, хлопче? Я маю на увазі — зробити зараз. — І її злі старечі очі зиркнули на Кіт так красномовно, що ми обоє зашарілися. — Ну то як, — провадила вона, — невже ти в мене нічого не попросиш? Люди завжди чогось просять у володаря за свою службу. Правда ж, Уолтере? Ну, то чого ти хочеш? Тільки май совість Я жінка бідна.

Я подивився на неї.. Чого я, справді, хотів? Ми, Браунріги, завжди були прості йомени, вільні державці коронних грунтів, ми не мали над собою жодного пана. Ми ніколи не шукали ні багатства, ні шани. Справжній йомен ніколи не забажає стати шляхтичем. Ми орали свої ниви на схилах гір, захищали країнувід всіляких ворогів і ні в кого не просили милостині.

Я відкашлявся.

— Ваша величність, — мовив я, — у нашій долині є громадські землі, котрі споконвіку належали нам і нашим сусідам. Сер Філіп украв їх і обгородив муром. Чи не можете ви повернути їх нам і підтвердити наші права на віки вічні?

Королева пильно подивилася на мене. Потім, осміхнувшись, повернулася до сера Роберта.

— Гадаю, ми можемо задовольнити його прохання, га? Адже це нам нічого не коштуватиме.

От через що мур сера Філіпа був зруйнований ще раніше, ніж кат стяв йому в Тауері голову.

Що вам ще розповісти? Хіба те, що королева провиділа майбутнє краще за нас і дожила до того дня, коли їй довелося посилати нам подарунок на весілля.

Настав час покласти перо. Я дивлюся крізь прозорі шибки нашого дому, бачу срібну гладінь Алсвотеру і чую з саду веселий сміх. То Кіт навчає наших синів вилазити на яблуню.

Примітки

1

«Золота лань» — корабель англійського воїна й мореплавця Френсіса Дрейка, що в 1577–1580 рр. обплив на нім навколо земної кулі.

2

За біблійною легендою мури міста Ієрихона розвалилися, коли обложники під проводом Ісуса Навіна заграли в сурми.

3

Сквайри — поміщики.

4

В. Шекспір. Річард III.

5

В. Шекспір. Річард III.

6

За тих часів жінки на сцені не виступали, і жіночі ролі виконували чоловіки.

7

В. Шекспір. Два веронці. Переклад Ірини Стешенко.

8

Саутварк — передмістя Лондона.

9

В XVI віці феодали-землевласники силою зганяли селян із землі. Вони обгороджували общинні грунти й перетворювали їх на пасовиська вівцям або здавали в оренду багатим фермерам. Феодали багатіли, а селяни, втративши землю, йшли з торбами, ставали волоцюгами й опинялися поза законом. Вони боролись проти обгороджування, не раз повставали проти гнобителів.

10

Кенсінгтон — зараз аристократичний район Лондона.

11

Стренд — нині одна з центральних вулиць Лондона.

12

В. Шекспір. Ромео і Джульєта. Дія III. Сцена 2. Переклад Ірини Стешенко.

13

В Шекспір. Ромео і Джульєта. Дія IV, сцена 3. Переклад Ірини Стешенко.

14

Першу неділю травня здавна відзначають в Англії як народне свято весни.

15

В. Шекспір. Генріх V. Дія І, пролог.

16

Дюйм — 2,5 см.

17

В. Шекспір. Генріх V.

18

Бес — зменшувальне ім'я від Єлизавета; так прозивали королеву в народі.

19

Сомерсетшир — графство на заході Англії.

20

Трент, Тайн — річки на півночі Англії.

21

За біблійною легендою, юнак Давид вийшов на двобій з велетнем Голіафом і вбив його каменем із пращі.

22

Кентавр — казкова істота з старогрецької міфології, напівлюдина-напівкінь.

23

К. Марло. Едвард II.

24

В. Шекспір. Генріх V. Дія І, пролог.

25

В. Шекспір. Генріх V. Дія II, сцена IV.

26

Там же, дія II, сцена IV.

Content

Тріз Джефрі Слідами змови

Джефрі Тріз СЛІДАМИ ЗМОВИ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ НЕБЕЗПЕКА ЧИГАЄ НА СВІТАНКУ

РОЗДІЛ ДРУГИЙ ВТЕЧА

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ ЗУСТРІЧ У ПЕНРІТІ

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ БЕЗПЕЧНА СХОВАНКА — В ТРУНІ

РОЗДІЛ П'ЯТИЙ ЗА МНОЮ ХТОСЬ СТЕЖИТЬ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ НЕСПОДІВАНИЙ СУПЕРНИК

РОЗДІЛ СЬОМИЙ ХТО ТАКИЙ КІТ КЕРКСТОУН?

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ ЛЮДИНА ІЗ СТРЕТФОРДА

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТИЙ ЗНОВУ НЕБЕЗПЕКА

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ ЦЕ БУВ СЕР ФІЛІП

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ БУДИНОК ДЖЕНТЛЬМЕНА В ЖОВТОМУ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ ЗМОВА НАД ТЕМЗОЮ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ ЗАГАДКА СОНЕТА

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ ТАЄМНІ АГЕНТИ

РОЗДІЛ П'ЯТНАДЦЯТИЙ САМОТНЯ ВЕЖА

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ В СЕРЦІ ТАЄМНИЦІ

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ ЧЕКАЮЧИ ДОПИТУ

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ НАД УРВИЩЕМ

РОЗДІЛ ДЕВ'ЯТНАДЦЯТИЙ В ОБЛОЗІ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ НЕВЖЕ ВСІ ЗРАДНИКИ?

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ ШЛЯХ ВІЛЬНИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ «ДІВОЧА ШАХТА»

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ ГРІЗНО МАЙОРЯТЬ КОРОГВИ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ЧЕТВЕРТИЙ РЕПЛІКА ЛИШИЛАСЯ БЕЗ ВІДПОВІДІ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ П'ЯТИЙ ПІСЛЯ ВИСТАВИ

Примітки