Клодзінська Анна

Зневажаючи закон

Анна Клодзінська

ЗНЕВАЖАЮЧИ ЗАКОН

Роман

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Упорядник О. I. Микитенко

Редактор Ю. С. Чикирисов

Ілюстрації художників: B. А. Радько, О. Ю. Федоренко, C. В. Цилова, Ю. И. Шерстобитова

Переклад: Гарій Бурганський.

Перекладено за виданням: Anna Klodzinska. W pogardzie prawa. Wydawuictwo Ministerstwa Obrony Narodowej. Warszawa, 1983.

РОЗДІЛ 1

Старий ішов поволі, ледве плентався, щокілька кроків зупинявся. Його довгий, увесь у плямах, розстебнутий плащ плутався між ногами, а в руках у старого була ще й цератова сумка, яку він насилу ніс.

Старий дійшов до перехрестя й на мить зупинився; проте глянув не на світлофор, пін нахилив голову, наче шукав щось на тротуарі. Потім ступив на брук, не звертаючи уваги на машини. Міліціонер, що вже кілька хвилин спостерігав за діями старого, застережливо свиснув раз і вдруге. І саме в цю мить сірий «опель-рекорд», пронизливо вереснувши гальмами, спинився за кілька сантиметрів од старого, наче кінь, якого на ходу різко осадили.

Хтось крикнув, найближчі машини зупинилися, блокуючи рух. Великий червоний «Ікарус» нетерпляче загудів клаксоном — водій не знав, чому утворилася пробка. Міліціонер уже стопи біля старого, який мовчки поводив довкола вицвілими очима. З «опеля» вийшов високий чоловік з буйним хвилястим волоссям, довгобразе обличчя чоловіка зблідло від хвилювання.

— Але й реакція у вас! — шанобливо сказав міліціонер.

— Та ще й добрі гальма, — докинув хтось з юрби.

Голос водія «опеля» трохи тремтів.

— На щастя, встиг, ні з ким не зіткнувся…

Міліціонер перевів старого на той бік, потім озирнувся до водія, але «опель-рекорд» блискавично рушив. Міліціонер устиг запам'ятати лише літери на номерній табличці: «WAL», а цифр уже не побачив. Сержант міліції стиха вилаявся, однак йому відразу ж спало на думку, що це, може й краще: не доведеться заводити справу. Нічого ж не сталось, а водій, певно, не схотів устрявати в розслідування, бо й кому це до вподоби?

— Ну, і що мені тепер з вами робити? — сердито буркнув сержант до старого. — Документи у вас є?

Старий кивнув, почав тремтячими руками нишпорити по кишенях: витяг брудну хустинку, газету, пачку сигарет, аж поки нарешті знайшов зім'яту зелену книжечку і простяг міліціонерові. Той для порядку оглянув документи, знизав плечима й повернув назад. Пенсіонер, сімдесят вісім років, мешкає поблизу, — що з нього візьмеш?

— Надалі уважніше дивіться на світлофор, як переходитимете вулицю! — звично проказав сержант повчальним тоном, козирнув і пішов собі. Він знав, що саме такі старі, немічні люди найчастіше стають жертвами, бо вже не дуже тямлять, що таке дорожній рух, світлофор і переходи. «А може, — майнула в нього думка, — життя їм недороге, бо вони вже пережили все, що хотіли?»

Сірий «опель-рекорд» звернув у бічну вуличку й заїхав на стоянку. Водій вимкнув двигун і кілька хвилин сидів нерухомо, наче хотів охолонути після пригоди. Хай там що, а ледь-ледь не переїхав людину. Він витяг пачку «Мальборо» і запалив; дим виходив у прочинене вікно, а водій дивився просто себе. По той бік вулиці був невеличкий бар. Приємний заклад — доглянутий і затишний, з доброю кухнею. Сюди вчащали постійні клієнти — здебільшого працівники найближчих консульств та установ зовнішньої торгівлі.

Власник «опеля» знав усе це добре — адже баром керувала його дружина. Сам же він був тут мало не гостем, хоча приймали його завжди радо, бо він приносив гарний настрій, дарував усмішки знайомим і незнайомим, сіяв доброзичливі слова, що нічого не коштують, але багато дають. Інколи він навіть доставляв продукти або допомагав барові у фінансових справах, якщо, звичайно, мав на це час.

Власник «опеля» вийшов з машини, старанно її замкнув, прихопивши кілька пакунків, і попрямував до бару. Дехто з відвідувачів озирнувся.

— Як приємно знову вас. бачити, пане Казику! — заволав підстаркуватий актор з горбатим носом і чорними кошлатими бровами, який переважно грав ролі гангстерів та шахраїв.

— Просимо до нас, пане Казимире, — підхопила худа елегантна дама. — Що ж це ми вас так давно не бачили?

Він уклонявся, стискав простягнені до нього руки, розпитував про самопочуття, відповідав, пояснював, нічого, по суті, не пояснюючи, бо насправді аж ніяк не був базікою. До всіх посміхаючись, перепрошуючи, що дуже поспішає, Казимир зник у підсобці бару. Його дружина, яка вже давно встигла забрати в нього пакунки з продуктами, повернулася до стойки. Популярність чоловіка безсумнівно була їй приємною; до того ж це ще й приваблювало відвідувачів.

Жінка плавними рухами готувала каву, ховала гроші до каси, відраховувала решту, падала, чи до смаку було те або те, й журилася., побачивши чиєсь похмуре обличчя. Ця дрібна й сухорлява чорнявочка була гладенько зачесана, мала відкрите високе чоло і правильні риси обличчя. Здавалося, така врода мусить вабити чоловіків, але нічого подібного. Від пані Данути віяло якоюсь внутрішньою холоднечею, що тримала людей на відстані.

Рухом голови вона наказала одній з кельнерок стати до стойки, а сама подалася на кухню.

— Чогось з'їси? — спитала вона в чоловіка.

Казимир завагався, поглянув на годинника.

— Гаразд, — відповім він. — Дай пиріжків і кави.

— Знову поспішаєш? — Це вже скидалося на докір.

— Ніколи, — недбало кинув він, сів до маленького столика в кухні й почав їсти.

В прочинені двері зазирнув один з постійних відвідувачів.

— Пані Данусю, чи не заходив сьогодні Янек Завадовський? Пам'ятаєте, такий худий, з вусами і смутним обличчям?

— Ні, вже зо два дні не заглядав, — відповіла вона. — Нібито захворів… Але хтось казав, — пані Данута перейшла на шепіт, — що він хотів звести на себе руки!

— Він? А чого ж йому бракувало?

— Начебто вплутався в якісь брудні справи.

— Аж не віриться! Ти бач… — Відвідувач швидко зник за дверима.

Казимир доїв пиріжки, випив каву й посміхнувся до куховарки. Потім натяг куртку і з цигаркою в зубах, аби не бентежити зайвий раз відвідувачів, вийшов до машини чорним ходом.

У кімнаті панувала напівтемрява, лише біля дивана горіла маленька лампочка. Тихенько грало радіо. В постелі лежав чоловік, заплющивши очі й стомлено витягши руки вздовж тулуба. Дивлячись на сірі запалі щоки й жахливо непорушне обличчя, можна було подумати, що він уже номер; проте ледь помітний подих свідчив, що чоловік ще живий.

Чоловік навіть не ворухнувся, коли хтось обережно прочинив двері. До кімнати ввійшла медсестра, несучи на таці склянку з чаєм. Вона поставила чай на столик, усипала трохи цукру, вичавила півлимона, пригубила й скривилася.

— Надто гарячий, — прошепотіла вона.

Мабуть, хворий це почув, бо відразу розплющив очі.

— Я принесла чай, — сказала медсестра. — Треба ж чимось запити ліки. Як ви себе почуваєте?

Чоловік не відповів, лише розглядав стіни та меблі, щось пригадуючи. Іноді він зводив брови в болісному здивуванні. Жінка сіла на край дивана.

— Вам уже трохи покращало? — спитала вона. — Зараз дам вам таблетки.

— Чому я лежу? — відповів він запитанням. — І які таблетки?

— Та ви ж хворі. А таблетки прописав лікар.

Чоловік насторожився.

— Хто ви така? Й що тут робите?.. І взагалі, де я?

— Таж у себе вдома! Щоправда, лікар наполягав покласти вас до лікарні, але вона не погодилася.

— Хто — вона?

— Ваша дружина, пані Завадовська… Пані Ірена.

— Немає у мене ніякої дружини! — буркнув він, намагаючись підвестись на лікті, та не зміг — був занадто слабкий.

— Лежіть, будь ласка, спокійно, — стримала вона його. — Ну як можна так недобре говорити про власну дружину? Така люба, добра жіночка, вона так побивалася, коли ви… Ну, та годі про це. Ковтніть оці дві таблетки і випийте чай, — вона простягла ліки, але хворий рвучко відхилив голову.

— Нічого я не прийматиму! Хочу спочатку довідатися, де я й хто мене сюди привіз. І що за Ірена? Моє прізвище… прізвище… — чоловік раптом замовк, на його обличчі з'явився вираз невимовного жаху.

— Заспокойтесь, будь ласка…

Він приголомшено дивився на неї, губи його тремтіли, нарешті він з трудом вимовив:

— Я не знаю як… Я… О боже, хто ж я?!

За дверима пролунали квапливі кроки, ввійшла молода блондинка в халатику, незачесана, бліда, з почервонілими очима. Вона сіла по той бік дивана й узяла хворого за руку, насилу стримуючи сльози.

— Янеку, любий, заспокойся, — прошепотіла вона. — Ти ж удома, в себе, я поруч із тобою, тепер усе буде добре. Ну прошу тебе, прийми ліки, — ти ж хочеш одужати, правда?

Він напружено придивлявся до неї, сердито звів брови й відвернувся.

— Ви лікар? — спитав він. — Це звичайна лікарня чи спеціальна клініка?

— Ти мене не впізнаєш? Я ж Ірена, твоя дружина. Янеку, подивись на мене. Пригадай, благаю тебе! — жалібно схлипнула вона. — Ти мусиш пам'ятати, хто ти й де ти є. Це твій дім, ти лежиш у своїй кімнаті…

— Як ваше прізвище?

— Так, як і твоє, — Завадовська, Янеку!

— Це прізвище я вперше чую. А вас вперше бачу. Я хочу до свого дому! — вигукнув він і заходився рвати на собі піжаму. Жінкам довелося угамовувати хворого, щоб не впав з дивана.

Медсестра невдоволено хитнула головою і підійшла до столика. Шприц, голка одноразового користування, ампули з ліками — все лежало напоготові. Гірше було з хворим, що відбивався з силою, яку годі було в нього підозрювати. Спільними зусиллями, допомагаючи собі й колінами, жінки нарешті його втихомирили. Медсестра загнала голку в м'яз, і рідина повільно витекла. Укол подіяв майже відразу, чоловік стулив повіки й заснув.

— Коли прийде доктор Балицький? — спитала Ірена й зиркнула на стінний годинник: було вже близько півночі.

— Обіцяв, як тільки скінчить ранковий обхід у лікарні, тобто десь годині о десятій — пів на одинадцяту. — Медсестра витирала спітніле обличчя, — А зараз лягайте, тепер він спатиме довго. Я повинна об одинадцятій бути в лікарні. А на вас іще чекає важкий завтрашній день.

Лікар з'явився незабаром після десятої ранку. Він обмінявся з медсестрою кількома словами, й та пішла. Невиспана й знервована Ірена провела його в сусідню кімнату, пригостила кавою й розповіла, що відбувалося вночі.

— Хіба ж він міг отак зненацька втратити пам'ять? — тремтячим голосом спитала вона. — Не впізнає ні мене, ані своєї кімнати. Може, це від тих уколів?

Лікар заперечливо похитав головою. Він був людина немолода й досвідчена, а що найголовніше — ставився до пацієнтів доброзичливо.

— Від уколів ні в якому разі. Але це могло статися, коли він, припустімо, прийняв обезболююче. Трапляється, хоча дуже рідко, що організм саме так реагує на тутокаїн. Та де б він міг узяти це обезболююче? Ви нічого не можете сказати?

— Ні. Хоча… він же хімік і працює в фармацевтичному кооперативі. Може, в них там є той тутокаїн? А що воно таке?

— Якщо пояснювати стисло, — посміхнувся лікар, — то він подібний до новокаїну. Знімає біль. Що ж до побічних проявів, то тутокаїн викликає судоми, притуплює реакції й негативно діє на пам'ять.

— Це минеться?

Жінка наче прикипіла очима до його вуст, вважаючи, мабуть, що медики пророки й не можуть помилитися. «О, якби це було так!» — подумав лікар і відповів, що хвороба повинна пройти, хоча насправді аж ніяк не був цього певен.

— А чого він міг замірятися на своє життя? — спитав лікар. — Я його зовсім не знаю, досі моєю пацієнткою були ви, а не ваш чоловік. Пробачте, я волів би не втручатись у ваше особисте життя, але… чи не страждав він якоюсь хворобою, котру приховував од інших? Є чимало різновидів психічного стану, коли людина спроможна умовити себе, що хворіє, скажімо, на рак, якого в неї насправді немає.

— Справа не в хворобі, — відповіла Ірена. — Але він, певний час був пригнічений, а не хотів мені нічого розповідати. Якось я побачила, що він палить листа. Були ще й дивні дзвінки по телефону, після них Янек ходив засмучений і мовчав. Ні, докторе, я знаю, про що ви хотіли спитати. Ми жили… тобто живемо в цілковитій злагоді, і ніхто з нас не заплутувався в жодні побічні серцеві або сексуальні справи. В цьому я впевнена.

Лікар подумав, що саме в цьому жоден чоловік і жодна дружина не можуть бути впевненими, але вголос висловлюватися не став. Він волів почути якнайбільше, та в цю мить хтось настирливо подзвонив у двері.

— Даруйте, піду подивлюся, хто там…

Жінка вийшла до передпокою. Доктор Галицький знову глянув на хворого, але той і досі спав. Тоді лікар сів поряд і заходився розглядати картини на стінах та чудові антикварні меблі. З передпокою почувся роздратований голос, до якого відразу ж приєднався другий. Завадовська намагалась угамувати гостей, але марно. За хвилину двері розчинилися, й до спальні не увійшло, а просто вдерлося двоє чоловіків.

— Це ж нечува… — почав був один з них і стенувся розглянувшись.

— Благаю вас, не треба його будити! — пошепки сказала Ірена. — Чоловікові дали снодійне, він дуже хворий. Прошу вас, перейдімо до сусідньої кімнати.

— Зараз! Хвилинку… — Другий чоловік, старший, підійшов і схилився над хворим, але в цю мить лікар вирішив, що зобов'язаний втрутитися.

— Пробачте! — Він рішуче відсторонив чоловіка й, мов на сторожі, став біля хворого.

— А ви хто такий? Чи не родич?

— Ні. Я лікар, моє прізвище Балицький, і я не дозволю тут жодних інцидентів. Це мій пацієнт, важко хвора людина.

— Коли він так важко хворий, то чому не в лікарні? — в'їдливо спитав другий чоловік.

— А це вже справа моя й пані Завадовської. Можливо, я ще сьогодні змушений буду покласти його туди, але поки що прошу вас вийти з цієї кімнати.

— Та в нього й справді кепський вигляд, — погодився молодший гість. — А він ще живий? Бо й не ворушиться.

— Вийдіть звідси! — гримнув лікар. Він ніколи не стримував себе, якщо був упевнений, що має рацію. Глянувши на Ірену, яка зблідла, Балицький грізним голосом додав. — Він не лише живий, а ще й нас усіх переживе! Вийдіть звідси, бо викличу міліцію.

— Міліцію ми вже й самі викликали, — відповів старший гість. — Тільки поки що не сюди. Та хай буде по-вашому, давайте кудись вийдемо, він однаково ж спить, розмовляти а ним важко. А ви підете з нами, — кивнув він до Ірени.

— Я в себе вдома, ображено відповіла господиня, — й робитиму те, що вважаю за потрібне.

— Йдіть, Ірено, а я лишуся тут. Якщо ж буде потрібно, негайно кличте мене, — проказав лікар.

— За кого ви нас маєте? — обурився старший.

Усі, крім лікаря, перейшли до сусідньої кімнати, їдальні чи то вітальні, й старший гість трохи зніяковіло мовив.

— Пробачте, будь ласка, справді вийшло якось…

— Може, ви мені нарешті скажете, в чому справа й хто ви такі? — перебила його Ірена.

— Я ж вам одразу відрекомендувався: ми з кооперативу «Нове майбутнє», де ваш чоловік працює вже п'ять років.

— На жаль, я вас не знаю.

— Повторюю: я — заступник голови, моє прізвище Малевський. А це — магістр Новак, з контрольного відділу. Справа ж прикра, дуже прикра. Пан Завадовський так раптово захворів три дні тому, що навіть не подзвонив.

— Він справді захворів несподівано. З ним стався напад, і він знепритомнів.

— Так, так… Ну, буває, хоча й дивно, що це сталося саме зараз…

— Як то «саме зараз»?

— Ну добре, давайте відверто… Вчора в нас була ревізія згори. Ваш чоловік, як старший інспектор з технічних питань, мав ключі від допоміжного складу сировини й напівфабрикатів. Це перш за все похідні вугільної кислоти, снодійні, хлориди… але не в тому справа. Найголовніше — там зберігаються й алкалоїди, морфін, кокаїн, героїн тощо. Ви ж, мабуть, розумієте, що це таке…

— Розумію! — відрізала вона. — Але й досі не второпаю, в чому справа.

— Ми ревізували той склад, — пояснив магістр Новак. — Бракує кілограмів дванадцять препаратів, передусім отих, найцінніших.

— І найжахливіших! — докинув Малевський.

— Але… хіба тільки в мого чоловіка були ключі від того складу?

— Не тільки. Справа, однак, у тому, що його заступник Лісовський уже три місяці перебуває за кордоном. Він у відрядженні в Африці, веде там переговори про експорт нашої продукції. За день до його від'їзду ми разом із вашим чоловіком, магістром Новаком і ще одним інспектором зробили переоблік усіх препаратів нашого складу. Відтоді ключі були тільки у вашого чоловіка. А зараз ми, як уже сказав колега Новак, недорахувалися дванадцяти кілограмів. Гірше того, коли ми уважніше все обстежили, то виявилося, що чимало сировини, просто кажучи, підмінено.

— Як це так? — вигукнула господиня.

— А так: дещо підмінено звичайнісіньким цукром, дещо — крейдою, а рідина — дистильованою водою.

Запала мовчанка. Ірена перелякано дивилася на чоловіків. Вона не могла цього зрозуміти. Отже, Янек не лише брав (Ірена й подумки воліла не вживати слово «крав»), але й ошукував!

— Ось чому… — вона урвала. Ні, про спробу самогубства вона не розповідатиме.

— Ви хотіли сказати»: ось чому він захворів? — спитав Малевський.

— Ти бач, сумління прокинулося! — глузливо буркнув Новак.

— Облиш! — докорив йому заступник голови. Він подивився на змертвіле обличчя Ірени й пожалів жінку. — А ви нічого про це не знали?

— Абсолютно нічого.

— Що ж, дуже шкода. Прошу, однак, зрозуміти, в якій ситуації опинився кооператив. Ми мусили повідомити прокурора, але зробили це лише сьогодні вранці, бо я гадав… я сподівався, що пан Завадовський прийде і якось усе пояснить… Хоча що ж тут можна пояснити?.. Ніхто не має права виносити за межі підприємства ані крихти препаратів чи сировини… А тут ще й таке обурливе шахрайство, інакше його й не назвеш! До речі, ми перевірили, чи зберігалися на складі ці пакунки до виїзду колеги Лісовського. З'ясувалося, вони надійшли до нас через два тижні після його від'їзду. Отже, ваш чоловік несе цілковиту відповідальність і за нестачу, й за шахрайство.

Доктор Балицький прочинив двері й подививсь на Ірену.

— Він прокинувся? — тривожно спитала вона. Їй дуже не хотілося, щоб гості пішли до спальні й почали вимагати в Янека пояснень.

Лікар покрутив головою. Гості перезирнулися, Малевський сказав:

— Бачу, зараз із вашим чоловіком ми не зможемо порозумітися. Найближчим часом до вас, напевно, прийдуть із прокуратури чи міліції. — Він обернувся до Ірени й трохи розгублено проказав. — Знаєте, я ніяк не можу збагнути, навіщо він це зробив. Може, ви комусь заборгували або на щось негайно потрібні були великі гроші?

— Ні. Боргів у нас немає.

— Бо я… — він знову завагався й глянув на неї спідлоба. — Я не припускаю, що ваш чоловік… наркоман.

— Під час огляду хворого, — втрутився лікар, — я не помітив нічого такого. Я маю на увазі постійне або щонайменше часте вживання психотропних засобів, — квапливо додав він.

— А ви теж нічого подібного за чоловіком не помічали? — спитав Малевський.

— Якби щось було, то помітила б, — з притиском відповіла Ірена.

— В такому разі… в такому разі я нічого не розумію. Може, він комусь продавав? Ви певні, що вдома препаратів немає?

Якийсь час вона щось мовчки обмірковувала, потім відповіла:

— Не знаю. Я не звертала уваги.

— Зрештою, — Малевський якось одразу втратив інтерес до справи, — це вже нас не стосується. Хай цим займається міліція.

Наче на його побажання, знов озвався дзвоник.

— Я відчиню, — сказав Балицький, вийшов у передпокій і повернувся з незнайомим чоловіком середнього зросту. В чоловіка було худорляве, трохи обпалене колись обличчя, а з-під брів на присутніх уважно дивилися холодні очі, чорні до неможливого.

— Капітан Полонський, — відрекомендувався він коротко. — Я хотів би порозмовляти з громадянином Завадовським. — Він оглянув усіх і тепер звернувся до жінки. — Ви пані Завадовська?

— Так. Але мій чоловік хворий.

— Я його лікар, — пояснив Балицький. — У пацієнта був напад, і поки що я не бачу можливості…

— Він лежить у лікарні чи вдома? — перервав офіцер.

— Удома.

— Тоді прошу мене до нього провести. — Він сказав це ввічливо, але наполегливо. Представники кооперативу «Нове майбутнє» спішно попрощалися і зникли, а решта ввійшли до спальні.

Завадовський дивився на них роздратовано, але явно нікого не впізнавав. Він то домагався, щоб його повернули додому, то робив спроби підвестись, то шукав чогось на ковдрі або під подушкою. Капітан уважно спостерігав за ним добрих чверть години, перемовився з лікарем, після чого спробував поговорити з хворим, але нічого з того не вийшло. Тоді він зателефонував до Головного управління й доповів комусь про ситуацію. А далі повідомив, що невдовзі приїде лікар з інституту криміналістики — фахівець-токсиколог.

Балицький підозріливо поглянув на капітана.

— Токсиколог? — перепитав він. Чому саме токсиколог?

— А через те, — відповів капітан Полонський, — що, на мою думку, хворий ужив токсичний засіб. Інакше кажучи, одне з трьох, або то була спроба самогубства, або він отруївся, або, зрештою, стався нещасний випадок. Але це вже вирішить лікар.

Балицький і Завадовська блискавично перезирнулися, й офіцер це помітив. Він зрозумів, ці люди знають набагато більше, ніж сказали, та наполягати не став, примостився в кутку кімнати, вийняв з кишені газету й мовби цілком поринув у читання. Так він мав змогу краще спостерігати й за хворим, і за тими двома. Він очікував не лише токсиколога: з Варшавського управління сюди направили ще й слідчу групу — для обшуку квартири Завадовських. Щоправда, минуло вже кілька днів, і Полонський не був упевнений, чи пощастить знайти хоча б дещицю з викрадених препаратів, котрі, найвірогідніше, вже помандрували десь досить далеко. Проте він назвав Балицькому три можливі версії. Не відкидав він і ймовірне симулювання втрати пам'яті, але це вже міг визначити лише фахівець.

З доктором Балицьким він не був знайомий — знав лише, що це приятель Завадовських, бо той так йому відрекомендувавсь, а цього було замало. Перевіряти ж його фахові та моральні якості лікаря капітан не мав ні права, ні змоги.

Чоловік вийшов з трамвая, нижче насунув на очі старого пропотілого капелюха і обмотав шию, бо різкий березневий вітер стьобав дрібним дощем. Дійти від зупинки на Торговельній до дому можна було за якихось п'ять хвилин. Чоловік ішов, насилу протискаючись крізь натовп перехожих, — тут завжди була штовханина, особливо ввечері.

У під'їзді, як звичайно, чекала на клієнтів дівчина з першого поверху, базікаючи з перекупкою. Він знав обох; стара спекулювала горілкою, в неї вдома завжди було по півтора-два десятки пляшок, хитро захованих у дивані, під шафою й де тільки можливо, а зараз ще й у кахляній грубці, яку вона вже перестала палити. Дівчина недоброзичливо мугикнула у відповідь на його привітання — він жодного разу не дав їй заробити, то й пожитку з нього ніякого не було. Перекупка швиденько відсунулась у самісінький куток і занепокоєно глянула на чоловіка. Він, щоправда, був «свій», мешкав у цьому брудному віковічному будинкові вже понад рік, проте викликав у перекупки дивний, нічим не обгрунтований жах.

Чоловік пройшов повз жінок і почав підійматися на четвертий поверх. На сходах панувала темрява, бо лампочку завжди хтось розбивав або викручував. Та це йому не заважало, він міг потрапити до своєї квартири з заплющеними очима. Біля дверей чоловік розстебнув довгого зім'ятого плаща й витяг ключі з внутрішньої кишені піджака. Ключі були різноманітні, зроблені з вигадкою й аж ніяк не пасували до цього оточення.

Раптом він здригнувся й застиг, тоді блискавично озирнувсь і поглянув угору. Кількома сходинка вище хтось стояв і дивився на нього — він не бачив, але відчував цей погляд.

— Це я, — відгукнувся незнайомий. — Чекаю на вас.

Чоловік упізнав і розслабився.

— Заходь, — буркнув він, пропускаючи гостя поперед себе. Потім запалив світло в передпокої й старанно замкнув двері на засув.

Квартира була вмебльована більш ніж скромно: недбало заслане ліжко з давно не змінюваною білизною, кілька стільців, шафа, підперта з одного боку цеглиною, стіл біля вікна, в кутку якісь коробки, торби, пакунки. Праворуч від передпокою була малесенька «кухня, а в ній так званий «павучок» — дві газові горілки на тоненьких ніжках, обабіч — потріскана раковина з бурими патьоками, кілька глечиків, порожні пляшки, шмаття. На грубому табуреті стояв тазик, поряд лежав змилок, сірий від бруду рушник. Ванної не було, спільний туалет містився в коридорі.

Усе мало занедбаний і вбогий вигляд, однак власник цієї нори почував себе тут, мабуть, дуже добре, бо гість не помітив на його обличчі збентеження. Господар навіть не намагався дати в хаті бодай якийсь лад. Навпаки, знявши плаща, він недбало жбурнув його на ліжко, капелюха пошпурив на підлогу, рукавом заношеного піджака змів зі столу газети, тютюнові крихти та недопалки.

— Сідай, — кивнув він головою на стілець, потім поправив окуляри в чорній оправі й провів долонею по волоссі. Його обличчя сіпалося від нервового тику: раз у раз підіймалася верхня губа, відкриваючи зуби, навдивовижу білі й рівні. В цей час він нагадував розгніваного пса. Досить високий, він горбився й нахилявся — можливо, йому дошкуляв біль у спині.

Прибулий, який знав його дуже мало, — власне кажучи, вони зустрічалися всього кілька разів, та й то нашвидку, в темному підворітті, — зараз розглядав його з цікавістю. Важко, однак, було вхопити характер цього чоловіка. Очі його ховалися за великими димчастими окулярами. Ніс, щоки й зморшки на шкірі — все це було якесь темне, наче виліплене з глини, і скидалося б на клоунську маску, якби не гострий погляд за окулярами та не стиснуті губи.

— Що приніс? — озвався він, сідаючи на другий стілець.

— Скельця, — відповів прибулий. — І шість коробочок.

— Я казав, що годинників не беру.

— Але ж усі шість золоті!

— А скельця які?

— Різні. Персні, сережки, браслетики. Високий клас, брильянти чистої води, — нахвалював прибулий.

— І де це все у тебе?

Гість устромив руку під куртку, вийняв повну торбинку й поклав її на стіл. Господар невдоволено скривився.

— Не треба було носити цього при собі, — буркнув він. — А якби тебе затримали? Ти ж не знав би, що сказати.

Гість голосно засміявся:

— Хто, менти? Жартуєте, добродію. Нині досить гукнути, що тебе б'ють, — і збіжиться сотня або двісті друзів. Чого ж тут боятися? Нехай би тільки хто спробував посадити мене у міліцейську машину, вони одразу перекинуть її догори колесами або спалять. Тепер це просто.

Чоловік в окулярах уважно приглядався й слухав, лишаючись незворушним. Гість був молодий, навряд чи мав більш як двадцять. Він нервово облизував пересохлі губи, бігав очима по кімнаті, а потім поклав долоню на торбинку, неначе побоювався, що її відберуть. Хоча він не довіряв господареві, але знав від інших, що це — найкращий і найнадійніший скупник.

— Ти бачив спалену міліцейську машину? — спитав зненацька господар. Питання здавалося недоречним, а хлопцеві вже ввірвався терпець: він хотів швидше одержати гроші й піти собі. Хлопець знизав плечима.

— Не бачив, але мені розповідали. А два дні тому на Торговельній міліціонерові так дали в морду, що він аж перекинувся. Та ще зо два рази додали, поки підводився. Може, його тоді й взагалі вколошкали б, але піднявся ґвалт, якась баба заверещала: «Не бийте!», тож хлопці з переляку втекли. От дурні, я б його пристукнув, а вже потім…

— Навіщо?

— Як це «навіщо»? — Хлопець почервонів і зблиснув очима. — Хіба ви не знаєте? Зараз у нас свобода, справжня свобода! Я читав листівки — там розкидали. І на мурах скрізь написи… Зрештою, одна людина мені докладно все розтлумачила. Ось ви послухайте, це дуже просто. Держава, тобто усяка влада, є апаратом гноблення. Поліція, чи там міліція, шарпаючи людей, здійснює це гноблення. Отже, треба розвалити державу, уряд, міліцію, знищити закони — й тоді настане свобода. Кожен робитиме, що схоче. Ну, тепер розумієте?

На вузеньких губах скупника промайнула слабка посмішка.

— А що тоді робитимеш ти?

— Я? А нічого, — відповів він. — Їстиму, питиму, спатиму, ходитиму до дівок… Вистачить, ні? Добре життя. Ну що, братимете скельця? Бо я дуже поспішаю.

Господар обережно висипав усе з торбинки, розклав на столі й почав оглядати. Він вийняв з кишені лупу, уважно обстежив кожну річ, один перстень відсунув убік, а хлопець трохи зніяковів: підкинути біжутерію з «Яблонексу» не пощастило. Потім хлопець спробував торгуватись, але скупник лише презирливо глянув на нього.

— Тут тобі не базар, — буркнув він.

Усі справжні прикраси він узяв і годинники також, бо-вони були золоті. Заплатив чверть державної ціни: він завжди так робив, хоча інші скупники давали ще менше, коли «товар» був нещодавно крадений і через те небезпечний. Якби грабіжник з'явився до нього за місяць чи два, то дістав би кращу ціну, але всі вони приходили відразу, спішно потребуючи грошенят на «добре життя», а, крім того, хотіли якнайшвидше позбутися товару.

Гість сховав гроші, підвівся зі стільця і у цю мить побачив, що скупник цілиться в нього з пістолета. Перелякано скрикнувши: «Та ви що?!» — він одскочив до дверей.

Та господар не мав наміру стріляти. Він зробив це про всякий випадок: а бува злодій зненацька пожалкує свої «скельця» й нападе на нього? Якось таке вже було, щоправда, скупник виявився навдивовижу швидким і дужим. Злодій скотився сходами, стогнучи від болю, і більше не з'являвся. Після того випадку скупник роздобув собі зброю.

Капітан Полонський і його товариш повільно йшли вулицею Новий Свят, інколи зупиняючись, коли розмова ставала вже занадто запальною. Наближалась опівніч. Холодний, різкий вітер розігнав людей по домівках, і вулиця майже спорожніла. На плитах тротуару шурхотіли зірвані вітром плакати, афіші, якісь листівки. Полонський нетерпляче відкидав їх ногою.

— Ти впевнений, що це була с проба самогубства? — спитав майор Щенсний.

— Процентів на дев'яносто. А на десять — спроба отруєння. Але жодних доказів у нас немає. Якось видряпався, хоч однією ногою вже був на тому світі.

— Пам'ять до нього повернулася?

— В усякому разі, він уже впізнає жінку, квартиру й заступника голови свого кооперативу Малевського. Вчора, коли я був у Завадовських, він сказав мені, буцімто розуміє, що накоїв.

— Сам уживав чи продавав комусь?

— Розумієш, він про це відмовляється говорити. Може, я повинен… хоча ні, — завагався капітан. Вони зупинились у підворітті якогось будинку. Щенсний запалив цигарку. — На думку прокурора, поспішати не слід: ми завжди встигнемо заарештувати його й тримати в тюремній лікарні. У квартирі ми, зрозуміло, нічого Не знайшли — але ж він не міг за день винести зі складу одразу дванадцять кілограмів. Мусив робити це довго, невеличкими порціями. Наш токсиколог твердить, — і я йому вірю, — що Завадовський не наркоман. У такому разі він постачав інших.

— А як же спроба самогубства?

— Отож саме це мене й бентежить. Докори сумління? Дурниці. Страх викриття й компрометації? Можливо, хоча він здався мені людиною рішучою. Зрештою, Завадовський міг сам припинити ці махінації ще до того, як було викрадено всі дванадцять кілограмів препаратів, оскільки вже мав необхідну для чогось там суму. Жінка проти цього заперечує, але вона могла нічого не знати. Або ж покриває чоловіка.

Вони йшли Краківським передмістям. Біля входу до університету плескалися прапори і транспаранти, з вікон будинку біля самісінької брами звисали полотнища з гаслами «Незалежної спілки студентів», реклами «позацензурної» літератури тощо.

— Ходімо до мене повечеряємо, — запропонував Полонський. — Воно вже й пізно, але я ще не вечеряв.

— Та я теж, — зізнався майор. — А в тебе щось є вдома?

— Ліпше плавлений сирок, — розсміявся капітан. — Ну, хліб є, чай також є. Здається, в холодильнику повинні бути яйця. На ковбасу не розраховуй — уже тиждень нічого не можу купити в м'ясному магазині. Коли щось і привезуть, то черга збирається ще вдосвіта. Кажуть, з квітня почнуть давати картки на м'ясо.

— А жінка ще в санаторії?

Капітан сумно зітхнув.

— Повернеться аж за одинадцять днів. Уявляю, як вона жахнеться, побачивши моє господарювання! Знаєш, хотів був випрати светра, вкинув до пральної, машини — й вийняв одежинку для гномика.

— Та він же збігся, тюхтію! Треба було віддати в хімчистку.

Квартира Полонського мала досить порядний вигляд, якщо, звичайно, не зазирати під шафу або диван. А Щенсний не збирався туди зазирати. Зрештою, думки були зайняті чимось іншим. Офіцери попоїли, що було.

— Завтра знову відбудеться попереджувальний страйк? — спитав майор, закурюючи.

— Ніби так. Міський транспорт… та й взагалі. Така нервова атмосфера аж ніяк не сприяє нашій роботі. Та й злочинці нахабнішають. Подивись лишень: з одного боку лунають скарги, ніби ми занадто повільно працюємо, бо збільшилося число нападів, пограбувань, навіть убивств. А з другого — дедалі більше людей ускладнює нашу роботу. Ти помітив, як неохоче вони нам допомагають? А потім ще…

Полонський не скінчив, бо в двері подзвонили. Вирішивши, що це хтось із управління, він пішов відчиняти. На порозі стояв капітан Щерба з Кракова, добрий приятель як Богдана Полонського, так і Щенсного.

— Даруй, що так пізно, — виправдовувався Щерба, скидаючи плаща, — але я побачив у твоїх вікнах світло й вирішив… Я ще вранці приїхав, та цілий день просидів у відділі, навіть не встиг тобі подзвонити.

— Нічого, нічого. Можеш у мене переночувати, бо жінка саме в санаторії. Зараз приготую тобі чогось перекусити… — Полонський рантом безпорадно розвів руками — Ох, на жаль, їжі вже немає… Ти вечеряв?

— Так, у їдальні управління. А переночую з охотою, я страшенно стомився. Рано-вранці повертаюсь до Кракова. В нас там кепська ситуація.

— У нас також, — буркнув Щенсний.

— А де вона краща? — спитав Полонський і вийшов до кухні, щоб почастувати гостя бодай чаєм. Щерба так стомився, що аж руки тремтіли, коли запалював цигарку. В нього було сухе, довге обличчя, запалі щоки й тіні під очима.

— У вас відбивають ув'язнених? — спитав майор. — А районні відділення теж палять? Це не жарт. Ти ж, мабуть, уже чув, що коїться в інших воєводствах?

Капітан кивнув.

— Краків також став небезпечним містом, — сказав він. — Стількох нападів і пограбувань не було вже багато років. Та й це ще не все: розбійники стали неймовірно жорстокі, знущаються по-звірячому, особливо над старими людьми, жінками та інвалідами. В нас оце з'явилася нова зграя. Керує нею начебто молодий хлопець з якоюсь риб'ячою кличкою: чи то Тріска, чи то Оселедець, чи ще якось так. У цій групі є навіть дівчата: вони там за принаду. Ми цією компанією займаємось, але ж ви знаєте, як зараз важко, бо люди не хочуть допомагати. Побоюються, бо залякані. Ну, а дехто відверто переходить на бік злочинців, стає проти властей.

— Бо у країні виникла зневага до закону, — втрутився Щенсний. — І це надзвичайно небезпечна штука. Я часом нічого не можу второпати! — Він підвівся й почав ходити між вікном і дверима, його обличчя скривилось у гіркій тривожній гримасі. — Уявіть лишень: коли підрахувати, то як же багато ми викрили й затримали вбивць, гвалтівників і всіляких злодіїв! Ціною здоров'я, багатьох безсонних ночей, коли нерви аж бринять від напруги. Щиро кажучи, після стількох років такої служби кожен з нас уже як вичавлений лимон. І фізично, й психічно. Прочитайте-но некрологи колег: сорок років, сорок три, сорок п'ять… Вони були такі ж вичавлені, як і ми, організм не витримав. А нині що робиться? Кожен наш крок наштовхується на опір. Я не кажу, що ми такі вже бездоганні. Якийсь давній філософ казав, не помиляється лише той, хто нічого не робить. І не треба навіть, щоб нас любили, але нехай поважають за те, що ми охороняємо їхнє життя, здоров'я, майно. Нехай принаймні не ускладнюють нашу роботу.

— Так, — погодився Щерба. — Інколи починаю думати, ніби дехто зацікавлений саме в тому, щоб у Польщі процвітали анархія, бандитизм, а країна занепадала. Жахлива така зненависть. І така дурість.

— Але перед нами лиш один шлях, — твердо заперечив Полонський. — Мусимо робити свою справу, навіть ціною життя. Ми ж колись присягали додержувати соціалістичної законності, охороняти життя, здоров'я і майно громадян. А в тому числі й тих, хто нас ненавидить, і тих, хто здурів.

— Знаю, — буркнув Щенсний. — Тільки… Інколи стає так важко. Мені часом здається, в цій боротьбі ми самотні. — Він затягся цигаркою і повторив: — Трагічно самотні…

РОЗДІЛ 2

У кав'ярні було затишно й майже порожньо. Початок квітня приніс нарешті п'ятнадцять градусів тепла й сонце. Однак вечорами було ще холодно й опалення діяло, хоча теплоцентралі вже працювали на останніх залишках вугілля. Бо шахти раз у раз страйкували.

У кутку зали, де стояв опалювач, жінка з гарним обличчям і світлим волоссям поклала руку на дерев'яну решітку, насолоджуючись приємним теплом. Вона посміхалася, слухаючи, що каже високий молодик з буйною чуприною й рум'яним обличчям, який сидів навпроти неї. В нього були великі блакитні очі.

— Не віриш? — ображено спитав він.

— Та вірю! Вірю, що ти мене кохаєш. Адже ти весь час це мені доводиш своїми діями. Зрештою, ми, жінки, завжди відчуваємо такі речі, — розсміялася вона. — В нас є на це безпомильний інстинкт.

— Чому ж ти не хочеш, щоб я до тебе прийшов?

— Сьогодні це неможливо. Зрозумій, Казику, він мав повернутися ще вчора, отже, нині може приїхати будь-якої миті. Я не бажаю ризикувати, для цього в мене надто слабкі нерви.

Тепер уже почав сміятися він.

— Ти — й нерви! Ти ж найспокійніша з усіх жінок, яких я знаю.

— Бо я ціную спокій. А насправді я надміру вразлива. Ти не такий, я знаю. Мабуть, саме тому, для контрасту… — Вона пестливо провела пальцями по його волоссі. В цій кав'ярні можна було не остерігатися чужих очей. Тут, на масиві, далеко від центру міста, жодних знайомих не було. — Ну, дивись веселіше! Адже ти був у мене вчора, й позавчора, й тиждень тому…

— Підрахувала? — Він насупився. — Може, ще й у блокноті нотуєш?

— Казику!

— Пробач, — він схилився до її ручки й кілька разів поцілував. — Але й ти мене зрозумій. Моя дружина… та що про це казати.

— То й не кажи. Не хочу про неї чути. Я ж не розповідаю тобі про свого чоловіка.

— І правильно робиш. Уся драма в тому, що ні ти, ані я не можемо розлучитись. Ти ж знаєш, бар належить Дануті. Цей сірий «опель» теж, ну й квартира. А мені вона виплачує зарплату, — глузливо посміхнувся він. — Це, звичайно, не так-то й мало, але сам я, відверто кажучи, нічого не маю. А ти…

— А я, — з притиском перервала вона, — маю чоловіка на високій посаді, з віллою й двома машинами, маю гроші, коштовності, хутра — і все це можу будь-якої миті втратити, якщо він довідається про нас. От тоді я вже нічого не матиму.

— Тому нам лишаються тільки такі потаємні зустрічі. Сумно, а що робити? Ми обоє не створені для поневірянь… А може, все-таки?..

В неї зненацька прокинулася підозра.

— Слухай-но, Казику! Хай тобі це ніколи й на думку не спадає!

— Ти про що?

— Я від Яцека не піду. Зрозуміло? Пам'ятай, що ти ніколи, ні в якому разі не повинен…

Казимир спалахнув:

— Моніко, ми знайомі вже кілька місяців, а це не так мало. Чи підводив я тебе коли? Я теж ціную своє особисте життя. На все треба дивитися реалістично. Якщо я й сказав «а може?», то це був лише порив засмученого серця, — щиро посміхнувся він. — А красиво, правда? Як у пісеньці. Слухай, нам уже час іти.

Моніка пригальмувала свій темно-синій «вольво» перед віллою, вийшла й відчинила двері гаража. Побачивши темні вікна обох поверхів, вона полегшено зітхнула, — а може, й пожалкувала, що відмовила Казику, — бо це значило, що директор, доктор наук Яцек Кропінський і досі не повернувся з відрядження. Їй подобалося бути самій у цьому елегантному затишному будинку, обладнаному всім необхідним. Що частіше вони зустрічалися з Казимиром, вродливим і молодшим за неї на три роки, то більше вона потребувала такої самотності. За рік виповниться сорок, це саме той вік, коли жінці необхідні відпочинок, досконала косметика, масаж і старанний догляд за обличчям, руками, зачіскою, а про вбрання годі й казати. Все це задля того, щоб молодший коханець не помітив жодної зморшки, сивої волосинки або тіней утоми під очима.

Розмірковуючи про це, вона відчула, що таки втомилася. Побачення (банальне слово) вимагали дедалі більших зусиль. Інколи хотілося покласти край цьому зв'язкові, вдягти звичайнісінький хатній халат, ступити в капці й човгати по хаті розпатланою, без ніякої косметики, й цілком розслабитися. Яцек — якщо на цей час він буде вдома — не зверне особливої уваги на її вигляд. По кільканадцяти роках подружнього життя це стає за звичку. Проте Яцек вимагав, — і дуже категорично, — щоб на прийомах та в гостях, куди вони ходили разом, його дружина була красивішою за всіх. У цьому випадку він прискіпливо обдивлявся її зачіску, обличчя, прикраси і не вибачав ані найменшого недбальства. Так було на людях, удома ж його цікавили лише власні справи та особистий комфорт.

Добре-таки було, що він і досі не повернувся. Моніка могла поніжитися в теплій воді, вкритій ароматною піною, — закордонних парфумів у неї не бракувало; потім вона зателефонує котрійсь подрузі, довго розмовлятиме, попиваючи каву, не побоюючись, що Яцек нервує, бо йому ж завжди «негайно потрібний телефон»… Спокійний, вільний вечір. Це було дуже добре.

Моніка замкнула гараж, пішла до дверей. Так званої хатньої робітниці в цей пізній час, без сумніву, вже не було; Моніка навіть зраділа, бо хотілося лишитися самій. У поштовій скриньці на дверях щось біліло. Моніка вийняла пошту: листівки, рахунок за телефон, кілька листів до Яцека. І адресований на її ім'я конверт, надписаний незнайомою рукою. Зацікавлена Моніка ввійшла до хати, запалила світло у холі й кабінеті чоловіка, потім — у їдальні, бо їй подобалося, коли в усіх кімнатах видно, — це створювало почуття безпеки.

Знявши плаща, вона поклала рукавички під дзеркалом і попрямувала до кабінету, прихопивши з собою листи. Кореспонденцію чоловіка й рахунок Моніка притиснула бронзовим прес-пап'є, тоді сіла й почала оглядати «свого» листа. Літери великі й виразні, марки немає — отже, відправник сам укинув його до скриньки на дверях. Пальці намацали всередині якісь цупкі картки. Що ж це може бути? Найпростіше, звичайно, було б розпечатати, але їй хотілось трохи побавитися, спробувати вгадати, що в тому конверті.

Врешті ця гра їй набридла, й жінка рішуче розпечатала конверт. На стіл випали фотознімки і два аркушики, списані тією-таки рукою, що й адреса. Моніка подивилась на знімок, що впав зверху… І, ще не зрозумівши, що сталося, відчула, наче їй снігом сипонуло за шкіру, а серце нестримно закалатало у грудях.

— Не може бути! — жахнулася вона. — Це ж…

Ретельний огляд знімків позбавив останніх сумнівів. На фотографіях була вона, Моніка Кропінська, в цілком недвозначній ситуації. Замість одягу тіло Моніки оповивали чоловічі руки, а молодик, який паче зумисне дивився просто на фотографа, був Казимиром. На додаток ці найінтимніші сцени відбувалися саме тут, у її квартирі, в спальні, на тахті. В об'єктив потрапив навіть ріжок картини, що висіла на бічній стіні, частина шафи й гарна лампа з алебастровим абажуром на столику біля дивана. Наче підкреслюючи відповідний настрій цієї сцени, збоку лампи стояли два келихи.

А головне — і це було найгірше! — знімок аж ніяк не був спритним фотомонтажем. Моніка чудово знала, що подібні сценки в її власній домівці повторювалися не раз і не двічі. Але ж вона бувала наодинці з Казимиром. Наодинці! Призначаючи побачення, вона старанно дбала про те, щоб удома нікого не було — ні Яцека, ні родичів або знайомих, ані хатньої робітниці.

Як же так? Що сталося?.. Раптом вона згадала про аркушики. Відправник писав:

«Шановна пані! Ви безсумнівно впізнали, хто зображений на знімках. Отже, викладу свої вимоги щиро й відверто: як перший внесок маю отримати сто тисяч злотих, до того ж — тільки банкноти, що вже були в обігу; попереджаю — підробку помічу відразу. Гроші покладіть у целофановий пакет, зав'яжіть його, а потім найближчої середи або четверга, тобто двадцять другого чи двадцять третього квітня, привезіть до кафе «Гетьманського» в Вілянуві. Точніше, Ви повинні під'їхати до кав'ярні й припаркувати машину. Після цього підійти до найближчої лави на алеї, що веде до палацу. Пакет з грошима покласти під лаву. Якщо на цю мить поряд виявиться сторонній, заждіть у машині, поки він піде. Пакет покладіть непомітно, — підкреслюю, непомітно, — бо якщо він потрапить до чужих рук, це коштуватиме Вам ще стільки ж. Отже, непомітно поклавши пакет, не озираючись, ідіть до машини і негайно їдьте звідти. Другий — останній — внесок на таку ж суму хочу отримати в червні, коли саме — повідомлю окремо. Отримавши його, надішлю Вам негативи знімків, до того ж — усіх, бо маю ще чотири подібні. Навряд чи мушу попереджати, що у випадку, коли Ви повідомите про це міліцію, прокуратуру чи навіть когось із знайомих, то я, зрозуміло, грошей не отримаю, однак знімки негайно будуть покладені на письмовий стіл Вашого чоловіка в установі, де він працює, та ще й так, щоб їх могли побачити секретарка, прибиральниця й ще дехто. Я настільки добре знаю Вашого чоловіка, що міг би досить точно передбачити час вашого розлучення, якщо не отримаю грошей».

Повільно й уважно, слово за словом, Моніка перечитала листа. Найбільше її вразила не сума, а вислів «знаю Вашого чоловіка»… Отже, це хтось із друзів Яцека! Але ж як, яким чином?..

Задзвонив телефон, і вона здригнулася від несподіванки. Краще за все було б не брати трубки, але могло статися, що то Яцек. Може, він уже знає? Довелося відповісти.

— Мошко, ти сама вдома? — збуджено прошепотів у трубці голос Казимира. Діставши підтвердження, він повідомив — Уявляєш — я знайшов у скриньці…

— Отже, ти теж?

Казик волів не говорити про це по телефону, прохав, щоб вона негайно прийшла до найближчого кафе, якщо, звичайно, ніхто не заважає. Моніка вдяглась, поклала до сумочки конверт з листом і знімками й вийшла з дому. За кільканадцять хвилин до її столика підсів захеканий Казик.

— Довелося бігти, бо «опеля» саме немає, а спіймати таксі не зміг…

Діставши з кишені такого ж конверта, Казимир, озираючись навколо, показав знімки. Вони були ідентичні, але змістом лист трохи різнився: від Казимира шантажист вимагав усього двадцять тисяч, бо знав, мабуть, фінансові можливості адресата. А ось дата, місце і спосіб доставки грошей співпадали повністю.

— Слухай, ти не підозрюєш нікого із знайомих чоловіка? — знервовано запитав він, висипавши половину цукру повз чашку з кавою.

— Ні. Треба подумати. Більш за все мене дивує, яким чином зроблені ці знімки!

Казик певний час напружено щось обдумував, потім відповів:

— Власне кажучи, є лише одна можливість. Людина, яка буває у вашому домі, непомітно приховала апарат десь у спальні.

— Хіба ж фотоапарат здатний самотужки знімати? Це ж тобі не бомба з годинниковим пристроєм! — роздратовано вигукнула вона й відразу ж урвала, бо Казик застережливо приклав пальця до вуст.

— Я не вмію фотографувати, але… Слухай, а чи фіранки на вікнах були позапинані?

— Безумовно. Ми зустрічалися тільки вночі, а я завжди звечора щільно запинаю фіранки.

— Мені спало на думку, — роздумливо почав Казик, — що фотографувати можна в інфрачервоних променях, розумієш? Це коли фотографований об'єкт перебуває в повній або майже повній темряві. Я колись читав чи в журналі, чи в книжці… зрештою, це не мас значення… то там, здається, йшлося про те, що знімати так можна навіть з далекої відстані. Десь, чи не в Англії, поліція саме за допомогою такого приладу слідкувала за грабіжниками й схопила їх саме тоді, коли вони вдиралися в неосвітлений магазин на неосвітленій вулиці.

— Отже, — резюмувала Моніка, — хтось за нами підглядав? Не виключено, що якийсь мешканець будинку навпроти або й ще далі. Він поробив ці знімки і, хто знає, чи не виклацав повну плівку…

На саму думку про це Моніка зблідла. Казимир співчутливо глянув на неї і замовив коньяк.

— Немає, — байдуже відповіла кельнерка.

— Тоді горілку! — нетерпляче гукнув він.

— Горілка є. Скільки?

— Двічі по сто. Я теж вип'ю.

Він нервував не менш за коханку, але бадьорився. Заїдати довелось тістечками, бо більш нічого в кафе не було.

— Ти знаєш кого-небудь з будинку навпроти вас? — тихо спитав Казик.

Моніка мовчки заперечила. З тих, хто інколи бував у Кропінських, на їх вулиці ніхто по жив.

— Казику, якщо це хтось із твоїх знайомих?

— Виключено! Це я можу гарантувати.

— А твоя дружина?

Це прохопилось несподівано. Моніка навіть не збиралась таке питати й тепер аж сама збентежилась. Помовчавши, Казик похитав головою.

— Ні. Я з таким же успіхом міг би спитати: а твій чоловік?.. Ні, Данута і Яцек — поза підозрою. Якби будь-хто з них про щось знав і хотів спіймати нас на гарячому, то міг би зробити це набагато простіше — скажімо, взяв би й несподівано з'явився вдома… Та й грошей, звичайно ж, вони б не жадали, бо знають, що не маємо. До речі, звідки ти візьмеш ці сто тисяч?

— Продам частину коштовностей, — не вагаючись, відповіла Моніка. — За саме лише кольє дадуть тисяч вісімдесят. Ювелір, зрозуміло, запропонує менше, але що-що, а торгуватися я вмію, — гірко посміхнулася вона. — А до червня якось та зберу решту.

Моніка не питала, де Казик дістане потрібну йому суму, — він чоловік, тож повинен дати собі раду.

— Щось ми дуже легко погоджуємось на цей шантаж! — зненацька вибухнув він і перелякано стишив голос. — Слухай, я про це тобі ніколи не розповідав, але в мене є зброя — пістолет. Давай зробимо так: покладеш у пакет газети… ні, краще все ж таки гроші, на той випадок, коли в мене нічого не вийде. Я теж зроблю так, як велить шантажист. Поїдемо до Вілянува, скажімо, в середу, двадцять другого, так, щоб бути там біля дев'ятнадцятої. Він буде змушений швидко забрати гроші, щоб їх ніхто не перехопив, — тобто зробить це того самого вечора. Гадаю, сидітиме в машині десь біля кафе години з вісімнадцятої.

— Поїдемо разом?

— Ні, краще поодинці. Але, якщо хочеш, можемо їхати одне за одним, на невеликій відстані. Ти першою, а я за тобою.

— Чому? — Цей план її занепокоїв; і загалом уся ця справа видавалася ризикованою. До того ж вона й досі не була впевнена, чи не замішані тут Яцек або Данута. Перспектива втрати такого чоловіка лякала Моніку; їй хотілося плакати.

— Покладеш пакунок під лаву й поїдеш. За кілька хвилин я теж покладу і вдам, ніби теж їду геть, а насправді сховаю машину за рестораном «Вілянув», а сам обережненько повернусь пішки з боку палацу. На цей час там вже буде зовсім темно. Хочу затаїтися біля цього місця. Якщо хтось підійде до лави і сягне під неї — то це буде тільки він.

— А якщо не він, а вона? — раптом перервала Моніка.

— Яка «вона»? — Спочатку Казимир не зрозумів, потім гнівно підхопився: — Я ж тобі вже казав, що підозрювати Дануту безглуздо!..

— Я не мала на думці саме твою дружину… Але чому злочинець не може виявитися жінкою?

— То й що? Це навіть краще — побачивши зброю, жінка враз утече.

— А якщо це усе ж таки буде чоловік? Що тоді робитимеш?

— Ну, точно я ще й сам не знаю… Можливо, витягну пістолета, начебто я з міліції, і вигукну: «Руки вгору!» Або щось подібне. Головне — захопити його зненацька, розумієш?

— І це буде найдурнішою помилкою! — глузливо кивнула вона. — Хіба ти сам не розумієш: шантажист утече й усе почнеться спочатку. Гроші лишатимуться в нас, а знімки — в нього. Яка нам з того користь? Ні, ти вже, будь ласка, вигадай щось дотепніше. Перш за все нас цікавлять негативи та знімки. Може статися, що в нього взагалі з собою нічого не буде. Пригадай, він же цілком ясно написав: усе віддасть аж після другого внеску.

Казимир досить довго зі щирим поглядом дивився на коханку.

— А в тебе кебета! — проказав він нарешті. — І справді, треба якось інакше все це розіграти. Ну, а якщо зробити так: я погрожу пістолетом і примушу його…

Моніка знову перервала:

— А коли в нього теж є зброя? Тоді він сам зробить з тобою що схоче! Ні, любчику, така вигадка ні до чого.

Розгнівана й засмучена жінка замислилася. Казик, її коханий, чудовий хлопчина, виявився дурнем, до того ж — безпорадним. Щось таке відбилося, мабуть, на її обличчі, бо збентежений чоловік спалахнув рум'янцем, а потім одразу зблід, певно, прийняв рішення, гідне справжнього чоловіка.

— Моніко, — сказав він, дивлячись їй просто в очі, — покладись на мене!

— Що це означає? — Наче прокинувшись, жінка недовірливо поглянула на нього.

— Погодься, будь ласка, з моїм планом. Зроби так, як я скажу. Хоч би хто він був — я з ним упораюся. Зрештою… я його просто застрелю!

— З глузду з'їхав! — сахнулася Моніка. — Та чи в тебе взагалі є патрони до того пістолета? — Вона не питала, чи вміє він обходитися зі зброєю, бо знала, що в армії він служив.

— Ходімо! — Казик рвучко схопився, нагледів кельнерку й сплатив рахунок. Уже на вулиці він рішуче сказав — Пам'ятай, у середу, о сьомій вечора, перед «Гетьманським». Ми повинні це зробити, бо іншого виходу немає. — І, поцілувавши коханку, втік так спішно, що вона навіть не встигла відповісти…

Яцек повернувся наступного дня, але в понеділок знову поїхав у відрядження. Отже, тієї страшної середи, що її Моніка боялася, як вогню, його не буде, й це трохи втішило жінку. Кольє та перстень пощастило продати дуже вигідно. Тепер, хоча й з жалем, вона поклала в пакет сто тисяч купюрами, подбавши, щоб вони були вживані, — довелося добряче пожмакати деякі з них у руках.

О пів на сьому вечора вона, сама не знаючи чому, вбралася у скромненьку темну сукню — їй здавалося, що так буде найдоречніше, — і, стискуючи у руці торбу з грішми, сіла у свій «вольво» й рушила в бік Вілянува. З Казиком вони домовились зустрітись біля психоневрологічного інституту, на розі проспектів Собеського і Вілянувського.

Вечір був прохолодний, цілий день дмухав різкий вітер, надмухавши снігу, сніг швидко розтанув, від чого бруківка стала мокрою й слизькою.

Ще здалеку вона побачила сірий «онель-рекорд», що стояв на перехресті, освітлюючи фарами сквер біля лікарні. Моніка повільно під'їхала й побачила за кермом Казимира; на знак вітання він підніс руку й на мигах показав, що вона має їхати першою.

У такий час і за такої негоди біля кафе «Гетьманського» не було жодної машини; лише далі, біля самісінького ресторану, стояли три лімузини. «Чи не сидить в одному з них наш шантажист?» — майнула в голові думка, й Моніці нестримно закортіло під'їхати якнайближче й заглянути в обличчя водіям. Але вона вчасно відмовилась од того наміру: все одно в машинах зараз нікого немає, бо водії, найвірогідніше, сидять у ресторані.

Виходячи з машини, вона тремтіла від холоду й страху. Казимир тільки-но під'їздив до кафе. Жінка дістала пакунок з грошима й попрямувала до першої лави. Ніхто на ній не сидів, і взагалі в алеї було темно і безлюдно. «Він таки обрав надійне місце!» — з раптовою люттю подумала Моніка. Ще б пак, втратити таку купу грошей! Вона схилилася й сунула пакунок під лаву; нестримно хотілося зачекати на Казика, і водночас вона боялася, що й насправді дійде до стрілянини, а тоді з'явиться міліція, спитає, що вона тут робить… Ні, нізащо!

Вже не озираючись, Моніка сіла в машину й від'їхала. З Казиком було домовлено, що він зателефонує, коли все скінчиться. А якщо злодій теж стрілятиме й поцілить у нього?.. З переляку вона спітніла, додала газу й понеслась Вілянувським проспектом, уповільнила швидкість лише десь біля центру. Діставшися до своєї вілли, жінка мерщій кинулася до телефону — їй здалося, ніби в кабінеті пролунав дзвоник. Але телефон мовчав. Цілу ніч вона не спала, блукала по кімнатах, прислухалася до телефону — може, задзвонить? Прислухалася, чи не задзвонить і в двері, але даремно. І лише рано-вранці, коли місто прокидалося, озвався телефон. Не тямлячи себе, вона схопила трубку, готова до найгіршого.

Казик говорив так тихо й хрипко, що вона ледве його розуміла.

— Навіть не уявляю, як це сталося! Спочатку я сховався в кущах поблизу лави і просидів там години зо дві, аж поки закляк від холоднечі. Так ніхто й не підійшов. Тоді я мерщій до машини, щоб трохи відігрітися, на якусь чверть години — і повір, я увесь час не зводив очей з лави; щоправда, спостерігав здалеку, але ж, тільки-но ти поїхала, одразу перед кафе заблимав ліхтар… Отже, за якісь п'ятнадцять хвилин повертаюсь туди кружним шляхом і сиджу там ще біля години. І тоді мене наче щось штрикнуло: заглядаю під лаву — ні твоїх, ані моїх грошей нема!

— Забрав, мабуть, коли ти сидів у машині?

— Але як? Я не зводив очей з лави. Людина — це ж не муха! — розпачливо хрипів Казик. — Не можу збагнути, де він був, звідки підкрався, якою машиною під'їхав. Могло статися, що спочатку він ішов пішки, потім сів в автобус. Або й просто живе десь поблизу. Отже, гроші наші загули, а я ще й застудився…

— Нічого не вдієш. Тепер лишається чекати на другий лист. Збирай гроші, Казику!

— Та де ж я їх, у біса, візьму! — застогнав він. — Доведеться хіба що просити в дружини… Вигадаю якісь застарілі борги або ще щось… Слухай, нам поки що зустрічатися не слід. Я тобі зателефоную, люба.

Моніка думала про цю подію цілий день, якому, здавалося, не буде кінця-краю. Заснути вона вдень не змогла, хоча вночі й очей не стулила; довелося випити три чашки кави й два келишки коньяку. Руки тремтіли, повіки спухли, Моніка не могла позбутися відчуття страху, безперервно думала про того шантажиста, намагалася підігнати під цю таємничу постать знайомих, колег Яцека з інституту — й тих, кого знала особисто, і тих, про кого лише чула.

Жінка навіть відшукала в найближчій книгарні якусь наукову працю щодо інфрачервоних променів, але даремно намагалася бодай щось у ній зрозуміти. Там справді йшлося про фотографування в темряві і з далекої відстані, але це робилося з допомогою надто складної, як на її думку, апаратури. То, може, ця людина — інженер? Технік? Фотограф? Серед її знайомих жодного фотографа не було, проте інженерів — аж кільканадцять, майже стільки ж і техніків.

Моніка безпорадно никала кімнатами — на превеликий подив хатньої робітниці. Обіду навіть не торкнулася. Шкода було втрачених грошей, дошкуляв страх, але це ще було не все. Вона вмовляла себе: «Треба негайно порвати з Казиком!..» І дивно: якщо раніше Моніка інколи й справді бажала це зробити, стомлена необхідністю постійно підтримувати себе в стані «бойової готовності», то тепер відчула, що не може й не хоче поривати ці стосунки!

Сівши перед дзеркалом, жінка уважно розглядала своє обличчя. Так, вона зблідла, змарніла, але після того, що сталося, це нормально, справа не в тому. Безжальне й критичне око помічало дедалі численніші зморшки, дедалі виразніші складки на шиї — ознаку того, що молодість минула, ніщо її не поверне. Порвати з Казиком — це означало взагалі покласти край усім пригодам, усім потаємним романам, які вона так полюбляла…

Що на неї тоді чекатиме? Марне життя поряд із чоловіком, порожній дім — дітей вони не мали, а тепер про це вже було годі й думати; отже, нудьга. І постійне очікування на ту останню мить, що завжди колись надходить. У Моніки не було інтересів, окрім того, що вона називала «веселим змістом життя». Візити, розваги, поїздки за кордон, флірти й пригоди, модні сукні, вишукані зачіски… Це був її світ, іншого вона не знала й не бажала знати.

«А що, коли б, — думала вона, нервово затягуючись не знати вже якою сигаретою, — якимось чином відшукати цього шантажиста й поговорити з ним? Може, пощастило б порозумітися? Еге ж, але як ти його знайдеш?..

Моніка вирішила, що після другого листа поїде на призначене місце сама, без Казика, — з ним можна буде якось домовитись. І там вона чекатиме на цю людину, яку треба будь-що знайти. Саме так вона й зробить.

Донька вередувала, не хотіла йти спати. Професор Маруш дійшов висновку, що викладати в університеті набагато простіше, ніж змусити шестирічну доньку заснути. Він, завзятий раціоналіст, принципово не визнавав казочок, співати колискової не вмів, а коли якось-таки спробував, мала висловила рішучий протест.

— Краще вже ввімкни радіо! — сказала вона.

Двічі на тиждень дружина професора, лікар-стоматолог, мусила чергувати в лікарні, звідки поверталась опівночі. Такими вечорами професор докладав величезних зусиль, щоб Гося нормально повечеряла, вмилась і пішла спати. Передачею для дітей вона нехтувала, визнавала лише бджілку Майю й крота, які з'являлись на екрані тільки в неділю.

— Та вмийся ж ти нарешті! — нетерпляче вигукнув професор. — Поглянь на годинник, уже дуже пізно.

Дівчинка злізла з крісла й побігла до ванної, звідки зразу ж пролунав її веселий поклик:

— Тату, йди подивись! У ванні сидить Текля й грає на скрипці!

— І чого ця дитина не вигадає! — пробурмотів професор. Він не дивився телевізійних передач з бджілкою Майєю, отже, й павук на дні ванни не викликав у нього жодних емоцій. Довелося змити його струменем води. Потім професор силоміць викупав уперту Госю, яка, не вгаваючи ні на мить, настирливо щось йому доводила, і відніс її в ліжко. Коли дівчинка нарешті заснула, він довго змагався з бажанням піти до друзів на бридж, але занадто любив доньку, щоб кинути її саму в квартирі.

Цього вечора йому пощастило. Дружина повернулася раніше, й він здійснив своє бажання. За звичаєм, збиралися в того з друзів, хто мав «вільний» дім. Тоді можна було трохи погаласувати й посперечатися, як це завжди буває за грою. Господар робив невеличкі бутерброди, коли було з чого, й пригощав усіх чаєм або кавою.

Маруш спізнився майже на годину, тож, оскільки вони завжди грали вп'ятьох, йому довелося стати першим вільним. Тільки-но ввійшовши, він натрапив на запальну суперечку між інженером Венцлавським і його партнером, адвокатом Бейчаком. Решта двоє — господар, інженер Хенцький, і представник «приватної ініціативи» Пасовський терпляче очікували, коли сутичка дійде кінця й гра відновиться. Професор сів і прислухався: все було як завжди — адвокат докоряв інженерові, котрий зробив помилковий зустрічний хід. Перше коло скінчилося, тепер вільним мав бути Венцлавський.

— Адаме, тебе можна поздоровити з нагородою? — спитав Хенцький, ставлячи перед професором чашку з кавою.

— Якою нагородою? — зацікавився Бейчак.

— Як, хіба ви не чули?! Маруш дістав добрячу суму зелененькими! — розсміявся Хенцький. — Премія інституту електроніки: точну назву не пам'ятаю, але знаю, що він десь у Нью-Бедфорді, штат Огайо. Хіба ж не так, Адасю?

— Так, — ніяково посміхнувся Маруш.

— Зізнайся, старий, скільки отримав?

— Багато, понад двадцять тисяч доларів.

— Прийміть мої поздоровлення! — Адвокат міцно потиснув професорові руку, йому подобалося мати заможних приятелів. — Друзі, два слова перед початком робера! Нещодавно я був в одному товаристві й познайомився там з диваком із банальним прізвищем Ковальський; товстун просто-таки неймовірний. Страшенно любить закладатися й майже завжди виграє. Цього разу він сказав, що протягом двох днів схудне рівно на десять кілограмів. Ніхто, звичайно, не повірив, і з ним заклалось одразу четверо. Усі гуртом пішли до аптеки. Ковальський став на ваги: сто тридцять шість. А за два дні зустрілися, товстун знову стає на ваги — і, уявіть, важить точнісінько на десять кілограмів менше!

— Такого не може бути, — озвався Маруш.

— Він виграв одразу чотири заклади, ухопив зо дві добрячих тисячі. Мені це просто спокою не давало. Тоді, як людина безстороння, я запросив його на пару келишків, а коли він «дозрів», я спитав, як він цього домігся. Пообіцяв йому, звичайно, зберігти таємницю. От він і визнав, що за першим разом мав ушиті в шлейки свинцеві пластинки. І що дотепно — саме в шлейки, бо кишені товариство перевіряло, а шлейки ні…

— Друзі, почнімо! Казику, ти сідай з професором, а я матиму честь грати з адвокатом. Тільки прошу не сваритися, я цього не люблю.

Представник «приватної ініціативи» проїхав пальцями по буйному хвилястому волоссі й посміхнувся Марушеві.

— Дозвольте й мені поздоровити вас із нагородою, — сказав Венцлавський. — Але ж, щоб її отримати, вам доведеться їхати у Штати?

— Я вже отримав, — відповів професор. — Нагороду мені вручили тут.

— Годі вам базікати! Граймо!

Венцлавський довго спідлоба приглядався до лауреата, обмірковуючи щось про себе. В нього було коняче обличчя з коротко підстриженою борідкою; очі він завжди мружив, напружено стежачи за всім і всіма. Маруш поглянув на нього раз, потім удруге — ті примружені очі нервували професора, не давали зосередитися на грі. З інженером йому доводилося зустрічатися і раніше: на різних нарадах та ще інколи в міністерстві. Вони були знайомі, але не полюбляли один одного, хоча причини цієї неприязні жоден з них достеменно не знав. Буває така ситуація, на перший погляд незбагненна, коли невідома сила розмежовує двох людей. \і таких випадках щирі тварини шкіряться й харчать, а людині незручно відверто виявляти таку щирість, хоча б і мала бажання…

Було близько дев'ятої вечора. Ядвіга Марушова знову чергувала в лікарні, Гося спала міцним сном, а професор поринув у коректуру статті для наукового журналу. Час від часу він сягав то по склянку з чаєм, то по сигарету, задоволений, що дружини немає вдома, бо безумовно відібрала б сигарети і замкнула десь до наступного дня. Кілька пачок він, зрозуміло, приховав на антресолях, але тоді довелося б чекати, поки Ядвіга засне. На жаль, сои у дружини був аж надто легкий, вона прокидалася від запаху диму, навіть коли професор палив у кухні або в ванній кімнаті. Ядвіга дбала про його здоров'я, готувала салати, які йому остобісіли, приносила з аптеки вітаміни — доводилося ковтати по кілька таблеток нараз, щоб швидше скінчилися.

Й усе ж таки вони дуже кохали одне одного. Ось і зараз, затягуючись сигаретою, професор подумав про це, оскільки його трохи гризло сумління. Він раптом відчув, як важко було б жити без Ядвіги. Маруш потребував її присутності, її турбот, навіть буркотіння, яке, зрештою, пускав повз вуха. Відклавши гранки, професор поринув у приємні спогади, коли в двері подзвонили.

«У такий пізній час?» — здивувався він. Невже якийсь гість? Ні, це, мабуть, хтось помилився дверима, в коридорі завжди було поночі, бо будинкоуправління перестало вкручувати лампочки. У магазинах лампочок теж не було, а на базарі правили потрійну ціну.

Професор підвівся, причинив двері кімнати, де спала Гося, й почалапав до передпокою. Визирнувши у вічко, він, проте, нікого не побачив.

— Хто там? — сторожко запитав він.

— З лікарні, — відповів глухий, застуджений голос — Я приніс листа від вашої дружини.

— Листа? — здивувався Маруш. — Хіба вона не могла зателефонувати?

— Це вже не моє діло, — буркнув посланець. — Мабуть, не могла.

Професор рантом злякався, чи не трапилось із дружиною нещастя. Він поспіхом відчинив — і скрикнув од невимовного жаху. В слабенькому світлі біліло потворне обличчя, на якому чорніли тільки щілини очей та рота. Сильний удар по голові, потім ще один. Професор упав, перекидаючи столика, що за нього намагався вхопитись. А потім уже була лише темрява, віддалені дзвони — і тиша.

З цієї чорної безодні він повертався дуже повільно, наче ледве тяг ноги. Поруч із ним хтось говорив, хтось намагався влити йому в рот гірку рідину, але марно. Потім укол в руку — і знову морок і тиша…

Згодом, відчувши на чолі доторк, професор опритомнів і впізнав рідні, добрі долоні.

— Ядзю… — заспокоєно промимрив він. Коли дружина поруч, то все буде гаразд.

— Спи, — почув він шепіт жінки й відчув неясне занепокоєння, спочатку навіть підсвідоме, а потім спитав:

— Де Гося?

— Жива й здорова. Завтра прийде до тебе, спи.

Через два дні професор ще перебував у лікарні, але вже підводився й походжав, хоча й з певним зусиллям. Той удар по голові забив йому памороки, але струсу мозку не викликав, хоч цього найбільше й побоювалася Ядвіга та її колеги. А тепер вони заспокоїлися й навіть дозволили офіцерові міліції відвідати професора, тільки застерегли, щоб розмова була короткою і не нервувала хворого.

Сам же професор Маруш розмовляв з капітаном Кренглевським досить охоче, гадаючи, що розслідування допоможе знайти злочинця. Зникли не лише двадцять тисяч доларів, наївно сховані в шафі під білизною, але й коштовності дружини, що були родинною реліквією: масивні обручки з червоного золота, брошка із смарагдом, а також перстень з двома діамантами й чудовою перлиною посередині.

Розмовляли в стоматологічному кабінеті, куди їх завела пані Ядвіга. Капітан почастував професора сигаретою; Маруш сторожко озирнувся на двері й пожадливо запалив. Потім він розповів про все, що трапилося, хоча, власне кажучи, особливо й не було чого розповідати: розмова через двері з удаваним посланцем, потім мить — ну, зо дві секунди, — коли він побачив страхітливе біле обличчя з вузенькими шпаринками для рота й очей… А потім сильний удар по голові. Та й годі. Від Ядвіги, коли та вже вирішила, що стан його здоров'я це дозволяє, він дізнався більше. До лікарні зателефонувала сусідка з верхнього поверху, яка, повертаючись додому, помітила прочинені двері в квартиру Марушів. Здивована незвичайною тишею, вона ввійшла. Професор лежав у передпокої непритомний, з великою ґулею на голові, але сусідка не помітила слідів пограбування. Злочинець діяв уміло. Щоправда, відшукати здобич було неважко: долари лежали у шафі під білизною, коштовності — в коробочці під дзеркалом.

Капітан слухав. Досі він не знав лише найпершої й найкоротшої частини цієї пригоди, про все інше йому вже було відомо з розповіді сусідки, дружини професора, а також з огляду квартири.

— Страхітливе обличчя — це маска, — сказав він. — Тим-то й здавалося, що в грабіжника глухий, застуджений голос. А чи не встигли ви помітити чогось іншого? Якихось деталей одягу, взуття?

Маруш покрутив головою. На взуття він не дивився, вбрання просто не встиг запам'ятати, бо все відбулось блискавично.

— Який на зріст був той чоловік?

— Десь як я, досить високий.

— Тримав щось у руках?

— Ну звісно! — вигукнув Маруш. — Адже тим «чимось» він мене й хряснув! Але що воно таке — не бачив. Може, ломик або пістолет.

Веселі очі Кренглевського заблищали.

— Втішайтеся, професоре, що то був не ломик, і не пістолет. Найвірогідніше — панчоха з піском. Давній злодійський спосіб, зараз його вже майже не застосовують.

— Панчоха?! — Професор був прикро вражений, він лише знизав плечима. — Ви знайшли якісь сліди у квартирі?

— Відверто кажучи, жодних, — ухильно відповів офіцер. — Хто знав, що ви отримали нагороду в доларах?

— Багато хто. Я не робив з цього таємниці, навпаки, пишався відзнакою. Знали мої колеги з інституту, брат, його дружина… ну й ще, мабуть, дехто з родичів.

— А донька?

— Гося?! — Маруш розреготався. — Та вона ще навіть не розуміє, що таке долари! До речі — ну й міцний сон у дівчинки! Знаєте, вона прокинулась, аж коли дружина прибігла з лікарні.

— Скажіть, будь ласка, кому відомо, що ваша дружина регулярно чергує в лікарні? Адже, якщо не рахувати дитини, в цей час удома нікого, крім вас, немає?

— Ну, знають, звичайно, в лікарні. Рідні й знайомі також знають. Ви гадаєте, негідник спеціально вибрав момент, коли я був сам удома? — Маруш замислився. Йому й досі було неприємно, що він не встояв од удару панчохою. Кренглевський неначе це відчув, бо сказав цілком поважно:

— Удар панчохою з піском може бути смертельним, якщо злодій поцілить у скроню. Вам просто пощастило.

— Можливо. Хоча я позбувся нагороди, а дружина — коштовностей.

— Могло бути набагато гірше. Проте зараз ви майже одужали, з дитиною нічого не трапилось — оце найголовніше. Ми ж зі свого боку зробимо все, щоб викрити грабіжника й повернути вам викрадене. — Капітан підвівся, його обличчя спохмурніло. — Хоча нам стає дедалі важче працювати, — трохи тихіше Додав він.

Маруш мовчки подивився на нього й простяг руку.

— Бажаю вам не лише знайти злодія, гроші та коштовності, — приязно попрощався він. — Бажаю, щоб люди ставилися до вашої праці з більшим розумінням. Ви на це заслуговуєте.

РОЗДІЛ 3

Другого червня Моніка отримала другого листа. Як і раніше, його вкинули до поштової скриньки на дверях вілли — відправник, очевидно, не довіряв послугам пошти. Жодного знімка в конверті не було, лежала лише одна картка:

«Настав час зробити другий внесок: сто тисяч злотих. У понеділок, восьмого числа цього місяця, між десятою й одинадцятою вечора приїдьте на Прагу[1] й відшукайте будинок номер шістнадцять по вулиці Крайовій. Це дванадцятиповерхова башта на новому масиві. Квартири розташовані по обидва боки сходів, як у готелях. На восьмому поверсі зверніть у лівий коридор, підійдіть до останніх дверей ліворуч. Побачите табличку з написом «Магістр Вацлав Борейко». Гроші заздалегідь покладіть у сумку, а сумку почепіть на ручку дверей і негайно йдіть звідти. Не дзвоніть і по стукайте в двері — все одно ніхто не відчинить, поки Ви не підете. Невдовзі після цього надішлю негативи й подяку за гроші».

Слово «подяка» обурило жінку.

— Нахабний мерзотнику! — скрикнула вона. — Хай тобі пуття не буде!

Взагалі Мошка завжди намагалася бути охайною як у поведінці, так і в мові. Інколи, однак, давні звички давалися взнаки. Зрештою, вдома однаково нікого, крім неї, не було. Яцек ще не повернувся з інституту. Жінка опустила руку з листом на коліна й важко зітхнула. Звідки ж узяти іще сто тисяч? Продати всі свої коштовності вона не могла: чоловік і так вже двічі питав, де поділося кольє, — адже вона отримала що прикрасу на десяту річницю шлюбу. Довелося нашвидкуруч вигадувати: мовляв, здала в ремонт, бо защіпка зіпсувалася. Може, він згодом забуде? А вона тим часом постарається придбати щось штучне, схоже бодай зовні. Так, так, нещодавно вона бачила подібну річ у магазині «Яблонексу». Якщо не придивлятись уважно…

Добре, але що ж робити зараз? До понеділка лишилося сім днів — аж надто мало, щоб десь добути таку суму. Хотілося вірити, що третього листа не буде. Жінка ходила по кімнаті, час від часу покушуючи губу й хмурячи тоненькі, старанно вищипані брови. Вона поглядала то на сервант із старовинною порцеляною, то на картини, затримала погляд на срібних свічниках — ні, усе це ні до чого. Яцек одразу помітить «утрату майна». Одного разу Мошка необачно подарувала черговому коханцеві чудову японську філіжанку з блюдцем, вишукану, з тонюсінької порцеляни — крізь неї можна було дивитися майже як крізь скло. Тоді довелося з каяттям зізнатися Яцекові, що вона необережно упустила чашку додолу… Яцек повірив, але добряче її вилаяв.

Міркуючи таким чином, вона ввійшла до кабінету й усілася за старий палісандровий письмовий стіл. Яцек принагідно за безцінь купив його в приятеля, котрий з якихось там причин емігрував. Згодом докупив крісло, оббите брунатною шкірою, — і кімната наче перетворилася, набула вигляду приміщення, де працює вчений, мислитель. Про це свідчили й стелажі від підлоги до стелі, заставлені книжками.

Моніку не цікавили ні стіл, ані книжки. В них вона заглядала вряди-годи, а тепер бездумно блукала поглядом по стінах, по столі, по шухлядах. Висунула одну, потім другу. Там було безліч документів, рахунків, кілька офіційних листів, паспорт Яцека, його ощадна книжка. Жінка глянула на останній рядок. Дванадцять тисяч. Дрібниця… Тоді сягнула в глибину шухляди й витягла чекову книжку. В ній лежала маленька картка — повідомлення про стан банківського рахунку.

Ссрце Мошки застукотіло. Двісті сорок шість тисяч!.. Намір ще остаточно не конкретизувавсь, але вона взяла паспорт чоловіка і почала уважно вивчати підпис. Яцек завжди підписувався однаково: трохи скошеним почерком, великими виразними літерами. Такі самі підписи вона побачила й на кількох документах у шухляді. Жінка поглянула на годинник: близько полудня. Яцек повернеться лише за кілька годин. Досить часу, щоб…

— Дурепо! — вилаяла вона себе. — Якщо я навіть ідеально підроблю його підпис, то Яцеком від того все одно не стану. У банку ж його знають, без доручення гроші все одно не виплатять. Ні, ця ідея теж ні до чого.

Моніка знову заходилась нишпорити по шухлядах. Десь у самому низу, за якимись рукописами та записниками, лежала невеличка, схожа на срібну — бо досить важка — замкнена шкатулочка. В замку стирчав ключик. Моніка швидко поставила її на стіл і відімкнула. Всередині лежало кілька золотих монет, дві масивні обручки й перстень з каменем, у якому жінка відразу розпізнала смарагд. Досі вона ще ні разу всього цього не бачила. Обручки належали батькам чоловіка — вона дізналася про це, глянувши на викарбувані імена й дату шлюбу.

Моніка зважила монети на долоні. Дві по двадцять доларів, одна з російським написом — напевно, царська. І ще золотий дукат. Дивно, що Яцек тримав усе це в шухляді, а не сховав надійніше. Й ніколи їй не показував — це вже було просто образливо. Невже не довіряв?

— От і добре, — мугикнула вона.

Моніка забрала вміст шкатулки, загорнула в хусточку, а саму шкатулку замкнула на ключ і знову поклала до найнижчої шухляди, на самісіньке дно, туди, де вона раніше й лежала. Потім поприбирала на столі, пішла до своєї спальні і сховала знайдений скарб у шухляду свого письмового столика. Ключа поклала в сумочку. Тепер треба було винайти спосіб перетворити знахідку на гроші, та ще й отримати якнайкращу ціну. Трохи шкода було персня — занадто гарний… Та що робити? Все одно не носитиме, бо як угледить Яцек… Зрештою, може, вистачить монет і обручок? Ну, хоч би на перший час, а там побачимо…

Моніка згадала про знайому жінку, яка вже кілька років гендлювала золотом і коштовностями. А якщо та не дотримає таємниці й чоловік дізнається? Ні, це не діло. Хвилиночку… А чи не звернутися до колишнього залицяльника? Він ювелір, має приватну майстерню… І з Яцеком вони не знайомі. То, може, він?

Побачивши Моніку, ювелір не лише зрадів — він пригадав давні часи, почав упадати за нею, а Моніці це було не до смаку. Вона вирішила так: спочатку угода, а потім уже можна призначити йому побачення; і зовсім не обов'язково дотримувати обіцянки — спалах закоханості в нього все одно швидко мине, як минув і попередній. Однак залицяльник виявився напрочуд непоступливим покупцем. Моніка вже й так, і сяк, нагадала давні часи (ті до тільки та закоханість поділась, коли мова зайшла про купівлю!), змальовувала йому захоплюючі перспективи прийдешніх побачень і спільних вечорів, кокетувала з ювеліром, навіть цілувала його — щастя, що в майстерні нікого не було.

Нарешті вони дійшли згоди. За монети та обручки ювелір сплатив сто двадцять тисяч злотих, поскаржившись при цьому, що втрачає щонайменше половину, але робить це виключно для неї, Моніки. А коли Моніка пішла, він задоволено потер руки: на чорному ринку золоті двадцятидоларівки йшли по двісті тридцять тисяч за штуку!… Отже, він заробив на Моніці майже півмільйона, а обручки, таким чином, взагалі дісталися йому задурно. Ювелір старанно їх оглянув, прочитав написи й вирішив, що ці обручки треба переплавити: бува, вони крадені!

Протягом наступних днів Моніка жила мов у лихоманці: раптом Яцекові спаде на думку перевірити вміст отієї срібної шкатулочки! Вона, зрозуміло, могла б відхрещуватися: нічого, мовляв, не знає, ніяких монет чи обручок не бачила, він же ніколи їй нічого подібного не показував. Перстень Моніка сховала якнайдалі — чоловік ніколи його не знайде, хоч хай би обшукав усю віллу. А тремтіла Моніка лише тому, що Яцек міг запідозрити тільки двох осіб: дружину й хатню робітницю. Моніка мала багато вад, але до дівчини ставилася добре, навіть любила її.

Та побоювання не справдилися; чоловік навіть не зазирнув до шухляди, а наприкінці тижня знову поїхав. Недільного вечора Моніка зателефонувала до Казимира, з яким не бачилася зо два тижні. Її палила цікавість, чи й він отримав другого листа. Але телефон не відповідав, дарма що Моніка дзвонила аж до глупої ночі, а потім ще й у понеділок уранці. Може, й він теж кудись поїхав? Моніка подумала, що це, можливо, й на краще, бо їй спав на думку план, у виконанні якого приятель тільки б заважав. Він, мабуть, знову стріляв би в шантажиста…

Моніка запакувала гроші до пластикової торбинки, радіючи, що цього разу внесок їй нічого не коштував, а на додаток вона ще й отримала перстень. День був спекотний, о десятій вечора було ще так тепло, що жінка вбралася в елегантну літню сукню з квітчастого шовку. Спортивного фасону черевички на низьких підборах аж ніяк не пасували до цього вбрання, проте вони становили важливу частину плану. Моніка вивела «вольво» з гаража, відшукавши перед тим на карті Варшави вулицю Крайову.

Перед будинком номер шістнадцять вона вирішила не зупинятись, проїхала трохи далі й припаркувалася на невеликому майданчику. Уважно оглянувши висотний будинок, Моніка ввійшла до вестибюля. В списку мешканців прізвища магістра Вацлава Борейка не було, і це її трохи здивувало, та вона швидко заспокоїлася: можливо, той магістр переїхав сюди нещодавно. В своєму листі шантажист не вказав номера квартири, отже, перевірити, хто мешкає на восьмому поверсі в лівому коридорі вона не могла. Що ж, це можна буде виявити потім.

Один з ліфтів застряв, мабуть, між поверхами, бо сигнальний вогник на нижній площадці безперервно миготів. Моніка ввійшла до другого, піднялась на восьмий поверх. Вона трохи побоювалася, дуже шкода було грошей, і все ж вирішила ризикнути… Моніка звернула в коридор, де ледь-ледь жевріла лампочка. Ось і останні двері з лівого боку. Брудний клапоть сірої повстини, металева табличка з написом «Магістр Вацлав Борейко». Тиша. В коридорі нікого немає, лише невідомо за якими дверима чутно тихеньку музику.

Жінка почепила торбу з грошима на ручку дверей магістра Борейка й хотіла була подзвонити, але раптом злякалася. Можливо, там, за дверима, причаїлася людина. Вона не лише забере сто тисяч, але й ударить її, втягне досередини, зґвалтує або й вб'є. І ніхто нічого не почує, бо усі посідали перед телевізорами, а дехто вже й вклався спати. Постоявши трохи перед дверима, Моніка пішла, але у ліфт не сіла, а піднялась на кілька східців угору, зупинилась, притислася до поруччя і, затамувавши подих, почала вдивлятися в лівий коридор. Їй було необхідно, вона просто-таки неодмінно мусила дізнатися, хто такий шантажист. Чи це і с той самий Вацлав Борейко?

На сходах було темно. Жінка терпляче стояла, але ліфтом ніхто не піднімався, в будинку панувала тиша. В напівтемряві Моніка бачила свою торбу з грішми на дверях дев'яносто другої квартири — номер вона запам'ятала. Минуло хвилин двадцять. І раптом щось упало їй на голову — якийсь мішок чи клунок, крикнути вона не встигла, потім щось заткнуло їй рота, здавило шию. Моніка відчула біль, неймовірний жах, ноги в неї підігнулися, вона втратила свідомість.

Мабуть, Моніка зсунулася зі сходів на площадку й ударилась об поруччя, бо опритомніла від болю в нозі. Вона трохи полежала, поки збагнула, де вона с й що тут робить. Того мішка на голові вже не було, тільки пересохло в горлі та боліли в'язи. Помацавши довкола себе руками, Моніка знайшла сумочку, важко підвелась і тут-таки поглянула в лівий коридор. Торба з грошима зникла. Однак Моніка відчула, що не зважиться туди піти подзвонити, а може, й порозмовляти. Ні! З неї було досить, воно воліла якнайшвидше додому.

Ніхто не забрав із сумочки ні ключів, ані чогось іншого. Ну, зрозуміло: якщо шантажист задурно дістав сто тисяч (власне кажучи, вже не сто, а двісті, не рахуючи тих, що отримав від Казика), то навіщо йому такі дрібниці, як портмоне чи пудреничка?

«Вольво» стояв на майданчику. Моніка якийсь час нерухомо сиділа в машині, намагаючись відновити в собі хоч якусь психологічну рівновагу. Раптом вона згадала, що так і не довідалась, хто мешкає у дев'яносто другій квартирі. Знову піти?.. Та чи варто? Може, завтра, коли скрізь ходитимуть люди і вже не буде цієї зловісної нічної тиші?

За годину, лежачи на своєму дивані і потираючи вдарену ногу, вона міркувала над тим, хто б це міг накинути їй на голову мішка. Чи це був той шантажист? Чи, може, лише його спільник? Навіщо він це зробив? І Моніка сама собі і відповіла: щоб вона не могла дізнатися, хто він.

Ранком наступного дня зателефонував Казик; він обережно спитав, чи Моніка сама в кімнаті. Вона запропонувала негайно зустрітися. Коханці знов зійшлися в тому ж маленькому кафе, й Казик трохи здивовано спитав, що з нею трапилося.

— Ти не одержав другого листа? — натомість запитала Моніка.

— Ні, я ж виїздив до Кракова й Катовіц, а повернувся лише вчора вночі. А ти дістала?

— Так.

Вона докладно розповіла про події минулого вечора. Казик нахмурився, потім здригнувсь, провів долонею по лобі й збентежено проказав:

— Боюся, що й мені надійшов лист, але його отримала дружина… Вона взагалі не читає адресованих мені листів, але… могла припустити, що йдеться про якусь важливу справу, а мене саме немає у Варшаві. Хай йому чорт! — вилаявся він. — Ах, якби я знав, про що там ішлося!

— Певно, шантажист і від тебе вимагав другий внесок. Ну й зрозуміло, вказував місце, день, годину. Ти з дружиною ще не розмовляв після повернення?

— Я повернувсь аж опівночі, — завагався він, поглянувши на Моніку спідлоба. — Ти ж знаєш, у неї окрема спальня. А вранці, коли вона пішла до бару, я ще спав. Я ж і гадки не мав, що може надійти другий лист; якби здогадався, був би обшукав усю квартиру. Так, так… на мене, здається, чекає неприємна розмова. Доведеться щось вигадати…

— Облиш! Досить займатися собою! — роздратовано перебила Моніка. — Ти б краще поцікавився моїми справами. Я хочу, щоб ми зараз поїхали разом до того будинку на Крайовій. Маємо адресу, прізвище — отже, треба порозмовляти з цим чоловіком, він однаково не дасть нам спокою. Я мушу дізнатися, хто він. Ти не знаєш ніякого Борейка?

— Ні… Слухай, невже ми повинні отак одразу туди їхати? — В голосі його вона відчула побоювання — і це ще більш роздратувало її.

— Так, повинні! — відповіла вона. — Зрештою, ми обоє в цьому зацікавлені, а ти ж не жінка, щоб… — Вона урвала, бо речення було досить образливе.

— Та добре вже, добре, — покірливо згодився він, почервонівши.

Вони вийшли на вулицю й сіли у «вольво».

Як і минулого вечора, Мошка припаркувала машину на майданчику біля Крайової. У вестибюлі вони зупинились перед списком мешканців.

— Який номер? — спитав Казик.

— Дев'яносто другий.

Він знайшов, вказав пальцем:

— Дивись, тут прогалина. Прізвища взагалі немає. Ти не переплутала номер? Хоча… подивись-но, ніякого Борейка немає й в інших квартирах.

— Їдьмо на восьмий поверх!

Коридор був порожній, але в будинку вирувало життя: за дверима чулися кроки, лунали дитячі голоси, бряжчали кришки каструль, гавкали собаки. Моніка й Казик підійшли до останніх дверей.

— Ось тут… — прошепотіла Моніка і одразу ж здивовано додала: — Поглянь, немає ні таблички, ні повстини для витирання ніг…

— Це справді ті самі двері? — Казик роздивлявся навкруги.

— Ті самі. Не міг же він за ніч виїхати з квартири?!

В цю мить прочинилися сусідні двері. Визирнула якась жінка:

— Ви отримали ордер?

Вони розгублено перезирнулись; жінка посміхнулася і, наче перепрошуючи, додала:

— Я тому питаю, що ми будемо сусідами. Розумієте, всі, хто мешкає в цьому коридорі, знають одні одних. Добре, що квартиру хтось нарешті займе — це ж просто неподобство, що стільки часу вона стоїть порожнісінька!

— А чому в ній ніхто не оселявся? — невпевнено спитала Моніка.

— Пані Коженська вмерла, й хоча зробили ремонт, бажаючого, мабуть, одразу не виявили, квартира досі гуляла. Стара була на пенсії, довго хворіла, аж поки вмерла. Це сталося… — замислилась на мить жінка, — це сталося… десь наприкінці грудня.

— Пробачте, — Моніка не могла втриматися від запитання, хоча Казик застережливо її штурхнув. — Пробачте, хіба ще вчора у цій квартирі не мешкав пан магістр Вацлав Борейко?

Жінка здивовано звела брови.

— Вчора? Та в ній ніхто не живе вже п'ять місяців! Невже ми не почули б і не побачили, якби вчора тут хтось перебував? Борейко, кажете? Такого в нашому коридорі немає. Втім… а подзвоніть-но ви! Мені й самій стало цікаво, хоч такого все одно не може бути.

Бурмочучи щось собі під ніс, Казимир неохоче натиснув білу кнопку дзвоника. Потім зробив це ще кілька разів — але марно. Сусідка похитала головою.

— От я й кажу, що нікого там немає, бо ніхто не живе. Я гадала, що саме ви маєте сюди вселятись. Отой Борейко — це ваш знайомий?

— Ох, ми, здасться, помилились поверхом! — примусила себе всміхнутися Моніка. — Вибачте, будь ласка.

— Нема за що, — відповіла жінка, дивлячись їм услід. Потім знизала плечима: — Борейко? Цікаво…

Казимир мовчав, аж поки вони опинилися в машині, а тоді повернувся до Моніки, пильно глянув їй в очі і спитав:

— Зізнайся, ти вчора бува не хильнула?

— Та як ти смієш! — обурилася жінка.

— Ти ж тут, мабуть, і не була. І взагалі, де ти взяла такі гроші?

— Це вже моя справа! — відрізала вона. — Присягаюся, що кажу правду. Я повісила на ручку торбинку з грошима, хтось на сходах хотів мене задавити… або хоча б запоморочити, щоб я його не впізнала… Нічого не розумію!

Вона підвезла Казика під самий дім. Прощання було стриманим. Моніка відчувала — коханець так їй і не повірив. Десь у глибині душі вона розуміла, що, бувши ним, теж не йняла б віри такій розповіді — настільки все здавалося дивним і незрозумілим.

Увечері зателефонував Казик і повідомив, що листа від шантажиста не було, бо поведінка Данути зовсім не змінилась, ніяких сварок вона не зчиняє. Потім він дозволив собі відпустити на адресу Моніки якийсь недоречний жарт, і обурена жінка брязнула трубкою.

Скупник ретельно оглянув кімнату. Так, усе начебто в порядку. Він хотів зачинити вікно, бо червневий вечір був надто задушливим, і тут увагу його привернули події внизу, у сквері. З четвертого поверху скупник бачив усе як на долоні. Сквер освітлювали всього два ліхтарі, проте смуги світла падали з вікон сусідніх магазинів та будинків.

Біля лави за газетним кіоском лежала людина. Трохи далі стояв мотоцикл, поряд жваво сперечалися якісь люди. Скупник чув лише уривки розмови: «… п'яничка. Тому й не… То й що з того, що п'яний?.. Хай би дмухнув у трубку… тебе це не стосується… по лікаря…»

Скупник зрозумів, що п'яний мотоцикліст збив перехожого, й той лежить на тротуарі — можливо, вже й мертвий. Ситуація зацікавила скупника, проте він не бажав, щоб його бачили в освітленому вікні, тож погасив світло, замкнув двері квартири на кілька хитромудрих замків і спустився вниз. Потім зачаївся у брамі, розчинився в її темряві, сперся на ще теплий від денної спеки мур і почав дивитися й слухати.

Натовп у сквері дедалі більшав. Червонопикий мотоцикліст скинув шолом й витирав спітніле чоло, мляво виправдовуючись: випив, мовляв, лише два кухлі пива, а той сам кинувся просто під колеса, куди вже там було гальмувати. Хтось заволав, що він бреше, мовляв, перехожий спокійнісінько йшов собі тротуаром, а мотоцикліст збив його саме на тротуарі, а не на бруківці, і яке цей п'яничка мав право в'їздити на тротуар! В суперечку втрутились інші, з'явилося багато свідків, кожен казав своє. Самою ж особою потерпілого ніхто не цікавився, навіть не глянули, живий він а чи мертвий. Розмова точилась наче не про нього.

Зненацька завила сирена. Натовп неохоче розступився, звільняючи місце для міліцейської машини. Очевидно, хтось усе ж таки зателефонував. Машина зупинилася, вийшов капрал, за ним — сержант. Обидва молоді, худорляві, в одного чорні вусики, в другого — майже дитяче, гладенько поголене обличчя з трохи відкопиленими губами.

— Прошу розступитися, — попрохав сержант. — Що тут скоїлось?

Капрал опустився навколішки біля лежачого, торкнувся його руки і чола, нахмурив брови й підвівся:

— Мабуть, уже помер. Піду викличу «швидку допомогу».

— Це він його збив! — заверещала якась жінка, тицьнувши рукою в мотоцикліста. — Він, певно, п'яний!

Сержант підійшов до пикатого молодика з шоломом у РУЦІ:

— Коли й як це сталося?

Мотоцикліст знизав плечима і промимрив:

— Він сам підліз мені під колеса. От і все.

— Прошу документи. І підійдіть, будь ласка, до машини, бо тут дуже темно.

Міліціонер намагався говорити спокійно, відчуваючи за спиною розхвильований недоброзичливий натовп, що тиснув на нього. Винуватець теж це відчував, бо хвацько відповів, що нікуди не піде.

— Прошу до машини! — Сержант трохи підвищив голос.

— Гей, ти! Облиш людину! — вигукнув хтось з натовпу. В цю мить з машини виліз капрал і підійшов до мотоцикліста. В руці він тримав блокнот, хотів, мабуть, складати протокол про подію — і раптом почув: — Ти що ж, бити його збираєшся, сучий сину?!

— Люди, та я ж навіть його не торкнувся! — не так злякано, як здивовано вигукнув капрал. Він простяг уперед руку, показуючи, що тримає всього лише блокнот.

— Дивіться, дивіться, стріляти хоче! Геть звідсіля, кляті менти!.. Забирайтеся! Вбивці, каналії, злочинці!.. — Натовп вирував, волав, натискав, у світлі ліхтарів видно було червоні розпашілі обличчя, налляті люттю очі. Той, у шоломі, зареготав, одтяг трохи далі мотоцикла, завів і вмить зник. Мертвий на тротуарі байдуже сприймав поштовхи ногами, аж поки якась жінка зглянулася, потягла його на траву під дерево і накрила розбиту голову газетою.

Капрал ускочив до машини, ладен одразу рушати: вони не могли вдвох відбивати натиск сотень людей. Він просигналив, щоб сержант теж ускочив до машини, тоді в них, може, й з'явиться шанс утекти.

Раптом він побачив юнака, який хотів кинутися просто на капот машини. В одчинене вікно влетів камінь; капрал відчув сильний удар у голову, в очах усе пішло обертом. Другий камінь розтрощив рацію, третій потрапив у скло, що розлетілося в друзки. Чолов'яга в картатій сорочці вдерся в машину, ухопив капрала за краватку і почав здавлювати. Молодий міліціонер бачив його безтямні, налиті кров'ю очі і широко розкриті вуста, що він кричав — капрал уже не міг уторопати, з останніх сил борючись за життя.

Він спробував одірвати від себе ті залізні руки і з розпачем подумав: «Кінець…» І раптом помітив, що праві двері машини виламані. Неймовірним усилям він спромігся відштовхнути напасника, той на мить випустив краватку; певно, був добре-таки напідпитку, бо капрал відчув на своєму обличчі його просякнутий спиртом віддих. Скориставшися з цієї миті, юнак перекинув ноги через двигун і якось видерся крізь виламані двері. Натовп не встиг отямитися, як капрал опинився посередині скверу, у густому чагарнику.

До найближчої дільниці треба було пробігти три вулиці й перехрестя. Більш за все капрал боявся саме того перехрестя — в освітленому широкому просторі ніде було сховатися. Він щодуху гнав вулицею, але вже за якусь хвильку почув ззаду торохтіння мотоцикла, згодом ще кількох. У світлі фар переслідувачі здавалися статистами, та й уся ця гонитва чимось нагадувала пригодницький фільм, тільки цього разу йшлося про справжнє людське життя.

У голові йому майнуло: в напасників, мабуть, немає зброї, бо інакше вони вже скористалися б. Він знав цю дільницю, тут народився й виріс; тому рішуче звернув у темне підворіття, пробіг двома дворами і вискочив на другий бік, звідки до комісаріату було ближче. Серце калатало в грудях, піт заливав очі, боліла рана на голові, але капрал мусив якнайшвидше добігти, бо в скверику позаду лишився сержант. Потрібна була допомога — щонайменше три-чотири патрульні машини.

А якщо вже запізно?

«Юзеку, зрозумій, я не міг інакше! — шепотів він, ледь ворушачи пересохлими губами. — Я мусив бігти по допомогу. Вони ж затовкли б нас на смерть!»

Було близько півночі. Крім чергового офіцера, в комісаріаті сиділо ще кілька міліціонерів і двоє працівників Служби безпеки. Хитаючись, капрал удерся до приміщення, щось пробелькотів і осунувся на підлогу. Офіцер скочив, міліціонери підвели юнака, але він лише за кілька хвилин спромігся розповісти про подію. Що за кілька хвилин дві патрульні машини й мікроавтобус з ревінням понеслися до скверу.

Сержант іще боронився. Його били руками й ногами, а він, із закривавленим обличчям і поламаними ребрами, лише затуляв очі, бо раз у раз перед ними блимало лезо бандитського ножа. Мікроавтобус вже лежав перекинутий на бік.

— Спалімо цю тачку! — пролунали вигуки. За мить двоє хлопців, ревучи від радості, почали обливати машину бензином. Раптом до сержанта пробився якийсь сивий худорлявий чоловік, на брунатному піджаку якого було дві стрічки військових відзнак.

— Облиште його! — крикнув він. — Люди, схаменіться! Чи ви збожеволіли?

Він намагався затулити сержанта від ударів, закликав людей отямитись, та тут каменюка, дугою перелетівши над натовпом, поцілила сивого просто в скроню. Він здригнувся, скинув руки до обличчя і впав.

Сержант це бачив, але нічим не міг допомогти, бо з нього зірвали пояс із кобурою та пістолетом. З підпаленої «ниси» бухнуло полум'я, ті, хто стояв поблизу, відсахнулись. Натовп загув, жадібно спостерігаючи за видовиськом.

Сивий чоловік, який кинувся був на допомогу сержантові, вже лежав у підворітті — його перенесли туди дівчина з довгим білявим волоссям і хлопець у джинсах, із шкіряною сумкою через плече.

— Треба викликати «швидку допомогу», — сказав хтось, побачивши, що кров цівкою стікає з лоба потерпілого. — Він ще живий.

— Аякже! Отак вони тобі й дозволять! — відгукнувся інший голос. — Спалять і медичну карету, як отой автобус.

І раптом десь зникли й темне підворіття, й розлючений натовп, і палаюча машина на бруківці. Раптом спустився інший, теплий вечір під лісом. Він лежав на піщаному схилі, втішався духом квіт ну чого жита… Чи, може, то була трава? З лісу виступив підрозділ, солдати йшли стомлено, карабіни висіли за спинами, один ніс ручний кулемет, другий — рацію. Страшенно боліла голова, Але ще нестерпнішим було відчуття гіркоти.

Він побачив над собою худорляве вусате обпалене сонцем обличчя командира. Йому він і поскаржився:

— Не за таку Польщу я бився! І не за таких…

Полковник дивився на нього спокійно й уважно. Чому він мовчав?

Дівчина з білявим волоссям і блідим обличчям, залитим сльозами, стала навколішки біля чоловіка, який лежав у підворітті. Вона стягла з себе светр, згорнула і підклала йому під голову.

— Забрудниш у кров, — зауважила котрась жінка. — Вовняне важко відіпрати.

Дівчина знизала плечима. Хлопець непорушно застиг над сивим чоловіком, дивлячись, як загострюються риси його обличчя. Хлопець уперше в житті віч-на-віч зустрівсь із смертю.

— Треба щось зробити, — буркнув він, озирнувся довкола, та побачив лише злі, зацікавлені або й просто байдужі очі. Юнака охопив гнів на всіх цих людей, і водночас він відчув власне безсилля. Дівчина простягла руку й погладила старого по обличчю.

… Полковник поклав йому руку на чоло, й досі не озиваючись.

— Ну скажи, чому так? — поскаржився він полковникові. — Чому від рук своїх?..

Тоді той відповів:

— Не ти перший. Але як ти гадаєш — чи був сенс у тому, що ти зробив?

— Але ж я мусив! — твердо відповів він. І повторив з притиском: — Мусив! А втім, я ж чув твій наказ… чи, може, це мені лише здалося? Та мені вже час. Досить, я своє відпрацював. Мені сімдесят один рік.

Командир усміхнувся. Його холодна долоня гамувала біль.

— Тоді йди зі мною, Сміливий. Підемо знов у ліс. Як тоді.

Підрозділ затримався, чекаючи на них. Звідкись долинула пісня: « Ми із спалених сіл… » [2]

Хтось збіг сходами, постояв мить і підійшов ближче.

— Пропустіть, будь ласка, — сказав він, відстороняючи дівчину. — Я лікар. — Він спробував намацати пульс, підняв у лежачого повіки, приклад вухо до серця, потім підвівся і похитав головою.

— Помер? — спитав хлопець.

— Помер, — відповів лікар. — Що сталося?

Він обвів поглядом присутніх. Ніхто не відповідав. Лікар здивовано подивився на сквер, на натовп, на палаючу «нису». Здалеку почулося виття сирен і гуркіт двигунів.

— Ходу, хлопці! — заволав хтось у натовпі. — Міліція їде!

Сквер завирував, кільканадцятеро чоловік шаснуло в брами та завулки, але багато лишилося. Видовисько ще не дійшло кінця; зрештою, все могло розпочатися знову. Машини зупинилися, за ними під'їхала карета «швидкої допомоги». Вийшов лікар у білому халаті, почав про щось розпитувати людей. Вони знизували плечима, дивились на нього з відвертою байдужістю.

Троє міліціонерів продиралися крізь натовп, що дуже неохоче розступався. Четверо інших спробували обійти сквер і дістатися в центр натовпу ззаду, де було рідше людей. Перекинувшись кількома словами, лікар і санітари підхопили ноші й попрямували до середини скверу, прокладаючи собі дорогу ліктями. Водій карети лишився сам. Він злякано роззирався, помітив спалену «нису» й зблід. Потім схилився, видобув розвідний ключ, досить важкий. І поклав його на коліна, не зводячи погляду з найближчих.

— Мене віддавна цікавить психологія натовпу, — сказав чоловік, схожий, на професора. Його співрозмовник, низенький і кремезний, тримав у руках телевізійну камеру з іноземним написом, час від часу він піднімав її й починав знімати, обводячи натовп об'єктивом. Він, напевно, володів польською мовою, бо підтакував «професорові». Обидва стояли осторонь від натовпу, ніхто їх не чіпав. Уздрівши працівника закордонного телебачення, люди поставилися до нього шанобливо, а дехто з підкресленою симпатією.

— Гадаю, цих людей охопило щось на зразок амоку, — спокійно й безсторонньо вів далі «професор». — Багато п'яних або напідпитку. Це теж має неабияке значення, їм усім притаманні риси, характерні для натовпів: цікавість, жадоба сенсації, бездумність, схильність піддаватись загальному настрою. Можливо, якби кожного з них узяти окремо, то він соромився б того, що робить зараз.

— Ненавиджу натовпи! — пробурмотів репортер.

— То чого ж ви сюди прийшли? — здивувався «професор».

— Я виконую службовий обов'язок. А якщо бажаєте знати мою власну думку… Людина в громаді й сама громада здатні на що завгодно, на будь-яку підлість, вона фанатична, а нічого гіршого за фанатизм немає. Окрема ж людина може бути й досить часто буває героєм, священним явищем культури. Але — тільки поодинці.

— Ненавиджу неосвічений натовп, як казали римляни, — прошепотів «професор». — Але, гадаю, нам уже час іти звідси. Занадто смердить потом, горілкою й смаленим.

Під'їхали ще дві міліцейські машини. Натовп зненацька втратив запал, стих, люди почали розходитися. Санітари стояли в центрі скверу, біля них лежав убитий. Лікар нашвидкуруч перев'язував сержанта, який слабішав з кожною хвилиною. Його поклали на ноші й віднесли до карети. Капрал ішов поряд і схвильовано розповідав йому про свого шалену гонитву, але сержант заплющив очі — він уже втрачав свідомість…

До лікаря підбіг хлопець, що був разом з білявою дівчиною, і почав щось казати, киваючи на підворіття, — мабуть, сподівався, що старого можна оживити. Вони дійшли до брами, лікар «швидкої допомоги» лише поглянув на лежачого, торкнувся його обличчя і похитав головою. Тіло майже заклякло.

— Треба скласти акт про смерть, — сказав він. — Ви бачили, хто його вдарив?

— Ні, — відповів хлопець. — Тут було кілька сотень, вони кидали каміння… — Він замовк і нервово закусив губу.

Потім приїхала машина поховального бюро й забрала обох убитих. Міліціонери робили спроби виявити свідків випадку, та ніхто не хотів з ними говорити. Можливо, боялися?..

Скупник довго стовбичив у підворітті, спостерігаючи за подіями у сквері. Час від часу на його вустах з'являлась стримана посмішка, особливо тоді, коли він упізнавав у натовпі тих, хто постачав йому «скельця» та «коробочки». Він бачив і те, що навряд чи помітив хтось інший: як у магазині електротоварів розбили вітрину, як туди забралися двоє, а потім обережно вилізли, навантажені краденим. Поблизу не було ювелірного магазину, зате був салон одягу. Там також розбито вітрини, а коли натовп розбігся, в магазині лишилися порожні полиці та ще кілька дешевеньких светрів, що валялись на підлозі серед битого скла.

Крім того, скупник був певний, що кілька десятків людей з натовпу не розійдуться сумирно спати по домівках, як інші. Вони надто збуджені, розпалені, прагнуть розрядитися; дехто з них зробить це у підпільному шинку, інші ж розтрощать і пограбують магазини в сусідньому районі або заберуться до когось у квартиру.

Так чи так, завтра або найпізніше, післязавтра скупник отримає свіжий «товар», за який заплатить небагато; але їм і цього вистачить, однаково ж проп'ють. Від певного часу кількість такого товару збільшилася, бо справи великої політики все гостріше відбивалися на тому маленькому світові, який він добре знав і який приносив йому зиск.

«Немає сумнівів, йдеться про підбурювання злочинних елементів до непокори властям і до нападів, — міркував він, повертаючись додому, — і, хоч би що робили ці власті, на них однаково нападатимуть. З принципу. За те, що вони взагалі існують. Злочинне середовище небачено активізується. Схоже, що міліція безсила. Це добре. Це мені полегшує роботу. Хай би такий стан тривав якнайдовше!»

Ввімкнувши світло в кімнаті, він розсміявся. Події у сквері привели його у чудовий настрій. Сівши до столу, він витяг блокнот і почав підраховувати прибуток за останній тиждень. Писав лише собі одному відомим шрифтом — чого-чого, а обережності йому завжди вистачало. Недарма ж найспритніші покидьки, спекулянти, злодії, грабіжники та бандити назвали його «королем скупників». Вони цінували його й трохи побоювалися, хоча він був сам-один, а їх багато.

Крім того, він був їм потрібний.

РОЗДІЛ 4

В середині червня зненацька постуденіло, задощило. Черги перед магазинами стояли з досвіта, люди лаяли негоду, мерзли, тупцювали, нарікали на нестачу товарів, на колишніх «тузів» і впливових осіб, уголос називаючи кожного на ім'я. Брудні вікна трамваїв та автобусів, заліплені листівками або вкриті засохлими слідами клею, заважали вчасно помітити потрібну зупинку, і раз у раз хтось виходив не там, де треба.

За давньою звичкою прокурор Бялецький підвівся о сьомій, кілька разів мляво присів і кинув — набридло.

— Мило є? — спитав він дружину, прямуючи до ванної кімнати.

— Так, у «Юніорі» купила! — крикнула вона з кухні, де саме готувала сніданок. — Довелося вистояти в черзі добру годину, але три шматки я таки купила.

— А леза для гоління були?

— Ні.

Зітхнувши, прокурор буркнув, що доведеться, мабуть, відрощувати бороду. На сніданок Малгося подала хліб, редис і ковбасу — рідкісне явище, але ковбасу пощастило отримати по картках.

— А паляниці не знайшла? — сумно спитав прокурор; він хворів на виразку шлунка — типову хворобу людей, що працюють, як то кажуть, на нервах.

— Ніде не було. Стану в чергу по батончики, це навпроти будинку суду на Сверчевського. Знову доведеться стояти годину або й дві…

Він нахилився й поцілував дружину в білявий кучерик на скроні. Довелося з'їсти черствий хліб — кажуть, що це здоровіше, потім він зварив собі яйце, а ковбаси та редису не торкався, запив гарячим чаєм. Запаливши сигарету, він підвівся й виглянув у вікно. Надворі сіявся дрібний дощик.

— Про що замислився? — спитала дружина, побачивши що він не бере ні плаща, ні течки.

— Та допит у мене сьогодні…

— Важкий?

— Цей тип взагалі не бажає розмовляти. Може, хоч нині пощастить?

— Занадто мало про нього відомо? — здогадалася жінка.

Чоловік лише кивнув. Скільки ж часу, скільки років потрібно, щоб збагнути людину по-справжньому! А він допитав його лише тричі… Та й які то були допити — скоріше прокурорські монологи, бо затриманий тільки кидав «так» чи «ні», дивився кудись убік або під ноги… Що вдієш, доведеться робити нові й нові спроби, такий фах він собі обрав. А крадіжка кільканадцяти кілограмів токсичних препаратів — це, що не кажи, зовсім не дрібничка. Ні, впертий злодій стане-таки перед судом, хоч зараз до обвинувачення ще далеко, як до зірок…

Прокурор знову виглянув у вікно. Дощ не збирався вщухати. Довелося брати плаща, течку й остогидлу парасольку, яка завжди йому заважала й щоразу десь губилася. Своєї машини подружжя ще не придбало, тому він покірливо став у хвіст довжелезної черги на автобусній зупинці. Під'їхав «Ікарус», і, як завжди, усі скопом посунули до дверей, стусаючи й відштовхуючи одне одного. Прокурор Бялецький утиснувся останнім, але влаштувався досить-таки зручно, бо потрапив на круглу рухому платформу, що сполучала обидві половини автобуса. Тут йому принаймні не лізли у вічі малюночки та листівки, що ними були геть заліплені вікна. Втім, їхній зміст він і так знав, бо часом їх приносили до прокуратури. Ось уже два тижні, як він перестав на них реагувати; ці «витвори» були завжди однакові за змістом, змінювались лише малюнки та епітети.

В кабінеті, який він займав разом із прокурором Хожснцьким, ще нікого не було. Ввійшовши, Бялецький не знати вже вкотре пересвідчився, що це винятково похмура й жалюгідна кімната. Чи то через сірі стіни та старі обшарпані столи, чи, може, тому, що за вікном не вгавав дощ? Ні, все ж таки, мабуть, причина полягала в допиті Яна Завадовського; який мав жалюгідний вигляд і не відповідав на жодні запитання.

Але він усе-таки спустився до буфету. Присьорбуючи каву, він подумав про Малгосю: бідолашна зараз стоїть у довжелезній черзі за батонами, потім бігатиме шукати пральний порошок і, напевно, ніде не знайде. Якщо встигне, то ще поїде на Прагу, бо казали, буцімто там у якомусь магазині вчора були леза для гоління, оббігає шість або сім інших магазинів і не знайде електричних лампочок. Додому повернеться змокла, стомлена й сушитиме собі голову над тим, з чого робитиме обід. Ага, згадав він, доведеться придбати звичайний дешевий приймач із живленням від струму, бо де ж зараз дістанеш ті кляті батарейки, а про трансформатор годі й мріяти. Без приймача ж дуже незручно, особливо коли телевізор знову зіпсується. Механік неодмінно скаже, що запасних частин немає…

«Такий приймач, — міркував він, підіймаючись сходами, — повинен коштувати не більш як дві тисячі. Так, так, я нещодавно десь бачив «Гевонт» за тисячу шістсот».

О пів на дев'яту прийшов Хоженцький, а конвойний привів Завадовського.

— Слухай, мене чекають на засіданні суду, — сказав Хоженцький. — Якщо хтось телефонуватиме, занотуй, будь ласка. А я в перерву заскочу.

Він подивився на скоцюрблену, жалюгідну постать колишнього старшого інспектора кооперативу «Нове майбутнє», співчутливо поглянув на Бялецького й вийшов.

— Сідайте, будь ласка, — запросив прокурор.

Завадовський трохи повагався, потім усе-таки наважився сісти по той бік столу. Здавалося, слова прокурора доходять до нього з певним запізненням.

— Як ви себе почуваєте? — уривчасто спитав Бялецький. Відколи лікарі вирішили, що підозрюваного можна виписати з в'язничної лікарні і його було передано до звичайної камери, запитання про самопочуття було скоріше виявом чемності з боку прокурора. Але Завадовський на запитання не відреагував. Тоді прокурор сам собі відповів:

— Бачу, що непогано. Отже, прошу пояснити, навіщо ви привласнили психотропні препарати з кооперативного складу? Поставлю питання руба: ви наркоман?

— Ні! — не вагаючись відповів колишній старший інспектор.

— Чи постачали ви наркотики іншим особам?

Завадовський зіщулився, наче йому раптом стало холодно, й прокурор мимоволі поглянув, чи не прочинилося бува вікно. Усе було в порядку. Якийсь час у кабінеті панувала тиша.

— Чекаю на відповідь.

— Я… я мусив… — видушив нарешті в'язень.

— Хто вас примушував? Хто?

Знову запала мовчанка. Кава підбадьорила Бялецького, але всі його спроби розбивалися об мур, що ним оточив себе підозрюваний. Але від чого той мур? Завадовський когось боїться? Чи стереже своє джерело прибутків? Трохи поміркувавши, прокурор вирішив ризикнути.

— В який спосіб вас шантажовано?..

Отут Завадовський уперше здригнувся, підвів голову й глянув на нього з невдаваним подивом. У цій людині наче зненацька щось прокинулось, очі заблищали жвавіше.

— Чи не набридла вам отака мовчанка? — наполягав Бялецький. — Скільки ж ми з вами бавитимемося в допити? Я промовляю до вашого здорового глузду, ви ж, зрештою, людина розумна, маєте вищу освіту…

Він урвав, побачивши, як на коротку мить зсудомило обличчя затриманого.

І саме тоді Бялецькому пригадалася розмова з приятелем — капітаном Полонським.

— Знаєш, Тадеуше, він здається мені якось дивно несхожим на інженера.

— Та хіба ж людина може бути схожою або несхожою на інженера? — розсміявся прокурор.

— Та справа не в тому… Ну як тобі це розтлумачити? Цей тип щось приховує. Ми начебто ретельно вивчили його минуле, але щось там негаразд.

— Надто плутано пояснюєш…

— Можливо, але… — Полонський завагався. — Бачиш, він так зачаївся, наче в нього є що приховувати, щось таке, що вплинуло на все його життя. А він має амбіцію, та ще й дуже дражливий. Ось чому я гадаю, що та пляма в біографії довела його зрештою до спроби самогубства. І не забувай, він був певний, що спроба буде вдалою. Тутокаїн — убивчий препарат; якщо тобі заманеться розпрощатися з цим світом, то вживай саме його. Коли б дружина не повернулася на кілька годин раніше, ніж казала, Завадовський був би вже мертвий.

— А чому вона повернулася раніше?

— Чистісінький випадок. Вона пішла до зубного лікаря й, зрозуміло, гадала, що затримається довго. А лікар того дня не приймав: у його сусідів нагорі прорвало трубу, кабінет лікаря затопило, довелося викликати слюсарів. Як би лікар працював без води? От він і відмінив прийом.

Оцю розмову зараз пригадав Бялецький… Хоча насправді він підсвідомо обмірковував її протягом усього минулого вечора. Могло бути так, як підказував Полонський, однак прокурор залучив до своїх міркувань ще одну особу — можливо, шантажиста.

Тому він знову спитав:

— Хто ж вас шантажував і чому? Який вам сенс це приховувати?.. Чи, може, то близька вам людина?

Завадовський похитав головою, важко зітхнув і попрохав сигарету. Бялецький пригостив його, подав сірники.

— Ну то як? — нетерпляче перепитав він. — Може, це ваш колишній однокурсник? — Знов якась невловима гримаса майнула на обличчі підозрілого. Прокурор це помітив; у голові майнула несподівана думка, і вік енергійно напосів на Завадовського: — Скажіть відверто: ви скінчили інститут?

— В мене є диплом… — прошепотів той.

— Справжній чи десь куплений?

— Справж… — Завадовський осікся й довго мовчав, губи його нервово тремтіли. Нарешті він глухо відповів: — Куплений…

Хоча така купівля вже сама по собі була злочином, Бялецький полегшено зітхнув. Здасться, врешті надибав причину шантажу. Отже, хтось про це знав. Але Завадовському сорок два роки — чому ж той шантажист отак довго вичікував?

— Ви передавали препарати тому, в кого колись купили диплом?

Затриманий ствердно кивнув головою.

— Він жадав од вас наркотиків або грошей?

— Спочатку грошей. Я погодився… але потім грошей більше не було… Тоді він сказав, щоб… наркотиками…

— Він наркоман?

— Не знаю.

Бялецький подивився на чоловіка, що сидів перед ним, так наче вперше його побачив. І в цьому повторному відкритті справді було щось дивне: ось перед тобою сидить шановний фахівець, інженер-хімік, і він виявляється… а ким, власне кажучи?

— Що ж ви насправді скінчили?

— Ліцей[3].

— А на хімічному факультеті вчилися чи ні?

— Та вчився… але після першого курсу покинув.

— Чому?

— Не пішло навчання. Тоді я перейшов до економічного технікуму, скінчив два курси й…

— Знову покинули?

— Так. Тоді пішов працювати. В приватну електротехнічну майстерню. Це було не в Варшаві, сюди я приїхав пізніше. А диплом… Це диплом Гданського політехнічного інституту.

— Не розумію: як ви могли працювати інженером-хіміком, не маючи освіти?

— А я займався самоосвітою. Це вже коли трохи постарішав і порозумнішав. До того ж і робота мене зацікавила — от я і втягся.

— Чому ж не пішли вчитися заочно?

Завадовський іронічно посміхнувся.

— Не міг, — відповів він. — Тоді усім стало б відомо, що…

— Так, так, — поспішно згодився прокурор. — Ну, коли ви вже мені стільки розповіли, то, гадаю, скажете, і хто вас шантажував? Хіба не могло статися, що ця людина шантажує й інших осіб? Погодьтесь — ми повинні запобігти цьому, правда ж?

— Та я його не знаю, — відповів інспектор з усією щирістю, і Бялецький здивовано втупився в нього.

— Тобто як — не знаєте?! Як же ви тоді з ним контактували?..

— Я скажу про диплом… Це було в Гданську. Одного разу я звірився колезі по роботі, електротехнікові, що не маю достатньої освіти. Той запропонував мені допомогти, як він висловився. В нього був знайомий, що за гроші міг дістати диплом політехнічного інституту. Гроші я мав, бо заробляв тоді непогано, тож і погодився. Передав колегою свою фотографію, анкету, ну й, зрозуміло, гроші.

— Скільки?

— Три тисячі. А за тиждень отримав документи.

— Колега не розповідав вам, хто постачальник документів?

— Ні. Та я й не допитувався. Мені ж було все одно, головне — я отримав диплом.

— Як прізвище того вашого колеги?

— Його прізвище Ясинський, а звуть, здається, Едвардом, точно не пам'ятаю. Його вже немає в Польщі.

— А коли з'явився цей шантажист? І як він вас знайшов?

— Анкету мою він читав, фотографію бачив. А як розшукав у Варшаві — не знаю, він не казав. Якось опівдні, восени минулого року, я йшов з роботи. Коли зупиняється таксі, вилазить чоловік у темних окулярах, капелюсі, плащі з піднятим коміром — наче з пригодницького фільму. Називає мене на прізвище і каже, що має до мене важливу справу. Ми йшли вулицею, людей було небагато, падав сніжок… Ось тоді і нагадав мені про справу з дипломом і зажадав грошей.

— Таксі рухалося за вами?

— Ні.

— І що? Ви отак легко дозволили себе шантажувати?

Завадовський пильно поглянув на прокурора і знизав плечима.

— Це вам легко про таке говорити, — відповів він. — А я на той час уже досить довго працював у кооперативі як фахівець з вищою освітою, був одружений, влаштував своє життя й гадав, що спокійно доживу віку. Й ось мені нагадали, що все це базується на хисткій основі, на шахрайстві. Я злякався…

— Ви не радилися з дружиною?

— Я все зважив і вирішив, що немає потреби. Вона втратила б довіру до мене. Розумієте, я одруживсь із дівчиною з так званої «доброї родини», її родичі ніколи б мені цього не пробачили.

— Тому ви й воліли платити?

— Так. Зараз уже можу зізнатися: інколи мені кортіло вбити того чоловіка. Звільнитися від нього. Але він наче це відчував, бо жодного разу не дав мені ані найменшої змоги для такого вчинку. Час від часу телефонував, визначав умови. Потім ми зустрічалися, завжди ввечері, завжди на околицях міста. Він з'являвся зненацька, я ніколи не міг зорієнтуватися, з якого боку він з'явиться, — цей пройдисвіт наче виникав із стіни або з дерева в парку. І завжди в темних окулярах — вони майже затуляли його обличчя. Пакунок з наркотиками він брав у мене лівою рукою, бо в правій тримав пістолет. Потім зникав. Я нічого не міг удіяти.

— І тоді ви наважились на самогубство?

— Нервова система не витримала. В кооперативі могли мене викрити будь-якої миті, при першій же перевірці.

— Невже ви не подумали про дружину? Хотіли кинути її напризволяще?

Завадовський мовчки схилив голову, щоб не відповідати.

— Чи озивався якось шантажист після вашої спроби самогубства?

— Гадаю, ні.

— Що означає «гадаю»?

— Ну, я ж спочатку хворів, утратив був пам'ять. Потім мене перевезли до в'язничної лікарні. В усякому разі дружина не казала мені про якісь дзвінки або листи.

— Чи знає тепер ваша дружина, чому ви вдалися до самогубства?

— Почасти. Про те, що я взяв оті препарати, знає, про шантаж — ні. Ну й про диплом… також не знає.

Підвівши голову, він благально поглянув на прокурора:

— Дуже прошу, не кажіть їй нічого! Хай мене судять, я відповідатиму за крадіжку й шахрайство… Ну й нехай, я відсиджу і повернусь.

Бялецький обурився:

— Пане Завадовський, як ви собі це уявляєте?! У нас із вами тут не приватна розмова, ви складаєте зізнання, а я зобов'язаний на їхній підставі написати акт обвинувачення! Я повинен згадати і про шантаж, і про фальшивий диплом. — Він кинув неприхильний погляд на колишнього інспектора й додав: — Треба було думати ще тоді, як ви купували цей диплом. Тисячі людей здобувають вищу освіту, але коштом кількох важких років навчання. А ви хотіли все відразу, та ще й без клопотів — за гроші. Ось тоді й треба було подумати, що це може мати фатальні наслідки…

Казимир озвався лише через десять днів, наприкінці червня. Він зателефонував увечері, розмовляв пошепки, спитав, чи Моніка сама, тоді призначив їй побачення в кафе «Європейське». Жінка погодилась не вагаючись.

Після спроби з'ясувати, хто такий магістр Вацлав Бо-рейко з вулиці Крайової, Моніка й Казимир не бачилися. Вона була вкрай обурена, що коханець не повірив у її драматичну оповідь, і вирішила порвати з ним. Але вже за тиждень пожалкувала. Чоловік без упину їздив у відрядження, вона цілоденно нудилася вдома сама-самісінька й відчувала себе нещасною. Намагалася знайти цікаву компанію, але марно. Гарні чоловіки з автомобілями й напханими гаманцями дивились на неї байдуже або й зовсім не помічали. Вони втішалися товариством набагато молодших за неї дівчат, що мали стрункі фігури, довжелезні ноги й розпущене золотаве волосся.

Моніка дивилася на них із заздрістю, сумом і гіркотою. Тому дзвінок Казимира подіяв на неї, як труба на кавалерійського коня. Моніка блискавично перевдяглася, старанно наклала косметику, й за двадцять хвилин «вольво» ніс уже її до кафе. Казик не повинен довго чекати на неї — ану ж передумає?

Казик сидів у самому кутку залу. Побачивши Моніку, він підвівся, відсунув стільця й привітав її дуже вишуканою й чемною усмішкою, яку так добре знала Моніка. Вона помітила — на нього звернули увагу кілька жінок. Від цього вона розквітла, наче помолодшала років на десять або й п'ятнадцять. Біс із ними, сорока роками, вона знову знайшла свого хлопця, що займатиметься тільки нею — і ніким іншим!

— Ти отримала негативи? — спитав Казик, коли вони вже сиділи за столом.

— Через два дні після того… Ну, як відвезла гроші туди… на Крайову. Прийшли шість негативів, два знімки й картка. — Моніка розсміялася; в ту мить зміст картки її обурив, але тепер до неї знову повернувся чудовий настрій, тож і той напис видавався кумедним.

— І що ж там було написано?

— О, він написав: «Люба пані Моніко, може, ми колись зустрінемось й ви дозволите поцілувати вашу чарівну ручку!»

Казимир насупився.

— От нахаба! — гримнув він. — Сподіваюсь, більше не озветься…

— А що в тебе? Сплатив другий внесок?

— Так. Кілька днів тому я дістав листа. Той знову зажадав двадцять тисяч.

— Куди їх треба було відвезти?

— Як і першого разу, я поклав їх під лавку у Вілянуві. Той змінив тільки час — довелося їхати туди опівночі. Скажу відверто, я насилу дістав гроші, щоб… — він урвав і збентежено поглянув на Моніку.

— Невже вкрав? — розреготалася вона, задоволена його розгубленістю.

— Та виходить… — скрушно визнав він. — Узяв з домашнього сейфа, що в розпорядженні Данути. Розумієш, вона там тримає гроші на закупки для бару. Загалом у касі було тисяч вісімдесят, але я взяв лише двадцять. А ключі… я витяг їх серед ночі з сумочки, коли Данута вже спала. І знаєш, спала так міцно, що й не почула.

— Ти ризикуєш, любчику, — зауважила Моніка. — А що було б, коли вона перелічила касу?

— Нічого, — знизав він плечима. — Вона знає, що ключів од сейфа в мене нема, то й звинувачувати мене не стала. Мені вдалося її переконати, що вона помилилась у підрахунках.

— Повірила?

— Гадаю, так. А зрештою, — зневажливо махнув рукою Казик, — бар має такий великий оборот, що для неї двадцять тисяч — дрібничка. Чистий прибуток за якихось два дні.

— Ти не перебільшуєш? — здивувалась Моніка.

— Ні. — Раптом Казик спохмурнів. — У мене дуже грошовита дружина. Це я нічого не маю — ну, хіба що комісійні за посередництво від продажу якоїсь ділянки чи дачі. Зараз дехто намагається якнайшвидше позбутися такого майна, бо контроль наступає їм на п'яти. — Казик презирливо розсміявся. — Тоді я й виготовлюю для них різні рахунки заднім числом, іноді навіть датовані кількома роками раніше. Знаєш, розповідав знайомий муляр, як його викликали на віллу однієї впливової особи, щоб він старанно замурував усякий там мармур, дерев'яні панелі та інше оздоблення. Нині стіни мають бути голими й простими. Слухай, ти ж так і не розповіла, де дістала гроші. Довелося щось продати?

— Так, — неохоче визнала вона. — В мене лишалися приховані дві двадцятидоларові монети, царська десятка й дукат.

Він утупився в неї круглими очима.

— Скільки тобі за це дали?

— Досить багато. Сто двадцять тисяч! — гордовито відповіла жінка. — Отже, вистачило, що й лиши…

Казик вибухнув таким нестримним реготом, що на нього заозиралися від усіх столиків. Він довго не міг заспокоїтись, аж сльози з'явилися на очах; нарешті вгамувався, пестливо поплескав її по щоці й сказав:

— Ох, ти моє наївне дурненьке дівчисько! Чому ж ти не порадилася зі мною, перш ніж піти до шахрая?

— Як це «шахрая»?! — обурилася вона. — Це мій знайомий ювелір, він мене не ошукуватиме!

— Дівчинко моя, він тебе ошукав, та ще й як! Скористався з того, що ти абсолютно не розумієшся ні на цінах, ані на вартості монет. Тобі відомо, що лише за одну золоту двадцятидоларівку можна одержати двісті двадцять або й двісті тридцять тисяч? За одну! А ти йому продала дві, та ще й царську десятку та дуката! Він мусив дати тобі за це щонайменше півмільйона!

Моніці стало млосно. Вона ковтнула кави й витерла спітніле чоло.

— Не може бути… — ледь чутно пробелькотіла вона.

— Уяви собі, що може, — безжально відповів коханець. — Коли маєш справу з повною ідіоткою, то на ній можна заробити добрячі гроші. Ех, Моніко… Ти втратила купу грошей. Ну чому ти мені не зателефонувала?.. Гаразд, облишмо. Скажи, хто він такий?

— Уранці поїду до нього, — вирішила жінка. — Нехай сплатить, скільки належить.

— Ні, люба, давай удвох. Зустрінемось о пів на одинадцяту в цьому ж кафе. Я тобі допоможу.

Наступного дня, кілька хвилин по одинадцятій, «вольво» зупинився перед невеличкою ювелірною майстернею на Волі[4].

— Це тут? — спитав Казимир, придивляючись до благенької, припалої пилом вітрини. — Щось воно дуже вбого виглядає…

Вони ввійшли до майстерні. Крім хазяїна, в приміщенні нікого не було. Він сидів біля столу, захаращеного всіляким мотлохом. Побачивши відвідувачів, підвів голову й чемно спитав:

— Чим можу служити?

— Хіба ви мене не впізнали? — здивувалася Моніка.

— Пробачте, але… — він пильно придивився до жінки, потім збентежено похитав головою. — Ви щось здавали мені у ремонт?

— Та що ви таке кажете, пане Владеку! Що за безглузді жарти! — нетерпляче вигукнула Моніка. — Ми ж із вами знайомі щонайменше рік, як не більше!

Казимир вирішив, що йому час утрутитися.

— Нещодавно ви купили в цієї дами дві золоті двадцятидоларівки, царську десятку й дукати, — різко сказав він. — Вона за це отримала сто двадцять тисяч, хоча вам відомо…

— Вибачте, але це якась нісенітниця! — Ювелір підвівся і став за прилавком. — Не заперечую, можливо, я колись мав приємність познайомитися з цією дамою, хоча зараз не можу цього пригадати. Але я зроду не купував у неї золотих монет. Я такими справами не займаюся, я не такий заможний, щоб одразу викласти кілька сотень тисяч злотих. Гадаю, ви помилилися адресою.

Казимир спохмурнів, переводячи погляд то на ювеліра, то на Моніку. Його самовпевненість дещо пригасла.

— Слухай, може, ти справді помилилась адресою? — напівпошепки звернувся він до жінки.

— Та ти що! — роздратовано відповіла Моніка. — Я при своїй пам'яті, просто цей шахрай, цей…

— О, перепрошую! — Ювелір підвищив голос. — Я не дозволю себе ображати. Зараз викличу міліцію й поскаржуся. Нехай негайно проведуть обшук як у майстерні, так і в помешканні. Гарантую — вони не знайдуть ніяких золотих монет, бо їх там ніколи не було. Тому дозвольте побажати вам усього найкращого! — Він вийшов з-за прилавка, навстіж відчинив двері й промовистим рухом запропонував обом залишити майстерню.

— Чи бачив хто, як ти продавала йому монети? — спитав Казик, розгублено дивлячись на Моніку.

— Ні.

— І розписки він тобі не давав?

— Ти що, жартуєш? Хіба в таких справах дають розписки?

— Тоді, люба… нічого не вдієш. Доведеться йти звідси. Було чи не було — тепер однаково не доведеш.

Ювелір провів їх глузливою посмішкою й грюкнув дверима. Якийсь час вони стояли біля машини, не знаючи, що робити.

— Моніко, чи твоєму чоловікові відомо про ваше знайомство з ювеліром? Він міг би у разі потреби засвідчити, що в тебе справді були такі коштовності.

Жінка перелякалася. Вона ж не казала коханцеві, кому насправді належали монети.

— Нізащо в світі! — скрикнула вона. — Яцек не повинен про це дізнатися — ні про монети, ні про ювеліра.

Казик поглянув на неї, відкопилив губу й глузливо проказав:

— Зізнайся, він був твоїм коханцем?

— Тоді я ще не знала тебе, — неохоче відповіла жінка.

— А коштовності поцупила в чоловіка?

Моніка відвернулася, щоб він не бачив її обличчя. Потім ускочила в машину й рушила так швидко, що він лишився стояти на тротуарі, й досі глузливо посміхаючись.

Скупник чекав. Той, з ким він умовився, досі не підводив, але як ти вгадаєш, удався грабіж, чи ні? Щоправда, цей рудий спритний злодій умів забратися і в неприступні приміщення, пролізти мишачою норою. В нього були тендітні жіночі руки з тонкими пальцями, на які він натягував тонесенькі рукавички. Злодій мав прізвисько Оператор, і скупникові інколи спадало на думку, що, якби цього чоловіка свого часу скерували на іншу стежку, з нього, можливо, виріс би відмінний хірург.

Скупник знав, де сьогодні вночі мав «працювати» злодій, але гарантувати успіх піхто не міг. Проте Оператор вирішив спробувати — йому були вкрай потрібні гроші.

Нарешті, за кілька хвилин до одинадцятої, скупник зачув тихенький умовний стукіт у двері. Він підхопився, вибіг у передпокій і відчинив. Злодій прослизнув досередини, Він був такий дрібненький, що займав дуже мало місця. Казали, нібито він і п'ятдесяти кілограмів не важить — не виключено, що дотримував спеціальної дієти, щоб зберегти таку форму.

Вони ввійшли до кімнати. Горіла лише маленька лампочка, фіранки були щільно запнуті.

— Ну як? — спитав скупник.

Злодій докірливо похитав головою.

— Якби я знав, що це такий пройда, — відповів він, — то пішов би у якесь інше місце. Я намордувався, навовтузився, перекинувши догори ногами все приміщення — і нічого! Ну, тут я розлютився, вийняв у нього з рота кляп, приклав йому лезо до шиї й кажу, що зроблю зараз таку собі невеличку операцію, як не розколеться. Повірте, такі речі мені не до вподоби, мокра робота — це не мій фах. Але він затявся й нічого не каже. Тоді я легенько проїхав по шкірі, неглибоко, проте кров пішла. Отут він мало не зомлів зі страху й усе виляпав.

— Де ж він це переховував? — зацікавився скупник.

— Ви не повірите — носив під сорочкою! Як та баба, що їде на ярмарок. Пошив собі торбинку, та ще й досить елегантну. Ну, я її забрав, знову заткнув йому рота ганчіркою, заліпив пластирем, щоб він передчасно не почав горлати, прив'язав до стільця й пішов. — Оператор витяг з кишені жовту торбинку, важку й пропотілу, розв'язав і сипонув монети на стіл. Там були дві двадцятидоларівки, кілька царських червонців, австрійський дукат, дві масивні обручки зі щирого золота й чотири персні, серед них один з печаткою.

Скупник узяв лупу й заходився розглядати речі; він явно був задоволений. Трохи подумавши, відсунув убік обручки — на них були вирізьблені якісь імена й дати, а скупник без потреби ризикувати не хотів.

— Віддай їх комусь на переплавку, — порадив він рудому. — Краще за все — Ручці, отому, що в нього годинникарська майстерня. А може, він їх одразу в тебе й купить.

Злодій заперечливо похитав головою.

— Ні, йому не хочу продавати, — сказав він. — Стану поруч і спостерігатиму, як він переплавлятиме, а зливок заберу. Жодних слідів — ось мій принцип.

— Похвальний.

Потім дійшло до розрахунку. Вони навіть трохи поторгувалися, хоча скупник цього й не полюбляв, але зрештою порозумілись. Оператор узяв банкноти, порозсовував їх по внутрішніх кишенях, частину поклав у гаманець. Потім розглянувся на всі боки, наче хотів упевнитися, що нічого не забув. Тоді простяг руку по торбинку, але скупник його стримав.

— Ні, це я спалю, — сказав він. — Ти ж сам сказав: ніяких слідів.

— Згода.

Вони кивнули один одному — скупник нікому не подавав руки, таку вже мав звичку… Пістолета теж витягувати не став, бо при роботі з Оператором у цьому не було потреби. Той справді не любив «мокрої роботи», був на свій злодійський манер чесний.

Моніка не могла зрозуміти, чому ювелір Владек, ще донедавна такий палкий залицяльник, раптом перестав її впізнавати, твердив, що ніяких справ з нею не мав, і поводився просто-таки зухвало. Врешті вона дійшла до висновку, що в усьому винні ревнощі. Зрозуміло — вона ж прийшла до нього з таким пристойним, елегантним молодиком. А тепер, подумала жінка, треба піти туди самій, і ювелір неодмінно поведеться інакше. Владек, напевно, її перепросить і поверне решту грошей.

За кілька днів вона поїхала до ювеліра. На дверях майстерні висіла об'ява: заклад не працює, власник захворів. Ювелір мешкав на другому поверсі, над майстернею, Моніка не раз бувала у нього вдома, особливо в часи після його розлучення, коли з квартири виїхала колишня дружина.

Тож Моніка пішла сходами вгору, щоправда, трохи непокоячись, бо не знала, як він її зустріне. Про всяк випадок вона вигадала різні аргументи — як для нападу, так і для самозахисту.

Довелося довго дзвонити, ніхто не відчиняв. Невже хвороба настільки серйозна, що його забрали до лікарні? Але, коли Моніка вже зібралася було йти, хтось обережно прочинив двері, взяті на ланцюжок. Одягнений у халат ювелір із закутаним горлом дивився на неї недовірливо.

— Це я! — нетерпляче гукнула Моніка. — І тепер мене не впізнав? Облиш дурниці й відчиняй!

Він зняв ланцюжок. Моніку здивувало таке вітання, вона подумала, що ювелір злоститься на Казика, який постав між ними. Стало смішно — невже ця худенька лисувата людина з бородавкою на носі й справді зважиться порівняти себе з Казиком?

— Ти захворів? Ангіна?

Ювелір вказав їй на крісло й пошепки відповів:

— На мене напали. Мене скалічили, ось подивись! — Він трохи підняв пов'язку, й жінка побачила в нього на шиї страшний кривавий рубець.

— Хто тебе скалічив? — спитала вона й аж тоді усвідомила безглуздість запитання — хіба буває, щоб напасник рекомендувався жертві?

— Злодій! Бандит! Грабіжник, — шепотів він, витріщившись на неї: на щоках — мабуть, унаслідок пропасниці — проступив цеглястий рум'янець. — Мене покалічили, і я втратив усе своє майно…

— Заявив до міліції?

— Ти збожеволіла! — обурився він. — Щоб мене посадили за скуповування золота?

Моніка недовірливо й стурбовано дивилася на цього чоловіка. Рубець був справжній — але, можливо, він сам скалічився, а тепер розігрує перед нею спектакль? Ювелір відсапався і сказав:

— Якби ти тоді приїхала без того молодика, я докинув би тобі тисяч двадцять, бо те, що той твій… ну, знайомий… казав про ціни — це ж нісенітниця! Звідки він узяв такі ціни? — глузливо додав ювелір.

— Хто знав, що в тебе є коштовності?

— Ніхто… Зажди-но… Ну, звичайно, дехто з моїх постачальників знав. Але вони поза підозрою. А про нашу угоду абсолютно ніхто не знав.

Раптом у жінки промайнула думка, але настільки абсурдна й приголомшлива, що Моніка мусила одразу спитати:

— Який твій злодій зовні?

— Навіщо це тобі?.. Ну, маленький, худий і спритний, наче щур. Обличчя я не бачив, бо він натяг на нього панчоху. Мені здалося, що він рудий.

Жінка полегшено зітхнула. Тепер треба було б сказати йому кілька слів співчуття, але вона вирішила: це не має сенсу. Так чи так, ювелір сплатив їй дуже мало, і з його боку то був бридкий учинок. А зараз, із цим жахливим шрамом, спітнілим червоним обличчям і смердючим віддихом, він здавався їй просто нестерпним. «І як я могла з ним?.. — подумала жінка з огидою. — А він ще й жаднюга!»

Підвівшись, вона попрощалась і пішла. Ювелір навіть не намагався її затримати, похнюплено супроводив до передпокою і старанно замкнув за нею двері.

Ввечері Моніка зателефонувала Казимирові й про все розповіла. Він трохи подумав, а потім задоволено відповів:

— Ось бачиш, шахрайство не пішло йому на користь. Як то кажуть — не копай іншому ями, бо сам упадеш. Він перехитрив тебе, а його перехитрили інші. А де саме тримав монети — не розповідав?

— Я не питала. Та й що було питати — монет однаково вже немає.

— Теж вірно. Але запам'ятай: якщо іншим разом захочеш щось продати, порадься з людиною, якій довіряєш. Тобто — зі мною! — розреготався він. — Домовились, люба? Слухай, а чи ти часом не спитала ювеліра, який був зовні той злодій?

— Спитала… — здивовано підтвердила вона. — Звідки ти знаєш?

— Цілком зрозуміло — ми ж там були вдвох з тобою. Ти його не грабувала — отже, тобі неодмінно мало спасти на думку, що це міг зробити я.

— Не верзи дурниці! — відповіла Моніка, засоромившись. Добре хоч, що вони розмовляли по телефону, а не віч-на-віч.

— Ну і який же в нього був вигляд, у того бандита? Подібний до мене?

— Ні. Він був маленький і рудий. Владек сказав, що цей злодюга йому чимось нагадав щура.

— Це вже мене радує, бо від щура в мене немає нічого, — відповів Казик, і в голосі його відчувалась іронія. Потім він змінив тон: — Слухай, може, ти заскочила б до мене? Я лишився сам. Данута поїхала до батьків і повернеться лише післязавтра.

— Добре, — розчулилась Моніка. — Неодмінно приїду.

В суботу, одинадцятого липня, як і два попередні дні, стояла надзвичайна спека. Хто тільки міг — утікав з міста на село, до води, світ за очі, аби далі від розжарених стін і вуличної задухи. Ночі теж не приносили сподіваної прохолоди, термометри в квартирах уперто не бажали спадати нижче за тридцять градусів.

Темно-зелений «фіат-125» із обдертим правим боком і зім'ятим крилом повільно виїхав з лабіринту варшавського району Праги, прямуючи за місто. В машині сидів лише водій. Незважаючи на нічну пору, він був у темних окулярах і з незрозумілих причин вважав за потрібне навіть у таку задуху натягти куртку з піднятим коміром і спортивну шапку. Машиною він керував спокійно, на тих, хто його випереджав, не звертав особливої уваги, просто їхав обережно, та й годі. Інколи здавалося, що він взагалі нікуди не поспішає.

«Фіат» звернув праворуч, на польову дорогу, потім звертав ще кілька разів, то в один бік, то в другий, минув якусь ферму, плантацію смородини, аж поки опинився в лісі. Цей ліс не йшов прямісінько вздовж головної автостради Варшава — Гданськ, а розташувався трохи збоку; до того ж був не густий і тягся смугою на кільканадцять або й більше кілометрів. Машина з певними труднощами просувалася вперед піщаною дорогою. Фари слабо освітлювали лише найближчі кілька метрів, і навряд чи хтось міг здалеку побачити проміння фар. Та водієві, здавалося, саме це й потрібно.

Ліс раптом розступився, відкриваючи невелику галявину. На ній стовбичили руїни споруди, яка нагадувала старовинний замок; поряд лежали величезні, вкриті мохом, порепані брили; між ними проросли кущі й висока трава. В нічній темряві вони здавалися чорними. На буйній зелені не було слідів перебування людини — жодних недопалків, банок, паперу, пляшок, поліетиленових пакетів, словом — усього того, чим туристи полюбляють «прикрашати» свій побут на так званому лоні природи. Це лоно було чистим, здичавілим і навдивовижу буйним.

Але водій у темних окулярах не милувався галявиною, квітами й деревами — він тут був не вперше. Водій вийшов з машини, кілька хвилин постояв, дослухаючись до лісової тиші. Потім, заспокоївшись, витяг з машини невеличку торбу, кишеньковий ліхтарик та в'язку ключів і, тихенько ступаючи м'якою травою, підійшов до замшілих брил, обминув їх півколом, присвітив і заходився щось шукати. Зрештою таки знайшов. Це були майстерно замасковані маленькі дверцята. Водій узявся їх відмикати, користуючись аж кількома хитромудрими на вигляд ключами. Коли відімкнув, з отвору війнуло холоднечею. Водій прослизнув туди й зачинив за собою двері.

Він опинявсь у великому підвалі з міцним кам'яним склепінням і мурованими стінами, повісив ліхтарика на гачок, досить сильний промінь вихопив з темряви простеньке вмеблювання: стіл, два стільці й невеличкий сейф, що, наче банківський, мав замок із шифровим пристроєм. Вікон не було, проте звідкись сюди потрапляло свіже повітря, а від стін і долівки лише трохи тхнуло вологістю.

Водій поклав торбу на стіл, з внутрішньої кишені піджака витяг дуже оригінального за формою ключика. Підійшовши до столу, він обернувся до сейфа, набрав чотири цифри, потім устромив ключика в ледь помітний отвір і відчинив. Кілька секунд він нічого не торкався, лише милувався вмістом сейфа, перебігаючи поглядом від однієї шухляди до іншої. Нарешті висунув найнижчу — й відразу щось замиготіло, заблищало, заясніло всіма кольорами. Водій посміхнувся, наче коханці, пречудовій колекції діамантів та інших коштовних камінців. Його улюблені сапфіри блакитного з фіолетовим відтінком кольору лежали в окремій коробочці на оксамитній підстилці. Окремо лежав і найкоштовніший у колекції світло-зелений смарагд. Рубінів було два: круглий і видовжений, вони скидалися на краплини крові. Крім того, на нижній полиці було вміщено кілька темно-червоних гранатів і ще десяток менш цінних каменів — топазів, аквамаринів, турмалінів — та великі необроблені уламки агату, малахіту і фіолетового аметисту.

Водій не міг одірвати погляду від цього багатства, пестив його очима, торкався пучками, наче побоювався, що необережний доторк пошкодить камінці, хоча відмінно знав, які вони тверді. Нарешті він зітхнув і з жалем засунув шухляду. З принесеної торби вийняв два швейцарські зливки золота; Кожен важив три унції й мав пробу 999 — отже, коштував десь тисяч двісті п'ятдесят. Зливки він теж поклав у нижню шухляду, додав усе, що лежало в торбі, окремо вмістив пачки доларів — іншої валюти тут не було.

Потім володар казкового скарбу старанно замкнув сейф, придивився до дрібних краплин вологи на стіні і спохмурнів: слід було б час від часу підсушувати схованку, найкраще — електричним нагрівачем. Можна було б підключити його до акумулятора в машині або просто привезти нагрівач з автономним живленням. У сейфі, зрозуміло, вологи не було, але обережність не завадить.

Він ще раз розглянувся, взяв торбу й виліз із схованки. Ретельно замкнув дверцята, прикидав камінням. Потім постояв кілька хвилин, пильно дослухаючись до лісової тиші. Біля другої години ночі «фіат» знову в'їхав на північні околиці варшавської Праги.

РОЗДІЛ 5

До молочного магазину, де зараз продавали сир, ось-ось мали привезти яйця, тому черга збільшилась майже до сотні людей, утворивши дві петлі між кіосками в сквері. Остання декада липня розпочалась холоднечею й дощем, проте люди вперто стояли, не пропускаючи поза чергою навіть вагітних жінок та інвалідів, хіба що інвалід був, як то кажуть, «виразний» — без ноги чи ще чогось.

Зав'язувались зичливі побіжні знайомства, люди давали одне одному поради, лунали смаковиті епітети, пов'язані з тим чи тим прізвищем, ішов обмін найновішими анекдотами, бо в чергах жодної цензури, навіть з погляду моралі, не існувало.

Якийсь чоловік, довговолосий і довгобородий, спробував проштовхатись в обложений магазин, але його негайно викинули.

— Оті бородані — це ж страшенні нікчеми, — зауважила одна жінка, звертаючись до іншої. — Ви не знаєте, коли привезуть яйця?

— Від яєць людина стає дурною, — докинув чолов'яга у сірому плащі, що стояв за нею, і гучно чхнув.

— Мій дідусь за два дні до смерті теж так чхав, — зітхнула жінка.

Чолов'яга перелякавсь, а два хлопці, що стояли трохи далі, весело зареготали. Вони нудились у черзі, але що робити — як хочеш їсти, то мусиш стояти.

Дівчина, старанно нафарбована й зачесана, обійшла магазин й умовним знаком постукала в задні двері. Продавщиця прочинила, поглянула на дівчину, пізнала її і впустила.

— Що тобі дати, Йолько? — приязно спитала вона.

Визирнула інша продавщиця:

— Без черги?

Подруга одразу ж почала пояснювати:

— Хіба не впізнаєш? Це ж Йолька, з бару отієї чорнявої пані Данути Пасовської. Ти що, не розумієш — дівчина на хвилинку вискочила, то треба ж їй щось дати, бо мусить негайно вертатися. Йолько, що тобі — сиру чи яєць?

— Дай з десяток яєць. І жовтого сиру півкілограма, байдуже якого.

— Все одно вибору немає. Добре, що е хоч мазурський. Зараз принесу. А що там чутно у вас?

Йолька знизала плечима.

— Хазяйка щось люта, лається за. будь-яку дрібницю. Добре, хоч відпустка у вересні, зачинимо бар — і гей!

— Чого це вона лютує?

— Та, мабуть, чоловік завинив, — розсміялась дівчина. — Я його нещодавно бачила з такою молоди-ичкою!.. Сиділи в «Європейському». Блондинка, вже не першої молодості, але пристойна, елегантна — куди там! Дивлюся — сидять, заглядають одне одному у вічі і воркують, наче та пара голубків. Чистісінька тобі комедія!

— Чому комедія? А якщо це справжнє кохання? — Продавщиця обожнювала романи — чужі, звичайно, бо свого чоловіка тримала аж надто міцно.

— Та де там! Хіба цей Казимир за першою впадає? Хіба ми його не бачили то з тією, то з тією? І я бачила, й Зоська, наша друга кельнерка. Вчора хазяйка комусь телефонувала і скаржилася, що чоловік дедалі частіше не ночує вдома, а як і прийде, то лише над ранок. Та й до бару він майже перестав заглядати, а шкода, бо ми його любимо — милий, пристойний, ґречний чоловік. А з неї така відьма зробилася, що аж страх! — посміхнулася Йолька.

Купивши яйця та сир, вона попрощалася й пішла.

Полковник обвів поглядом присутніх офіцерів, зазирнув до нотаток і повів нараду далі:

— Я вже казав, за період від серпня минулого року різко зросла злочинність, у деяких воєводствах — удвічі: пограбування, насильства, квартирні крадіжки, хуліганство. Самі розумієте, що це означає!

Офіцери ствердно захитали головами, обличчя в них були стомлені і похмурі. Вони краще за всіх відчували, що криється за словами полковника.

— В листівках і написах на стінах можна прочитати, що міліція б'є й викрадає людей, знущається з них. Розповсюджуються так звані «відкриті листи», скеровані проти нас і наших родин. Нас звинувачують у тому, начебто ми користуємося безліччю привілеїв, через те нам відмовляють в елементарному праві на відпочинок, на лікування в санаторіях і так далі. Це вам також відомо.

Він розстебнув верхній ґудзик кителя, бо в залі було парко, й сказав:

— У Закопаному, та й не лише там, було розкидано листівки, що закликали не обслуговувати працівників міліції в ресторанах та кафе, не продавати їм бензину на заправних станціях. В одному з варшавських трамваїв водій зупинив вагон і відмовився їхати далі, поки не вийде наш співробітник. І таких прикладів багато. — Він перегорнув зо дві сторінки записника. — Наведу деякі цифри. Від січня до липня кількість розпочатих слідств зросла на тридцять шість відсотків. Найбільше — за рахунок убивств на сексуальному грунті або з поки що не з'ясованих причин. Розбій — тут маємо зростання на тридцять вісім процентів. Пограбувань приватних об'єктів збільшилось майже вдвічі! Про ескалацію жорстокості злочинців, про акти насильства, про дедалі частіше вживання вогнепальної зброї я вже згадував. Хотілося б лише додати, що нині ми маємо в країні понад сто тисяч дармоїдів, людей, які не працюють і ніде не навчаються. Крім того, зафіксовано величезний стрибок цін зарубіжної валюти й золота на чорному ринку.

Він замовк і певний час уважно дивився на колег. Це були офіцери з багаторічним стажем, досвідчені, обізнані як з криміналістичною технікою, так і з психологією злочинців. Кожен мав вищу освіту, дехто закінчив Академію Міністерства внутрішніх справ. Вони з'їхалися сюди з усіх воєводських управлінь, знали свою роботу й на підтримку слів полковника самі могли навести десятки прикладів. Він про це знав, але хотів зібрати цих людей докупи, якось схарактеризувати становище, а потім разом з ними обміркувати подальші дії.

Як і кожен з них, він відчував у серці гіркоту, гнів, розчарування. І він, як оці люди, врятував не одне життя, затримав не одного злодія, грабіжника, п'яного, хулігана, розбишаку, повертав власникам пограбоване майно, запобігав нападам, знаходив убивць. А зараз, на думку декого, а може, й багатьох, з цим уже не варто було рахуватися. Все це перекреслили грубою рискою забуття, наче воно ніколи й не існувало. Незнані люди — а може, й не такі вже незнані — промовляли до нього, до офіцерів і сержантів мовою листівок, бюлетенів, написів, на мурах: «Ви не потрібні! Нікому — ніколи — ні для чого!» І так тепер казали навіть ті, хто сам звертався по допомогу міліції, коли хтось їх обікрав, зґвалтував жінку, замордував брата чи матір, побив без усякого приводу.

Але нічого цього люди нині не хотіли пам'ятати.

— Ну, гаразд. Я розумію, всім важко, — закінчив полковник свої думки вголос — Ми повинні виконувати свій службовий обов'язок, подобається це комусь чи ні. Відпусток не буде. Ситуація така, що потрібно рятувати громадян. Рятувати країну. Рятувати від цілковитої анархії й насильства злочинних елементів. — Він знов обвів поглядом зал і різко додав: — Це наказ, колеги!

Ніч була безмісячна й холодна. Зелений обшарпаний «фіат-125» зупинився на галявині. Водій у темних окулярах виліз із машини і підсвітив собі ліхтариком, хоча до потаємного входу в скарбницю міг потрапити навіть із заплющеними очима. Проте він побоювався, Що послизнеться на вологому від дощу камінні і може розбити на друзки дві чудові кришталеві вази, які ніс у торбі.

Водій швидко знайшов дверцята, відчинив і ввійшов до підвалу. З непідробним задоволенням помилувався візерунчастими, майстерно різьбленими вазами, що в світлі лампи мінились усіма кольорами веселки. Потім озирнувся, шукаючи для них найкращого місця, — й раптом застиг. Щось його занепокоїло, він скоріше вгадав, ніж почув там, нагорі, шарудіння, можливо, крізь вентиляційний отвір, бо дверцята були замкнені зсередини.

Якусь мить він дослухався. Звук повторився вдруге — щось наче тернулось об машину чи камінь. Звір?.. А може — людина?

Про пістолет годі було й думати, бо не мав глушника, через те водій дістав невелику свинцеву трубу, що про всяк випадок завжди лежала напоготові. Потім загасив лампу, взяв маленького ліхтарика з блакитним склом — цей ліхтарик давав мінімальний пучок світла, безшумно прочинив дверцята й навіть, не вийшов, а виповз надвір.

І тут збагнув, що сталося. Він забув, хоча з ним такого ще ніколи не траплялося, вимкнути фари, та ще й найяскравіші! Отже, «фіата» було видно здалеку, аж з лісової дороги. Хтось побачив машину й прийшов, а тепер, нахилившись, стояв біля багажника й намагався прочитати номер.

Власник скарбу мусив діяти негайно. Він підкрався ближче, рвучко випростався й, перш ніж той устиг зреагувати, наніс сильний удар по голові, потім ще один — по потилиці, а коли незнайомець упав, то ще кілька ударів по обличчі — але їх той уже не відчув…

Чоловік у темних окулярах аж закехався. Йому спало на думку, що перехожий міг бути не сам, тому відкинув трубку й зняв пістолет із запобіжника. Але навкруги панувала тиша, порушувана лише шурхотінням крапель, що час від часу спадали з мокрого листя. Він постояв кілька хвилин, сторожко наслухаючн. Потім вимкнув фари, знову трохи послухав і нарешті дійшов висновку, що більше нікого поблизу нема.

Час було поміркувати, що робити далі. Трохи подумавши, він схилився й ворухнув мертве тіло, тоді затяг його до підвалу й кинув на долівку, паче лантух з картоплею. Замкнувши дверцята зсередини, сів біля столу відпочити. Що таке фізичне зусилля, водій «фіата» давно забув, хоча й мав ніби добрі м'язи. Він байдуже глянув на спотворене обличчя людини, яку вбив лише через те, що вона могла стати небезпечним свідком.

Відпочивши, водій став навколішки біля мерця і обстежив вміст його кишень — хотів дізнатися, ким був убитий, це могло стати в нагоді. Витяг паспорта. Даніель Мрозік, неодружений, живе у Варшаві… вулиця… будинок номер… двадцять шість років. На четвертій сторінці стояв штамп великої варшавської фабрики. Небіжчик міг бути робітником, службовцем, інженером… У другій кишені водій «фіата» знайшов службове посвідчення із зазначенням посади Данієля Мрозіка — механік. Пачка «Мальборо», запальничка, хустинка, кілька автобусних і трамвайних талонів, використаний залізничний квиток. Ключі — мабуть, від квартири. Темпі окуляри, розтрощені ударом. На руці золотий чи позолочений годинник «Омега». На шиї — ланцюжок з медальйоном.

Він розклав усе це на столі, подумав, потім швидко згорнув у пластикову торбинку й вийшов на галявину, прихопивши лопату. В густій траві між камінням і деревами викопав яму, вкинув торбинку, засипав землею, дбайливо вкрив травою і листям.

Повернувшись до підвалу, водій «фіата» глянув на годинник: шість хвилин на другу. Найкращий час робити те, що зібрався. Він загорнув тіло в брезент, який возив у машині, перев'язав мотузкою, витяг на галявину й ледве вмостив у багажнику. Тоді освітив ліхтариком те місце, де Данієль Мрозік отримав смертельний удар, — на траві темніло кілька плям. Водій негайно повиривав закривавлені рослини, засипав листям та гілками й поклав зверху кілька каменів. Так, тепер усе було гаразд.

Він ще раз зійшов до підвалу, старанно оглянув долівку, витер сліди крові, сипонув туди жменю піску та цегляної потерті, про всяк випадок вилив трохи нітроемалевої фарби, тоді погасив лампу й вийшов.

Йому був добре знайомий невеличкий ставок, береги якого рясно вкривав очерет; інколи водій там рибалив. Ставок був у лісовій гущавині, мало хто туди заглядав — щоб потрапити до ставка, довелося б іти добрих кілька кілометрів, продираючись крізь кущі дикої малини та ожини, між вільшинами та осиками. Але він добре знав, як проїхати туди машиною. Щоправда, їхати довелося б важко й повільно, тим більше що не мав права ввімкнути фари.

«Фіат» котився обережно, хилився і підплигував там, де випиналося коріння, в машині щось гарчало, рипіло й скреготало. За якихось три чверті ліс зненацька розступивсь. Очі, вже звиклі до темряви, вгледіли блискучу поверхню води. Водій полегшено зітхнув і виїхав на самісінький берег. Потім вийшов і знову довго прислухався й озирався на всі боки: ану ж і тут десь причаївся рибалка або браконьєр, лісник чи інспектор рибнагляду?..

Нарешті, впевнившись, що навкруги нікого немає, він витяг з багажника труп, розв'язав, розвернув брезент і на ньому потяг тіло піском до самісінької води. Потім зіштовхнув свою жертву у воду, в очерет, обличчям униз і довго спостерігав за тілом. Небо на сході пояснішало, залунали перші пташині голоси. Час був повертатися додому — і якнайшвидше. Водій згорнув брезент і замислився: що з ним робити? Везти до міста це закривавлене шмаття не хотілося. Зрештою він відійшов берегом метрів на сто-сто п'ятдесят, вибрав місце, де очерет був найгустіший, і вкинув згорток туди. З берега нічого не було видно, важкий пакунок хлюпнув у воду і, мабуть, одразу пішов на дно. Водій ретельно оглянув багажник — скрізь було чисто. Він повернувся на місце вбивства. Каміння й гілки наче й лежали тут завжди. «Фіат» виїхав з лісу. Додому водій потрапив на початку четвертої години.

Лісничий Станішсвський крокував швидко й упевнено, його супутник, стажист із управління лісового господарства, часом не встигав за ним. Помітивши це, лісничий уповільнив ходу, хотілося побалакати з хлопцем. Точніше кажучи, кортіло перевірити: чи ті чиновники з управління знову підкинули йому нетямущого йолопа, а чи хлопець путящий і справді розуміється на справі? Цього разу йшлося про торф.

— Вам ніколи не доводилося шукати торф? — ніби зичливо спитав він, виймаючи з кишені люльку й кисет із тютюном. Вони зупинилися під старим дубом перепочити.

— Ні, — збентежено відповів стажист. — Доведеться цілком покладатися на вас, як на господаря лісу. Я ж тільки-но після навчання і ще не маю практики.

Зачувши таку щиру відповідь, лісничий подобрішав і відмовився від наміру підкусити новачка. Хлопець, хоча й з Варшави, але кирпу не гнув. Оскільки ж усе, що стосувалося торфу, старий знав до найменших дрібниць, то вирішив трохи поглибити освіту молодика.

— За два кілометри звідси, — сказав він, — є невеличкий ставок, що обріс вільшиною, берізками й осикою. Довкола широка смуга грунту, багатого на перегній; там була колись драговина. А якщо вам невідомо, що таке драговина, то бажаю, щоб вам ніколи не довелося пересвідчитися в цьому власними ногами.

В стажиста була буйна уява, тому перед його очима миттю постала картина: навколо булькоче смердюча трясовина, яка засмоктує його, засмоктує… Він аж здригнувся.

— Коли б отаку ділянку розрізати зверху вниз, то ви побачили б кілька пластів, прошарок на прошарку, наче торт, потім воду, а вгорі — два види торфу.

— Чому два? — зацікавився стажист.

Станішевський випустив хмарку диму й трохи погордливо сказав:

— Нижній ще не перетрухлявів, а верхній порепаний. Більш нічого вам про це знати непотрібно. Бувають, щоправда, й суцільні торфові пласти, від низьких до високих, але тут їх немає, то й займатися ними нам ні до чого. Ну, хіба що вас призначать в інший район, але це вже мене не стосується. А скажіть, ваш директор і досі їздить чорним «мерседесом»?

Перехід від торфу до директора був настільки несподіваний, що хлопець на мить розгубивсь. Потім замислився, силкуючись пригадати колір і марку директорової машини, але марно. Юнака не цікавили речі й проблеми, що виходили за межі його інтересів. І все-таки він відповів, що директор змінив «мерседес» на «вольво», здається, зеленого кольору. На його думку, директори часто змінюють машини, бо коштів на це їм не бракує.

Потім вони йшли лісовими стежками, що їх Станішевський безпомильно знаходив у дедалі густішому чагарнику і височенних папоротях. Молодий стажист десь почув, ніби в папоротях водяться кліщі, що перелазять на людину й забираються під шкіру, звідки їх дуже важко видобути. Тому він сховав руки у кишені і крокував уперед — начебто й безжурно, хоча насправді був наляканий. Раптом лісничий спинився, хлопець з розгону наскочив на нього, перепросив і став обабіч, відсапуючись.

— Ось той ставок, — промовив Станішевський і показав рукою.

— Еге ж, і справді ставок, — погодився хлопець; хоча за очеретом він нічого не бачив, але повірив на слово.

— Ходім.

Біля ставу вони вирішили перепочити. Перед очима легенько погойдувалось дзеркало води, над якою зі свистом проносились чирки, а десь прогудів ґедзь. Лісничий показав рукою: торфовий пласт, і стажист знову повірив на слово, оскільки бачив лише ліс і траву. Колеги смачно покурили — один люльку, другий сигарету, послухали, як співають птахи й шурхотять лискучими крилами зелені бабки. Нарешті Станішевський сховав люльку й уже хотів був підводитись, як раптом щось привернуло його увагу.

Вітер доносив сморід з лівого боку, від берега. Вони пішли в тому напрямку, й за якусь мить лісничий помітив у очереті щось темне й видовжене. Вони наблизились до самого берега. У воді безсумнівно лежав потопельник. Хлопець боявся трупів, особливо вночі, але зараз іншого виходу не було, він мусив допомагати лісничому. Виламавши дрючки, вони удвох витягли тіло на пісок, перевернули догори обличчям. Видовисько було таке страшне, що юнака аж ізсудомило, а Станішевського, хоч він багато бачив у житті, охопило бажання негайно втекти з лісу, якнайдалі від ставу.

— А що робити, — похмуро сказав він, — як треба, то треба.

Намагаючись не торкатися тіла, він спробував дрючком перевірити, чи немає в кишенях документів. Нічого такого він не знайшов — папір міг розмокнути у воді і пристати до підкладки. Але в піджаку безумовно нічого не було, а на руці явно бракувало годинника. Лісничий випростався, запалив люльку й сказав хлопцеві, який уже трохи прийшов до тями:

— То що робитимемо? Я піду по міліцію, а ви побудете тут чи?..

— Нізащо в світі! — скрикнув стажист. — Де ваша міліція?

— Пройдете лісом кілометрів зо два, вийдете на шосе, а там уже попутною машиною дістанетеся до містечка. Комісаріат на ринковій площі.

Стажист трохи подумав, потім несміливо запропонував:

— А чому б нам не піти разом? Адже цей… нікуди не втече.

— Йдіть уже, йдіть! Ач, який мудрагель. Я знаю, що роблю.

За інших обставин лісничий не дозволив би собі звертатися так до представника лісового управління, хоча той іще шмаркач… Ну, нічого. Зараз лісничий розумів, що лише безкомпромісний наказ може змусити хлопця до дії, інакше той упаде в істерику; та й що тут дивного — хіба часто бачиш трупи, та ще й такі?

Стажист гайнув лісом навпростець, потім пішов стежками, якими вони сюди прийшли, — трава ще не встигла піднятись, отже, стежки було неважко помітити. Лісничий уважно оглянув труп — чи не впізнає знайомого, мешканця котрогось близького села або містечка. Проте ні зростом, ані вбранням, ані тим, що лишилося від обличчя, небіжчик нікого не нагадував. Брак гаманця й годинника начебто свідчив про пограбування, але померлий міг взагалі не носити годинника, а гаман міг просто піти на дно. Цікаво, навіщо ця людина прийшла до дикого, всіма забутого ставка? Як вона спіткалася з грабіжником і вбивцею саме тут, наче той умисне на неї очікував, щоб пограбувати і вбити?..

— Дивно, — пробурмотів Станішевський. — А може, вони домовилися тут зустрітись? Але навіщо, хай йому чорт?!

Він уже не сумнівався, що цю людину вбито. Якби вона викинула на берег звичайного потопельника, його обличчя не було б таким спотвореним. Думаючи про це і розглядаючись довкола, лісничий пожалкував, що не прихопив рушниці чи бодай пса, що він завжди робив. Але останнім часом у лісі було спокійно, а до ставка так далеко, тож кому б спало на думку…

Аби не чути смороду, лісничий відійшов на кільканадцять кроків, сій на пень і знову закурив. Хотілося їсти, але, сягнувши до кишені по хліб і сир, він одразу відмовився, бо не зміг би проковтнути шматка. Лишалося терпляче чекати на міліцію.

Приїхали поручик — начальник комісаріату — й сержант. Лісничий знав обох, доводилося зустрічатись у справах браконьєрів. Водій лишився в «газику» на шосе, а стажист провів міліціонерів до берега.

— Утопився? — спитав поручик, вітаючись із лісничим.

— Навряд…

— Де він…

— Лежить он там, — кивнув лісничий. — А спершу лежав у воді — ми його витягли на берег.

Усі підійшли до мерця. Сержант став навколішки і натяг гумові рукавички. Нашвидку обмацавши тіло й вивернувши кишені, він нічого не знайшов. Коли ж перевернув труп долічерева, всі побачили, що піджак прорваний або прорізаний ножем. Сержант торкнувся хребта, провів по ньому пальцями й сказав:

— Хребці переламані. Так наче він упав з великої висоти… Або хтось його добряче потяг ломом чи палицею. Та ще і обличчя… Маєте рацію, пане Станішевський. Він не втопився. Треба негайно повідомити Варшавське управління.

— Піду до машини, — сказав сержант. — Зв'яжуся з комісаріатом, нехай повідомлять Варшаву.

— Не забудь попередити, що це вбивство! — нагадав поручик. — Бо до звичайного потопельника вони не поїдуть.

З Варшавського управління прибув майор Щенсний разом із слідчою групою. Лікаря вони не знайшли, але вирішили, що обійдуться й так, бо все одно потім доведеться робити розтин. Блакитний мікроавтобус зупинився на шосе біля «газика», сержант повів групу до лісу, а обидва водії жваво обговорювали свої автомобільні справи.

Щенсний прискіпливо випитував лісничого, де лежав труп, у якій позі, як глибоко був занурений у воду тощо. Потім обдивився тіло — рани на обличчі, на спині, підвівсь із колін і розглянувся довкола. Поручик Маньковський із слідчого відділу спитав:

— Не тут, правда?

— Гадаю, ні, — відповів майор Щенсний. — Пошукайте-но слідів якогось транспорту. Крізь цей чагарник він, мабуть, не продирався, може, з іншого боку… Або… — Майор урвав, його вузькі чорні очі помітили в очереті щось темне; труп спочатку лежав за сто-сто п'ятдесят метрів звідти.

Щенсний пішов туди, за хвилину підкликав поручика й фотографа. Вони насилу витягли з води напівзатоплений довгастий згорток, скручений мотузкою.

— Невже ще один труп?.. — пробурмотів Маньковський.

— Ні. Надто легкий, це, мабуть, лише брезент. Слідчі розгорнули брезент на піску.

— Надішлемо на аналіз. Але це свідчить, що хтось привіз труп у брезенті, а потім позбувся й того, й другого. Просто вирішив викинути брезент трохи далі. — Щенсний підійшов до лісничого, який розмовляв з начальником комісаріату. — Ви маєте добре знати ці ліси. Яким чином можна дістатися машиною на цей берег?

Станішевський закусив губу, потім хотів був уже відповісти, що такого шляху, власно кажучи, не існує, коли раптом хтось із групи помітив сліди коліс. Вони, щоправда, ледь видніли, а на самому березі були зовсім затерті — може, зумисне? — однак далі, між деревами, ставали набагато виразнішими, особливо на порепаному корінні, що де-не-де вигиналося над землею.

— Ходімте тим слідом, — вирішив майор, запрошуючи фотографа, поручика Маньковського й сержанта з комісаріату. Лісничий приєднався до них, занепокоєний повідомленням про таємничий автомобіль, що нібито шастав його володіннями.

Це відбувалось о шостій вечора за літнім часом, тому сонце стояло досить високо. Група йшла слідами коліс, які інколи зникали в траві, потім знову з'являлися на піску або корінні.

— Він мусив їхати повільно, бо його добре підкидало, — зауважив сержант. — І, напевно, віз труп у багажнику. Не на сидінні ж, правда?

— «Фіат-125», — додав поручик. — Покришки майже нові. Сліди виразні й ведуть туди й назад.

За півгодини лісничий, який досі ввесь час розглядався навкруги, звернувсь до Щенсного:

— Здається мені, він їхав до Урочища.

— Де це?

— Невелика галявина, добре прихована в лісі. Переказують, у давні часи, ще за язичництва, там був вівтар Святовида чи якогось іншого бога, я на ньому не розуміюся. А дехто твердить, ніби там була гробниця славетних слов'янських вождів. Нині там, звичайно, нічого немає, лише кілька великих брил.

— Урочищем коли-небудь цікавились історики або археологи?

— Колись давно — так. Але нічого особливого не знайшли, то й покинули.

— Туристи туди навідуються?

— Ні. А на що там дивитися? На купу каміння? Та туди й далеко, важко дістатися.

Сліди коліс і справді довели їх до Урочища. Саме тут невідомий водій зупинив машину.

— Шукаймо, — наказав майор, не зазначивши, чого слід шукати, бо й сам не знав. Важливою могла стати будь-яка знахідка.

Сержантові не сподобалося каміння та гілля, скупчені в одному місці, він обережно розгріб купку і придивився до того, що було під нею.

— Тут наче повиривано траву, — пробурмотів він.

— Так, — погодився майор. — Хтось вирвав траву, але лишив коріннячко. Й накрив камінням. Якщо він цю траву не забрав з собою, то вона мусить бути поблизу. А на ній можуть виявитися сліди крові.

Пучки посохлої, безперечно, чимось заплямованої трави знайшли під кущем. Слідчі обережно й старанно її зібрали і. загорнули, щоб віддати на аналіз. Потім обійшли великі замшілі брили, метр за метром прочесали всю галявину.

— Отже, так, — Щенсний сів на плаский камінь, а фотограф тим часом безупинно клацав. — Гадаю, можна зробити деякі висновки. На галявині були щонайменше двоє людей. І машина. Вбивство сталося тут, на тому місці, де потім повиривано траву, щоб замести сліди. Вбивця загорнув труп у брезент і відвіз до ставу. Потім повернувся сюди. Я кажу «він», але їх могло бути кілька. Хоча… — він замислився. — Втім, не знаю. Але з усією певністю можу ствердити, що він чи вони приїздили сюди не вперше. ПоДивіться-но: ось застарілі відбитки ніг та коліс. Хто знає, чом вони уподобали собі для зустрічей саме це місце? Може, тому, що воно відлюдне? Але що вони тут робили?

— Може, щось ховали? — припустив Маньковський.

— Але де? Треба ретельно оглянути стовбури і найтовщі дерева — може, там є схованка? Здається, небіжчик пролежав у воді три-чотири дні, лікар скаже точніше. В такому разі вбивство сталося, скажімо, у вівторок. Вони з якогось приводу посварились, і один убив другого. І чомусь не схотів лишати тіло на галявині.

— Це б свідчило, — втрутився поручик, — що вбивця мав намір сюди повернутися або ще й не раз. Хай йому чорт, що ж вони тут робили? — Він глянув на кущі, дерева, камені, але ніде не побачив слідів вогнища, намету, жодних папірців, бляшанок чи було навіть недопалків та обгорілих сірників.

Лісничий обійшов галявину й заглибився в ліс. А повернувшися, сказав, що не побачив ніяких слідів браконьєрства — жодних пасток, гільз від мисливської рушниці чи ще чогось подібного. Проте браконьєри могли нишпорити й десь далі.

Розтин, що його зробили в понеділок (субота й неділя були вихідними), дав такий результат: людина чоловічої статі, років двадцять шість-сім, білявий, очі сірі, ніс прямий, короткий, волосся густе. Вусів чи бороди не носив. Шкіра рук хоча й змінилися від перебування у воді, але вказує, що небіжчик займався фізичною працею. Зуби добрі, бракує лише шостого верхнього з правого боку. Цього чоловіка дуже сильно вдарили в спину важким металевим предметом із загостреною кінцівкою. Це могла бути свинцева або залізна труба чи якесь інше знаряддя, що ним користуються на будовах, фабриках та в майстернях.

Другий удар тим же предметом дістався по потилиці. І вже, мабуть, після загибелі жертви вбивця, або, можливо, хтось інший, перекинув тіло навзнак, бив по обличчю тим самим предметом. Ударів було не менш як шість-сім. Так було спотворено обличчя, зламано вилиці й нижню щелепу, носову кістку, вибито очі. Зуби в міцних щелепах уціліли, але губи деформовані.

Далі судмедексперт писав, що, взявши до уваги часткове занурення тіла в стоячу багнисту воду, а також пору року, він вважає, що від убивства до знахідки тіла минуло чотири доби. Далі йшов докладний опис усіх дій, що їх звичайно виконують при розтині. Цю частину звіту майор Щенсний лише перебіг очима.

— Отже, його, найвірогідніше, вбито у понеділок, — сказав він своєму шефу полковникові Даниловичу. — Тобто двадцять восьмого.

— Ти переглянув списки розшукуваних?

— Так. Уже відома особа небіжчика. Збіглося два повідомлення про одну й ту саму людину. Батьки розшукували сина, який зник безвісти, а фабрика «Терпокс» повідомила відділення міліції, що один її робітник не вийшов на роботу, тепер немає кому обслуговувати спеціальну імпортну машину й розпочати виготовлення дефіцитної продукції. Вдома його теж немає, й на фабриці не розуміють, що сталося, бо це дуже дисциплінований механік, якого навчали за кордоном. Його звуть Данієль Мрозік, двадцять шість років. Батьки додали ще деякі подробиці.

— Відколи його немає?

— Вже з тиждень. Минулого понеділка, двадцять сьомого липня, він ще відбув ранкову зміну. Додому, — а живуть вони в Бєлянах[5], на вулиці Жеромського, — він, як завжди, повернувся на обід. Потім сказав, що поїде автобусом до родичів під Варшаву, в село Старосюлки, й там ночуватиме, а просто звідти у вівторок — знову на фабрику. Коли його не було ні у вівторок, ні в середу, батько поїхав до села, щоб дізнатись, що трапилося з хлопцем. Виявилося, в родичів він дійсно був, але не ночував, бо вирішив повернутися до Варшави останнім автобусом. Але, як ми вже знаємо, не повернувся. Батьки впізнали одяг сина… ну й частково обличчя.

— Все це здається досить логічним, — зауважив полковник. — Скільки від тих Старосюлок до Урочища?

— Ти потрапив у саму точку. На галявині ми знайшли сліди коліс одного й того ж «фіата-125», що ведуть не лише до ставу, але й на шосе, яким до Старосюлок — дванадцять кілометрів; там є автобусна зупинка «на вимогу». Але істотніше, що та вже згадана лісова дорога виходить на шосе метрів за двісті від цієї зупинки. Інколи там сідають або виходять лісники та лісоруби. Можливо, що Данієль Мрозік їхав автобусом із Старосюлок і саме тут вийшов. Навіщо — не знаю. Або інакше: він ішов із села пішки аж до зупинки «на вимогу» й там чекав автобуса. Можливо, вбивця під'їхав «фіатом» і запропонував разом поїхати на галявину. Або, скажімо, вони заздалегідь умовилися зустрітись і поїхати до Урочища.

— Друга версія трохи суперечлива — адже Мрозік мав почувати в родичів.

— А, бува, вбивця мешкає десь поблизу? В самому селі «фіата» з такими покришками немає. До речі, в Старосюлках зараз працюють колеги з комісаріату. Я ж чекаю повідомлення з дільниці на Жолібожі[6], товариші повинні дізнатися все про Данієля та його родичів. Має надійти й аналіз крові, що лишилася на траві з галявини.

— Скажи, чи не був того вечора Мрозік одягнений у щось примітне, незвичне? А то можна було б придивитися до скупників та гендлярів на ринках.

— Батьки твердять, ніби він мав на руці золотого годинника «Омега», але номера не знають. Що ж іще він мав при собі? Сигарети, гаманець, хусточку, інші дрібниці — словом, нічого особливого. Ну, зрозуміло, паспорт і службове посвідчення… Ага, ще медальйончик на ланцюжку, срібний.

— Що було на медальйончику?

Щенсний спробував пригадати.

— Якийсь святий, здається… Ні, стривай! Згадав — це був папа Іоанн-Павел Другий.

— Чи багато є таких срібних медальйонів? Дізнайся, це може навести на слід.

Майор знизав плечима.

— Хто його зна… Гадаю, цього й сам архієпископ не відає… А ось якби вдома у Мрозікін знайшовся гарантійний паспорт «Омеги»… Знаєш, це здасться реальним.

Він зняв трубку й зателефонував у відділення міліції. Звідти відповіли, що знайти гарантійний паспорт важко, бо в домі жалоба, мати майже непритомна, єдиний син…

— Треба! — наказав майор, поклав трубку й допитливо поглянув на полковника Даниловича.

— Ну, в чому справа? — Данилович не любив таких поглядів, бо йому здавалося, що він сам щось проґавив.

— Не пам'ятаю, чи я тобі казав, що Урочище під наглядом. Там зараз хлопці з місцевого комісаріату й з управління Північної Праги. Вони дуже обережні: поперевдягались у форму лісників і робітничі комбінезони.

— Дуже добре. Але коли той убивця знову з'явиться на галявині? Можна довго чекати… І взагалі, навіщо йому туди їхати? Бо прислів'я каже, буцімто злочинець завжди повертається на місце злочину? Я в це не вірю.

— І зовсім не через те. Зрозумій, Стефане, на тій галявині щось мусить бути. Може, тепер туди приїдуть удвох або втрьох. Це ж чудове місце для таємної наради. А що, як ми натрапимо на зграю спекулянтів? — Він замислився й додав: — Поїду туди з собакою. Тобто з провідником і собакою. Те місце, де вбивця виривав закривавлену траву, ми знову накрили камінням і гілками. Якщо він приїде, то й не здогадається, що ми там були. Але, гадаю, собака відчує те, чого людина не помітить. Вночі після нашого перебування в Урочищі був дощ, отже, стер сліди наших ніг…

РОЗДІЛ 6

«Чи спостерігачі в Урочищі чимось себе викрили, чи вбивця більше не мав наміру приїздити на галявину?» — міркував Щенсний. Він почекав кілька днів, а потім сів у свій «малюк», невеличкий «фіат-126», разом із капралом-провідником та собакою Тропіком. Вони приїхали на світанку третього серпня; зранку була імла, пізніше розпогодилось і засвітило сонце.

Майор уже знав мало кому відому лісову дорогу від шосе до Урочища, але не був певен можливостей свого «малюка»; до того ж машина нещодавно знову побувала в ремонті. Вона повільно і з гідністю пересувалась піщаними вибоями, скреготіла, стогнала, видзвонювала деталями, але їхала.

— Добряча машина, добряча! — раз у раз примовляв майор, а капрал дивувався: він тими ж словами примовляв до собаки. Тропік терпляче зносив гуцання — ще й не таке трапляється на службі міліцейському псові. Висунувши носа в прочинене вікно, він принюхувався до вологого запаху трави й листя.

Нарешті вони дісталися галявини. Тропік виплигнув першим, під найближчим деревом підняв на хвилинку ногу, а потім лише розглядався навкруги і чекав, не знаючи, чого від нього забажають. Провідник вийняв з машини торбу, а з неї шапку й пару сандалій Данієля Мрозіка. Щенсний позичив ці речі в його батьків, пересвідчившись, що загиблий син останні тижні найчастіше носив саме ці речі. А в день убивства він їх чомусь не вдяг, то вони й лишилися вдома.

— В мене немає жодних доказів, що гаманець, годинник, документи і все інше, що мав при собі Мрозік і чого ми не знайшли, лишилося тут, на галявині, — сказав майор провідникові. — Ми вже шукали й у траві, і під кущем — безуспішно. Й усе-таки я хотів би ще раз спробувати з допомогою собаки.

Капрал погладжував пса по голові й замислено дивився на Урочище, потім сказав:

— Якщо тут щось закопано, Тропік неодмінно знайде.

Він сунув псові під ніс шапку та сандалії і наказав шукати. Тропік досить довго запам'ятовував запах людини, що носила ці речі, доки впевнився, що вже не помилиться. Потім підняв голову і поглянув на хазяїна; в очах пса відбилося повне розуміння ситуації.

— Шукай, Тропіку, шукай!.. Добрий пес, розумний пес… Постарайся, друже!

Чорний вологий ніс зосереджено обнюхував траву, кущі, стовбури дерев, листя та кам'яні брили. Він шукав той запах, що його запам'ятав, але не знаходив. Не було його ні в траві, ані в піску; інколи псові здавалося, що він ось-ось натрапить на слід, але ні, це був не слід, і він знову повертався до речей небіжчика, знову запам'ятовував і знову шукав.

Щенсний присів на камінь, палив і чекав. Капрал зняв повід і дав псові повну волю. Минав час. Через три чверті години майор вирішив: нічого не вийде. Або вбивця забрав речі Мрозіка з собою й кинув у Віслу, або…

— Здається, щось є! — заволав капрал. Він підбіг до пса, який нетерпляче рив землю, розкидаючи її на всі боки. Щенсний теж кинувся туди, обидва схилилися над Тропіком. За хвилину пес витяг з лунки пластикову торбинку і поклав перед капралом. Що раз, для більшої певності, нюхнув плівку, щоб пересвідчитися, що має рацію, і одразу чхнув, бо якась стеблина залоскотала його по носі.

— Дорогий ти мій песику! Мій ти розумничку! — Пальці капрала пестливо термосили собаче вухо, гладили по зморщеному лобі.

Майор натяг гумові рукавички, узяв торбинку і поніс до машини. Двоє супутників йшли за ним, сповнені гідності, відчуваючи, що добре, навіть відмінно виконали завдання. Капрал дуже любив такі хвилини. Пес — теж.

Кілька хвилин майор вовтузився з міцно затягнутою шворкою. Зрештою пощастило видобути й розкласти на сидінні «малюка» все, що було в торбинці: паспорт Данієля Мрозіка, з якого посміхалося щире, приязне обличчя молодика, службове посвідчення з «Терпоксу», сигарети «Мальборо», посріблену запальничку, носовичок, три ключі, золоту «Омегу»… Щенсний обережно приклав годинника до вуха, але не почув тихенького цокотіння, бо вісім діб — це вже було забагато навіть для цієї славетної марки. Крім того, він знайшов потрощені сонячні окуляри, кілька використаних квитків і срібний медальйончик на ланцюжку.

Капрал глянув на фото в паспорті й зітхнув:

— Це той потопельник?

— Так.

— Молодий хлопчина. Обличчя таке приємне… Не відомо, хто його вбив?

— Ні, — відповів майор. І відразу виправився: — Поки що ні.

Наступного дня Щенсний дізнався, що його розшукував хтось із дільничного відділення міліції.

— Що він хотів? — неуважно спитав заклопотаний майор Щенсний.

— Не сказав, просто лишив записку. — Черговий простиг майорові маленького аркушика. — І додав; що це дуже важливо.

Майор перебіг очима записку, трохи поміркував, зв'язався з відділенням міліції, і за півгодини агент Томчак уже сидів у кімнаті офіцерів карного розшуку Варшавського управління. Зараз тут був лише Щенсний, який нетерпляче кинув:

— Ну, розповідайте!

— Отже, так. Я пішов у справах службових на чорний ринок, на Янішовську вулицю, — знаєте, це біля Краківської алеї. Ходжу туди досить часто й знаю чимало людей, що там вештаються. Й, уявіть собі, цієї неділі зустрічав дуже багато знайомих. Був там один молодик, інженер Вишневський; його батько має авторемонтну майстерню на Волі, а син часто допомагає; чорний ринок відвідує аж надто часто. Ну, ми привіталися, розмовляємо, коли це дивлюсь — на його «Ладі» новенькі покришки, а ще зо два дні тому вони були лисі, як коліно. Питаю, де дістав, бо мене це теж цікавить. Він розреготався й розповів мені просто-таки несусвітну історію!

— Ну-ну? — підігнав його Щенсний. — Яку історію?

— Кілька днів тому, в понеділок, двадцять сьомого, інженер лишився у майстерні на ніч, потрібно було щось там зробити. Десь біля другої або й ще пізніше підкочує до майстерні «фіат-125», з нього виходить якийсь хлопець і каже: «Прошу змінити всі чотири покришки». Інженер, як то зараз найчастіше роблять, відповідає, щоб той не морочив голову, бо в продажу покришок не буває. Тоді прибулець виймає пачку «зелених», досить товсту, і повторює, що бажає змінити покришки. Ну, інженер був аж ніяк не проти, щоб заробити кілька доларів. А він тільки-но дістав для своєї «Лади» нові покришки; ви ж знаєте, товаришу майор, що покришки з «Лади» пасують до «фіата-125». Отже, поглянув він на того «фіата» — й нічого не розуміє, бо на «фіаті» майже такі самі нові покришки, як на його «Ладі»! Тоді він і питає: «Навіщо ж це робити, коли у вас нові?» А той відповідає, що це його власна справа.

— Цікаво, — пробурмотів Щенсний.

— Отож-то й воно! Вишневський подумав, що в того з «фіатом» клепки в голові бракує, але ж він платив доларами… Ну, мій знайомий швиденько замінив покришки.

— Скільки одержав за це?

— Він сам не сказав, а випитувати мені було незручно. Отже, той поїхав, а Вишневського потім узяв сумнів, чи добре він зробив: щось його непокоїло. Та де вже візьмеш інші покришки? От він і їздить на тих.

— І він усе це розповів вам, співробітникові міліції? — здивувався майор.

Томчак посміхнувся.

— Він має мене за механіка. Перш ніж поступити в міліцію, я працював у «Терпоксі».

— Де-де?! — вигукнув Щенсний.

— На фабриці «Терпокс», що на Празі. Я знаю, про що ви подумали, але з Мрозіком я не був знайомий. Він прийшов на фабрику вже тоді, коли я звільнився й вступив до школи міліції. А в розмовах з інженером я колись згадував, що працюю автомеханіком. Він навіть запрошував мене на роботу до своєї майстерні. Ну, зачувши від нього цю історію, я одразу пригадав, що нам казали на нараді, тобто про Данієля Мрозіка й про сліди «фіата» в Урочищі. Марка машини збігається, дата вбивства — також. Якщо, товаришу майор, цей пан згадав, що лишив у лісі та біля ставу сліди покришок, і якщо не мав удома запасних, — а купити зараз і справді дуже важко, — то він вирішив придбати за долари. Хто знає — можливо, він заїхав до першої-ліпшої майстерні, а може, й навпаки, у кількох йому відмовились продати за наші гроші?

— Вірно міркуєш, хлопче, — похвалив його майор. — Зробимо так. Я зателефоную начальникові відділення й попрошу, щоб він дозволив тобі попрацювати з нами. Згода?

— Звичайно!

— Тепер найважливіше: чи твій інженер Вишневський запам'ятав номер «фіата»?.. Або зробимо інакше. Пан механік… як твоє ім'я?

— Станіслав.

— Отже, пан Станіслав Томчак, автомеханік, тимчасово ніде не працює. Завтра він піде до того інженера і найметься на роботу до майстерні — ну, скажімо, на півроку. Само собою зрозуміло, що цей строк лише теоретичний. Гадаю, тобі легко буде дізнатися дещо про той «фіат» і його водія. Ну, зовнішній вигляд, вбрання і все таке інше… Адже, замінюючи покришки, твій інженер Вишневський міг дещо запам'ятати.

— Зрозуміло, товаришу майор. А якщо він відмовиться брати мене на роботу? Він же кликав мене ще два місяці тому, а тепер, мабуть, уже когось узяв…

— Скажи, що тобі це конче потрібно. Ти, мовляв, збираєшся купити машину, тому потрібні гроші… Та що я тебе вчитиму, сам зорієнтуєшся. Але дуже тиснути не слід, бо Вишневський може щось запідозрити. А якщо нічого не вийде, шукатимемо іншого способу.

— Це вірно, — погодився агент.

Невже сталася помилка? Він не знав ні майстерні, ані того худенького блондина, який працював там о другій годині ночі. Але він знав інше: коли власник так допізна сидить у майстерні, то це безумовно свідчить про якісь таємні, найвірогідніше — нелегальні справи. Чи так усе це?.. А може, не слід оцінювати інших з власного погляду? Хіба обов'язково всі повинні думати й діяти так, як це робить він?

Тієї ночі він виїздив усю Прагу й Охоту[7], але автомайстерні там були зачинені. Може, слід було зачекати до ранку? Нічної їзди містом він не боявся, на слід того, що він зробив, міліція могла натрапити не раніше як за одну-дві доби. А може, й ніколи. Зрештою, для міліції зараз був аж ніяк не сприятливий час. Дедалі рідше виходили ночами піші патрулі, дедалі менше було патрульних машин. Якщо вже міліція втручалася, то лише в разі крику про допомогу чи великої бійки.

У чомусь він розумів міліцію. Бачив, як натовп виривав в неї з рук злочинців, як трощить машини, підпалює комісаріати. На початку травня він саме був у Отвоцьку і з великою цікавістю спостерігав, як палає відділення залізничної міліції, як розбивають мури, вдираються в приміщення. Він навіть радів: усе це сприяло його діяльності, завдяки цьому вона лишалась безкарною. А він мріяв про недалекі часи, коли підвал на лісовій галявині достатньо заповниться коштовностями. І коли потім він опиниться далеко за кордонами країни, — що ж, тоді ні анти-, ні проміліцейські настрої його не цікавитимуть. Хай тоді з країною коїться що завгодно: хай вона згорить, потоне або злетить у повітря — аби лише без нього.

Гасаючи отак вулицями Варшави, він нарешті потрапив у район Волі й десь там помітив світло у вікні майстерні. Довго ніхто не відчиняв на його дзвінок, він уже зібрався був їхати далі, коли двері прочинились і на порозі з'явився високий худий чоловік з ріденьким світлим волоссям та вусиками.

— В такий час? — здивувавсь автомеханік. — Щось сталося?

Потім відбулась коротка ділова розмова, й водієві вже здавалося, що нічого Не вийде. Але, побачивши долари, білявий інженер пом'якшав. Більше він не допитувався.

Уже вдома, вкладаючись спати, водій відчув тихе задоволення. На машині нові покришки, інші — справжні — таблички з номерами, а зелених «фіатів» у місті добра тисяча. А ось фари доведеться замінити — надто вже в них незвичний вигляд.

Про людину, замордовану ним кілька годин тому, він не думав.

Професор Маруш знову спізнився, цього разу — лише на півгодини. Гравці були в комплекті: господар дому (нині це був адвокат Бейчак), далі інженер Веицлавський, що завжди сварився з Бейчаком, потім другий інженер, Хенцький, і, нарешті, представник приватної ініціативи Пасовський, котрий приязно до всіх посміхався.

Адвокат Бейчак мешкав на околиці Жолібожа у гарній двоповерховій віллі з садком. Першого серпня він вирядив дружину з дітлахами на море, й це дозволило йому втішатися тишею, парубоцьким безладом і грою в бридж до світанку. До того ж обставини склалися дуже вдало: інші гравці або вже побували у відпустках, або ще тільки лаштувалися їхати. Хенцький планував відпочивати в Італії, але аж у вересні. Казимир Пасовський був заклопотаний якимись невідкладними справами, пов'язаними з жінчиним баром.

— Друзі, починаймо! — Бейчак розкинув карти півколом, кожен гравець витяг одну: відбулося жеребкування, хто з ким гратиме в парі. — Ось і добре, ми з Казиком, а ви удвох проти нас. А професор, як прийде, то буде першим вільним.

— Знайшлись оті його долари? — стиха спитав Венцлавський. Він потермосив пальцями рідку борідку й знову з неприязню подумав про Маруша, втішаючись тим, що того пограбували.

— Мабуть, іще ні, — відповів адвокат. — Казику, роздавай!

За півгодини з'явився засапаний професор Маруш. Він напився кока-коли, з'їв бутерброд і почав спостерігати за грою. Гравці скінчили робер і зробили невелику перерву. Адвокат підрахував очки.

— Послухайте-но, друзі, яка трагедія сталася в будинку, де я живу, — сказав Хенцький, гризучи солону паличку. — Вбили сина мешканців з дванадцятої квартири, що на третьому поверсі. Міліція знайшла труп десь далеко в лісі, він лежав у якомусь ставку чи болоті.

— А що робила міліція на тому болоті? — здивувався Казимир Пасовський.

— Спочатку вбитого знайшов лісничий і сповістив міліцію. Кажуть, хлопця застрелили з мисливської рушниці.

— З якої там рушниці! Його вдарили ломом, — заперечив адвокат. — Я цю справу знаю, мені знайомий прокурор розповідав. Ідеться про Данієля Мрозіка, так? — звернувся він до Хенцького, який ствердно кивнув. — Молодий хлопчина, ще й тридцяти не мав. Механік з «Терпоксу». Обличчя йому спотворили страшенно, неможливо навіть було впізнати.

— То звідки ж відомо, що це саме він?

— Батьки впізнали, — пояснив Хенцький, — бо при трупі не було документів, гаманця, годинника й взагалі нічого. Пограбували людину й убили. Невідомо тільки, навіщо він швендяв тим лісом. Цікаво, чи знайдуть тих мерзотників?

— Шукають, — запевнив адвокат. — Знайшли, здається, відбитки автомобільних шин. Ну, друзі, поїхали далі!

Інженер Вишневський надзвичайно прихильно поставився до «автомеханіка» Станіслава Томчака, який «тимчасово ніде не працював». Щоправда, два місяці тому прийняв іншого працівника, але через два тижні вигнав його за неробство та збитки, завдані майстерні. На додаток цей чоловік, гарний і не без талантів — тільки до чогось іншого, а не до ремонту машин, — встиг ще й закрутити роман з дружиною інженера, яка завжди нудилася.

Томчак, дрібний, в'юнкий хлопець з безневинними очима, аж ніяк не скидався на людину, здатну звабити будь-кого, а ось до ремонту відразу виявив неабиякі здібності. За роботу взявсь охоче, вже на третій день загруз у ній по вуха. Крім того, любив розмовляти з інженером, а скоріше — слухати його, лише зрідка підкидаючи запитання. Через тиждень Вишневський сказав дружині, що в особі нового механіка знайшов справжній скарб. «У нього золоті руки!» — задоволено констатував він. Дружина не схотіла підтримувати цю тему — Томчак її не зацікавив, і в серці знову зродилася нудьга.

Десятого серпня, за попередньою домовленістю із Щенсним, агент Томчак прибув до Варшавського управління.

— Дещо він пам'ятає, хоча й не так багато, — з жалем зітхнув Томчак. — «Фіат» був зелений, мав табличку з номерами Цеханувського воєводства, але підроблену.

— Перевіряли?

— Так, маю колегу в тамтешньому воєводському управлінні — саме в службі руху. Такого номера взагалі немає. А ось дуже важлива деталь: цей «фіат» мав закордонні, найімовірніше — шведські або датські фари. Вони зацікавили інженера, й він уважно їх оглянув. Крім того, машина була трохи пооббивана, мала занедбаний вигляд.

— А водій?

— Високий, у темних окулярах, незважаючи на нічну пору. На голові — шапка, на руках — рукавички.

— Як був одягнений?

— Чорна шкіряна куртка, дуже вишукана, схожа на турецьку. У Вишневського теж колись була така, тож він на цьому розуміється. Штани темні, на взуття Вишневський не звернув уваги. Рис обличчя не пам'ятає. Зрештою, як він сам казав, цей тип викликав у нього якийсь внутрішній неспокій, навіть страх. Інженер зізнався мені, що при зміні покришок просто-таки боявся. Ну, це зрозуміло — в майстерні більш нікого нема, ніч, вулиці безлюдні… Але, товаришу майор, найважливіше я залишив на кінець! — розсміявся Томчак. — При нагоді я зняв відбитки з покришок його «Лади». Все збігається: на ставку був саме цей «фіат»!

Чорні очі Щенсного зблиснули, але й одразу погасли.

— Це і добре, і погано, — сказав він. — А відбитків попередніх шин «Лади» у вас, звичайно, нема? Адже вбивця…

— Знаю, — перервав агент. — Але що я міг зробити? Протягом майже двох тижнів, що минули від тієї ночі, на подвір'ї майстерні та в гаражі лишилося півсотні різних відбитків — туди щодня заїздять п'ять-вісім машин. Старих слідів просто немає. А якби я їх і знайшов, то з чим порівнювати? Як відрізнити, що це саме ті?

— Маєш рацію, — неохоче погодився майор. — В результаті нам відомо надто мало. Зелений «фіат-125», якщо він справді зелений… Пооббиваний. Характерні фари… хоча він їх вже давно змінив, бо з усього видно, що це добрячий пройда. Високий чоловік. Великі темні окуляри, яких він, можливо, вже давно позбувся. Шапка, чорна шкіряна куртка. Надто мало! Може, він уже позбувся навіть того «фіата»… Слухайте, сержанте, облиште свого інженера Вишневського, вигадайте якийсь привід, ну, скажімо, хтось у родині захворів або щось таке… І повештайтесь на чорному ринку.

Полковник пройшовся кімнатою, поправив зім'яту фіранку, якийсь час виглядав з прочиненого вікна на подвір'я управління, потім узяв газету й одразу її відклав. Усе це були машинальні рухи, що насправді правили за тло для напруженої думки. Щенсний сидів у старенькому кріслі, з якого стирчала пружина, і з наростаючою нетерплячкою спостерігав за шефом. Зрештою, коли Данилович знов простяг руку до «Трибуни люду», майор сказав:

— Облиш цей шурхіт! Ми ж збиралися порозмовляти.

Полковник сів за стіл, допив рештки кави й відповів:

— Я обмірковував таку можливість: а що, як цей інженер Вишневський — співучасник вбивства? Або й сам вбивця? До речі, розказана ним історія з заміною виглядає малоправдоподібною: чи не сподівався він нею прикрити злочин? Чи справді все було саме так? Ні, щось тут не пасує.

— Якби вбивцею був він, то приїхав би вночі до майстерні, негайно змінив покришки, старі поки що надійно сховав, а згодом продав би їх поодинці клієнтам. Та ще й таким, хто мешкає далеко від Варшави. Не стану сперечатися: вивчаючи почерк коліс і протекторів, ми могли сплутати «фіат» з «Ладою». Але будь він убивцею, то з його боку було б украй нерозумно ставити на власну «Ладу» покришки з «фіата»; а ще більшою дурницею — розповідати про це на товчку малознайомій людині. Навіщо? Ні, Стефане, я майже впевнений, що історія з нічною заміною покришок — це правда. — Він на мить замовк, зморщив лоба. — Знаєш, мені зараз спало на думку, що, можливо, слід було б… розумієш, убивця може подумати, що інженер його запам'ятав. І тоді вирішить позбутися свідка.

— Приставити до Вишневського охорону буде дуже важко. Довелося б тримати навколо нього багато людей, а ти сам знаєш, як тепер сутужно з кадрами. Гадаю, в справі цього вбивства у нас лишився єдиний шлях: докладне вивчення того оточення, в якому жив Данієль Мрозік. Загадка саме там! Не без причини ж його вбито — мусили існувати якісь зв'язки. Це, безсумнівно, не було вбивство з метою пограбування — ти ж знайшов у лісі…

— Це не я знайшов, — перебив Щенсний, — а пес.

Данилович розсміявся:

— Добре, вважатимемо, що ви знайшли разом. Золотий годинник, гаманець, документи — це ж просто-таки ласі шматки для злодія. Але вбивця не лише їх не взяв, а, навпаки, старанно закопав у лісі. Навіщо? Ну, це зрозуміло — хотів, щоб ми якнайпізніше ідентифікували вбитого. І знову те ж запитання: навіщо? Щоб ми, таким чином, якнайпізніше розпочали пошуки серед знайомих і родичів Мрозіка. Зрештою, вбивця вже давно міг втекти на другий кінець Польщі!

Щенсний уважно слухав. Загалом він був згодний з аргументами шефа, однак знав, що весь попередній хід ретельного слідства свідчить, що справи виглядають цілком інакше. Як у родині, так і в оточенні Мрозіка не було навіть найменших слідів прихованих злочинних зв'язків, якихось законспірованих знайомств чи ще чогось подібного. Данієль жив, можна сказати, на очах родини й друзів, був завжди привітний, веселий, легко сходився з людьми і дуже любив батьків, відрізнявся щирістю й відвертістю. Це стверджували не лише батьки, але й родичі із Старосюлок.

У думці Щенсний багато разів долав той шлях, що його востаннє пройшов Данієль Мрозік увечері двадцять сьомого липня. Працівники місцевого відділення відтворили майже кожну хвилину його перебування в селі, перевірили кожен крок, розпитали не лише родичів, а й сусідів. Данієль відвідав кількох з них; він, як завжди був сповнений енергії, перебував у доброму настрої, розповідав про свої плани на найближчі місяці, говорив, що сподівається на підвищення по службі.

Із Старосюлок він вийшов близько двадцять першої години, щоб спокійно, за півгодини дістатися лісової зупинки «на вимогу». Там він сподівався перехопити останній автобус. Щоправда, Данієль міг сісти в автобус і просто в селі, але волів трохи прогулятися. Був теплий погожий вечір.

Міліціонери розпитали водія цього останнього рейсу й двох пасажирів, які спізнювались. Один сів у Старосюлках, другий — раніше. Ні водій, ані пасажири на лісовій зупинці нікого не бачили. Ніхто не «голосував», і автобус пронісся повз зупинку. Водій лише трохи зменшив швидкість, але, побачивши, що нікого немає, поїхав, далі. Була десь без чверті десята.

Отже, Данієль Мрозік або не дійшов до зупинки, або з невідомої причини, не чекаючи автобуса, звернув у ліс. Чому? Може, там щось його заінтригувало? А може, хтось покликав на допомогу?

Разом із поручиком з комісаріату Щенсний кілька разів проводив слідчий експеримент, долаючи шлях до зупинки «на вимогу» за той же час. Якось уночі майор наказав міліцейському водієві виїхати на Урочище й зупинитися там з увімкнутими фарами. І тоді виявилося, що з дороги видно між деревами проміння фар. Не дуже сильне, але досить помітне в нічній темряві світло.

— Гадаю, саме це привабило Мрозіка до лісу, — сказав Щенсний полковнику. — Він просто зацікавився, хто й що робить серед ночі на галявині, ось і пішов. А там натрапив на вбивцю й загинув, бо виявився небажаним свідком. Але свідком чого? От цього ми поки що не знаємо.

— Так, загадку ще належить розгадати, — погодився Данилович. — В такому разі вбивця перебував на галявині аж ніяк не випадково. Він, мабуть, чекав на когось саме в цьому добре замаскованому місці й саме для цієї людини лишив фари ввімкненими. А замість спільника прийшов дехто небажаний. А може, навіть небезпечний. Адже нам невідомо, чи розмовляв Данієль з убивцею, можливо, вбивство було наслідком саме цієї розмови.

Торговельна вулиця вирувала. О десятій годині задушливого серпневого вечора натовп заповнював тротуари, з дешевих ресторанчиків линули співи й вереск п'яниць. Лише в чергах, які вже збиралися біля м'ясних магазинів, щоб уранці, зразу після відкриття, дістати бодай щось на картки, — настрій був цілком інший. Тут стояли переважно літні жінки, стомлені, хворобливі, найчастіше апатичні або озлоблені. Вони перешіптувалися між собою, когось кляли або говорили про власних чоловіків, синів та доньок.

З шинку «Мальованого» вивалився, похитуючись, хлопець у розхристаній сорочці й загорлав на ввесь голос:

Або мене уб'є хтось,

Або я заб'ю когось!

Побачивши на ґанку приятеля, він підбіг і здивовано спитав:

— Чому спохмурнів, Вальдеку?

Той підвів зажурені очі:

— Тачку в мене свиснули.

— Ох ти ж! — П'яний присів біля нього навпочіпки, трохи подумав, потім спитав: — Отого жовтого «малюка»? Та де ж ти його тримав, невдахо?

— На подвір'ї під будинком. Я ж його перефарбував, номери змінив, усе було добре зроблено, ніхто б не впізнав. Цілий тиждень він стояв там. А сьогодні вранці виходжу, дивлюсь — немає! Якийсь сучий син свиснув.

— Слухай, то, може, справжній власник його впізнав і забрав?

— Ти що, здурів? Я вхопив «малюка» аж у Бєлянах, він тоді був червоний, з іншими номерами — то як би власник міг його розпізнати? Таких малих «фіатів» у Варшаві як собак. І як би він прибивсь аж сюди, на Торговельну? Ну, хай лише той, хто його поцупив, потрапить мені в руки!

Раптом вираз на обличчі Вальдека став іншим, хлопець споважнів і вклонився комусь. Навіть наче трохи підвівся, що в тих кварталах і в тому середовищі було чимось неймовірним. Його товариш від подиву навіть рота роззявив, потім перевів погляд на тротуар, але в напівтемряві нікого не побачив.

— Хто то був? — спитав він приятеля.

— Не знаєш?! — Вальдек стишив голос до шепоту: — Король скупників! До нього з абичим не ходять! Це жох! Хоча платить більше за інших. А грошей у нього!..

— А що, як з ним отак? — П'яненький зробив рух, добре знаний у тім середовищі. — Окупилося б чи ні?

— Ти, пацан недороблений! — рикнув Вальдек. — Були вже такі, що пробували. Розумієш? І вже їх нема. Зовсім нема, втямив?

Скупник байдуже минув хлопців і звернув у свій провулок. Тільки-но він опинився перед брамою, як з неї вийшли два міліціонери. Капрал на мить завагався, потім спитав:

— Ви тут мешкаєте?

— Так, — відповів скупник, чекаючи на дальший розвиток подій.

— Ваше прізвище?

— Якуб Ураж.

— Прошу паспорт.

Не поспішаючи, скупник витяг з внутрішньої кишені піджака шкіряний, добре потертий гаманець, дістав зелену книжечку й простяг капралові. Другий міліціонер, сержант, уважно озирався навкруги. Капрал переглянув документ, порівняв знімок з обличчям чоловіка, що стояв перед ним, і почав гортати сторінки, шукаючи штамп з місця роботи. Не знайшовши штампа, він спитав:

— Де ви працюєте?

— Ніде. Я інвалід, отримую пенсію.

— Ви знайомі з мешканцями цього будинку?

Скупник знизав плечима, трохи подумав:

— А про кого конкретно йдеться?

— Про гендлярів валютою, — втрутився сержант. — І не лише нею.

— Я не цікавився сусідами і не дуже й знаю, хто чим дихає, — повільно відповів Ураж, — але якщо хтось із нашої вулиці й займається підпільною торгівлею, то в цьому будинку він не живе. Може, в сусідньому? Кажуть, що там діє підпільний шинок, а його власники займаються якимись темними справами. Але я вас дуже прошу, — стиха додав він, — не розголошуйте, що про це вам розповів я. Я тільки-но підлікував свої сухоти…

— Не бійтеся, — сказав капрал, повертаючи йому паспорт. — Це лишиться виключно між нами.

Він відкозиряв, щось буркнув колезі, і обидва пішли. Скупник простежив за ними похмурим поглядом. Його темне зморшкувате обличчя було наче вирізьблене з каменю, великі окуляри в чорній оправі змінювали вираз очей. Увійшовши до брами, він побачив стару перекупку, яка встигла сховатися від міліціонерів у туалеті на подвір'ї. Тепер вона обережно виходила звідти, тримаючи під фартухом кілька пляшок.

— Ну що, пішли? — свистячим шепотом спитала вона, їй бракувало кількох передніх зубів. — Чи ще там?.. Ну, кажіть же!

Він кинув на стару неуважний погляд, од якого старій стало моторошно, вона притислась до муру й замовкла. На сходах скупник перестрів дівчину з третього поверху, яка заохотливо йому всміхнулася. Від неї несло дешевими парфумами і пропотілою блузкою з синтетики.

— Запросили б хоч раз на келишок, — сказала дівчина низьким глухим голосом. — Який же з вас сусіда?

Скупник відсторонив її зовсім байдуже, навіть презирливо. Дівчина почервоніла від образи. Вона вміла плеснути відбірною лайкою, мало хто їй у цьому дорівнював, але зараз не спромоглася вимовити жодного слова. Закусивши губу, вона збігла зі сходів так швидко, як тільки дозволяли високі підбори та самі сходинки — повищерблювані й зрадливі в коридорних сутінках.

Ураж увійшов до кімнати, ввімкнув слабеньку лампочку, сів біля столу й витяг кисет. Він не палив люльку, але це не мало значення. Скупник обережно висипав на стіл тютюн, а потім і те, що було під ним, тоді взяв луну й почав розглядати коштовності, подумки рахуючи:

— Золотий перстень, проба 583… Діамант, мабуть, близько 0,75 карата, треба потім буде перевірити точніше… Золотий перстень, проба 750… ще один діамант, щонайменше 0,55 карата… — Він зважив на долоні. — Вага, скажімо, два вісімсот п'ятдесят. І відшліфований дуже гарно, чистота теж є. Колір… ну, припустімо, задовільний, не будемо вже такі прискіпливі…

Цього року іменини були скромненькі. Перш за все забракло шампанського, чорної ікри, а також грінок із запеченим мозком — фірмової страви господині. Вона зніяковіло пояснювала, що клопоту виявилося багато, а толку мало, але висловила надію, що, незважаючи на це, ніхто голодним не лишиться.

— Люба імениннице, та ви, певно, жартуєте! — засміявся Казимир. — Хіба не вистачить цієї розкішної полядвиці й шинки, соковитої, наче південні плоди? А скільки ще різних делікатесів на столі! Хіба ж не правда?

Данута Пасовська засвідчила свою згоду з чоловіком чарівною усмішкою. Цього вечора на ній була чудова сукня із сріблястої парчі, що спадала аж до п'ят, тримаючись на вузеньких стрічках з тонкого срібного мережива. Від усього того засмаглі плечі здавалися ще привабливішими. Чорне хвилясте волосся облямовувало вузьке обличчя з мигдалевими очима, нагадуючи портрети дам із середньовічних полотен.

Казимир поглядав на неї з явним задоволенням, аж поки хтось із чоловіків сказав напівжартома-напівсерйозно:

— Подивіться лишень, як наш Казик поглинає очима свою дружиноньку! Можна подумати, що вони тільки вчора побралися, хоча вже минуло…

— Тихіше! — перебив його господар. — Хіба можна при жінці згадувати про роки?

Хтось скористувався з нагоди й проголосив тост за вродливих жінок. Почався гомін, видзвонювали келишки, а з другої кімнати долинала музика: господар володів багатою колекцією платівок і закордонним стереофонічним радіо-програвачем-магнітофоном. У цьому домі гостям було добре, хазяїв вони знали давно; товариство складалося з самих «приватників», жодного ока з боку властей не було. Кожен крутився як міг, щоб заробляти більше в такі, безумовно, важкі часи. Кожен мав голову на в'язах, гроші вкладав в іноземну валюту або переховував десь у зарубіжному банку, щоб не дратувати вітчизняні відомства. Політикою ніхто не займався, за ідеологію їм правив бізнес, вони воліли не так «бути», як «мати». Певною мірою навіть були корисними для суспільства, бо володіли різноманітними побутовими майстернями, барами, приватними магазинами та будівельними підприємствами — отже, заповнювали прогалину в державному секторі, яка день у день ширшала, що їх цілком влаштовувало.

Родичка хазяїв, висока, кістлява жінка, як на свої роки дуже елегантна й ще дуже деспотична, гучно розповідала, як їй лише дивом пощастило уникнути зіткнення, коли вона їхала сюди своєю мишастою «маздою-323».

— Уявляєте: їду за всіма правилами правою смугою, а тут мене раптом випереджає «Ікарус» і випльовує просто мені в очі хмару чорного диму! Вікно в мене було опущене, і я втратила контроль над кермом. Якось пощастило — не зіткнулася.

— В «Ікарусі» вихлоп з лівого боку! — заперечив Дарек, розсудливий шестирічний хлопчак.

— Помовч! — цитьнув на сина господар. Він не хотів ясувати стосунки з тіткою дружини, тож ґречно сказав:

— Шкода, що дядько не приїхав… Як йому працюється?

— Мій чоловік не працює! — погордливо відрізала тітка. — Мій чоловік обіймає посаду!

Дарек вибухнув сміхом й шаснув під стіл, щоб його не примушували пояснювати свою поведінку. Він не терпів гостей. Батько непомітно дав йому стусана, й хлопець поплентав у куток кімнати, прилаштувавшись ближче до торта. Потім, користуючись із того, що дорослі захопились розмовами й тостами, заходився потихеньку до нього прикладатись. Торт повільно, але неухильно танув.

Десь опівночі гості почали розходитись. Пасовські вийшли останніми, бо Дануті закортіло наодинці обговорити з господинею щось дуже важливе, й вони сховались у кухні. Казик зітхнув, йому хотілось спати. Та що робити, перечити дружині було незручно, тому він умостився в кріслі і без особливого інтересу слухав спогади підпилого хазяїна про дитинство. Він геть сп'янів, белькотав щось цілком незрозуміле, та Казимир Пасовський його й не слухав.

Нарешті Данута з'явилася на порозі кімнати й почала цілуватися з приятелькою. За кілька хвилин Пасовські вже сиділи в сірому «опель-рекорді». Казимир вів машину мовчки. Привабливе обличчя його дружини раптом постарішало, вона зблідла, очі пригасли.

Вдома Казимир старанно позамикав двері на кілька іноземних замків, роззувся, скинув піджак і розв'язав краватку. Потім відчинив у спальні вікно, щоб упустити трохи прохолоди. Коли ввійшла Данута, він навіть не озирнувся.

— Дай мені десять тисяч, — тихо озвалася жінка.

— Навіщо? — огризнувся Казик, утупившись у безлюдну вулицю.

— В барі зіпсувалася кавоварка. Пусте начебто, але ремонт коштує дорого. Крім того, необхідно десь придбати лимонного або апельсинового соку. Зараз спекотно, відвідувачі вимагають прохолодних напоїв.

Він обернувся й мовчки глянув на дружину. Переляканій жінці здалося, що він шмагає її очима, — такий у них був вираз. Наче вони були з блакитної твердої холодної криги.

— Якщо бажаєш, щоб я й далі працювала в барі, тобі не слід постійно відбирати в мене всі гроші, — стомлено сказала Данута. — Утримувати бар стає дедалі важче, я не можу обходитися без грошей. Бар, звичайно, дає прибутки, але…

— Не вчи мене! — гримнув Казик. — Я знаю, що й скільки дає бар! Ти ж сама готуєш каву — то чом не дбаєш про кавоварку? Була б уважнішою, то вона не зіпсувалася б!

Данута знизала плечима. Їй остогидли ці постійні суперечки за гроші, бо чоловік виділяв мало, а за кожним ремонтом лютував, уважаючи це дурною витратою.

— Я ж не дорікаю тобі цією… Монікою, — сказала вона, на перший погляд — без усякого зв'язку. Казик побуряковів од гніву, хлюпнув собі трохи віскі, долив содової й випив.

— Тобі що, розлучення потрібне?! — роздратовано вигукнув він. Розлучення він не бажав з різних причин, до того ж знав, що Данута і сама того не схоче. По суті, вона не вміла бути самостійною, її покірлива натура просто неспроможна була йти чомусь наперекір, з кимось воювати, торувати собі шлях.

— Ні, — із зусиллям відповіла вона. — Але… чи не могли б ми продати бар? Він мене виснажує.

— Що таке «виснажує»? Я теж працюю. Тобі тридцять шість років, ти маєш коняче здоров'я… Та, зрештою, бар мені потрібний.

— Мені здавалося, в тебе й так багато грошей, — сказала» вона, старанно добираючи слова. — Навіщо тобі ще й бар?

Він дивився на Дануту, примруживши очі. Здавалося, ця ситуація навіть його бавить.

— Ти вже не вперше намагаєшся почути, скільки в мене грошей, — відповів він. — Тому — й тож не вперше — попереджаю: задавати такі запитання не слід. — Він трохи помовчав, знову ковтнув віскі й додав легким, майже жартівливим тоном: — Бувши тобою, інша почувалася б на сьомому небі! Часи зараз важкі, ненадійні, люди цілими днями вистоюють по чергах, недоїдають, мерзнуть… А ти маєш усе, що душа зажадає, живеш, наче передвоєнна міщанка. Мені від тебе потрібно лише одне: щоб ти порядкувала в барі. Готувала каву. Посміхалась відвідувачам.

— Знаю, — гірко відповіла вона. — Вже віддавна тобі більше нічого від мене не потрібно… Барменша!

Він образливо розсміявся й вийшов з кімнати.

РОЗДІЛ 7

Словесний портрет був, власне кажучи, нікчемний: високий чоловік у великих темних окулярах і чорній шкіряній куртці. Має машину: зеленого «фіата-125», пооббиваного, з прим'ятим крилом і майже новими покришками. Коли Щенсний звернувся з цими даними до офіцера служби руху, той не засміявся просто йому в обличчя тільки через те, що був лише свіжоспеченим поручиком, а сміятися над майором було незручно.

— У Варшаві зареєстровано близько півмільйона приватних автомобілів, — сказав він. — Зокрема, якщо не помиляюсь, понад сто двадцять тисяч «фіатів-125». А ви певні, що це був мешканець столиці?

— Нічого я не певний, — зітхнув Щенсний. — Це міг бути навіть іноземець, який добре володіє польською мовою. Ну, це я, звичайно, теоретизую.

Він хотів був спитати, скільки серед тих «фіатів» зелених, але лише махнув рукою й вийшов. І все-таки цей опис розіслали по всіх міліцейських установах країни. По-перше — тому, що Щенсний мав добрих знайомих у відділі карного розшуку Головного управління, а по-друге, він затявся знайти вбивцю Данієля Мрозіка. Щенсний підсвідомо відчував, що хлопець загинув цілком безневинно.

Отже, опис розійшовся по країні. На другий день до майора зателефонував прокурор Бялецький. Вони зустрілися, й прокурор, виймаючи повідомлення і власні нотатки, сказав:

— Не знаю чому, товаришу майор, але ваш опис асоціювався в мене з людиною, яку я нещодавно допитував. Це Ян Завадовський; ідеться про шантаж, крадіжку наркотиків і так далі. Отже…

— Я трохи знайомий з цією справою, — перебив його Щенсний. — Це той, що хотів накласти на себе руки?

— Так. Отже, Завадовський нарешті зізнався, що був шантажований, і описав цього шантажиста так… хвилиночку, зараз знайду… — прокурор нишпорив по кишенях і нотатках. — … Ось воно! Він сказав так: з таксі вийшов якийсь високий чоловік у темних окулярах, капелюсі, плащі з відкоченим коміром. І далі: «З'являвся він зненацька… завжди в темних окулярах, що майже цілком закривали обличчя».

— Цікаво, — буркнув Щенсний. — Ніяких даних про машину?

— Ні. В усякому разі, Завадовський про це не згадував. Точніше, першого разу шантажист приїхав на таксі. А потім вони зустрічалися десь на околицях, уночі, за обставин, гідних пригодницького фільму. — Бялецький на мить замислився. — Я не певен, чи це не витвір буйної фантазії Завадовського.

— Гадаєте, Данієль Мрозік теж міг бути шантажований? Та ще й тією ж особою?

— Не виключено. Але послухайте далі. Два дні тому я спитав Завадовського, чи не нагадував йому шантажист когось із знайомих. Він довго крутив, ухилявся, заперечував і навіть обурювався. Проте зрештою після багатьох вагань визнав, що ця людина чимось нагадувала йому власника бару в центрі міста, такого собі Казимира Пасовеького.

— Вони знайомі?

— Не зблизька. Завадовський досить часто там обідав. Взагалі баром керує його дружина, а Казимир Пасовський лише зрідка туди заглядає. Завадовський бачив його зо два рази. Вони не розмовляли, приводу для знайомства не було та й потреби теж. Я розумію — надто вже це хиткі підстави, щоб цікавитися Пасовським.

— Усе ж спробую, — відповів майор. — Треба буде придивитися до нього бодай здаля. І дуже обережно, щоб випадково не скривдити безневинного. Я розумію, що зараз, влітку, високих чоловіків у темних окулярах на вулицях Варшави можна побачити безліч. Навіть у нашому управлінні знайшлося б кілька, та й у прокуратурі теж. Обидва розсміялися, потім Щенсний спитав:

— А голос? Чи Завадовський порівнював голоси Пасовського та того шантажиста?

— Я питав, але він нічого путнього відповісти не міг.

Щенсний поцікавився-таки Пасовським. У відділенні міліції йому дали якнайкращу характеристику. З неї випливало, що це людина спокійна, в якихось авантюрах не замішана, політично нейтральна, уривками працює в барі, яким керує його дружина Данута. Інколи Пасовський підробляє у фінансовому відділі артілі «Шкарпетка», допомагаючи бухгалтерії складати звіт. Пасовський любить розважатися, п'є помірковано, загалом завжди привітний, користується загальною прихильністю. Тут зроблено примітку: особливо жінок.

Там же були детальні анкетні дані, домашня адреса, відомості про його «оиель-рекорд» (записаний на дружину), про дві поїздки за кордон, та й годі.

— Крім дуже розпливчатої підозри Яна Завадовського, є ще якийсь привід, щоб цікавитися Пасовським? — спитав Щенсний свого шефа.

Данилович знизав плечима.

— Тобі немає чого робити? — відповів той запитанням.

Зичливість Оператора здавалась непідробною: скупник був йому потрібний. Якщо скупника посадять, то він утратить будь-яку вартість для рудого злодія, більше того — навіть стане загрозою: може щось бовкнути при допиті.

Саме через те, підслухавши певну розмову, Оператор вирішив негайно відвідати скупника. Щоправда, попередньої домовленості не було, і кілька днів скупника не щастило застати вдома. Це не дуже бентежило злодія, бо він знав: Ураж часто виїздить у справах. Нарешті наприкінці серпня, пізно ввечері, рудий побачив світло у його вікні на третьому поверсі.

Відвідини трохи здивували скупника, але він прихильно ставився до Оператора; їх наче пов'язувала ледь помітна нитка симпатії. Злодій не думав над тим, звідки це взялося, але нічого не мав проти, прихильність Уража полегшувала стосунки.

Він увійшов легким котячим кроком, окинув поглядом брудну кімнату, сам собі ствердив, що в ній начебто нічого не змінилося, і, заспокоєний, сів до столу.

— Я прийшов вас застерегти, — почав він без зайвих церемоній. — Ота шльондра з третього поверху має на вас зуб, за віщо — не знаю. Збирається донести на вас.

Темне зморшкувате обличчя скупника ледь помітно здригнулося. Він поправив окуляри, але мовчав, чекаючи, що ще скаже гість.

— Я трохи розпитав людей, — вів далі рудий, — кажуть, жорстока, завзята, озлобилася на вас. Можна було б її вгамувати, тільки ж почнеться непотрібна балаканина, нишпоритимуть, винюхуватимуть — навіщо це нам? Можна вивезти за місто й там уколошкати. Що ви на це?

Ураж заперечив рухом голови.

— Якщо вона вже почала базікати, — озвався він, — то хто гарантує, що досі не донесла? А тоді підозра впаде на мене.

— Теж вірно. А що ви тій лахудрі зробили такого, що дере горлянку?

Ураж сумно посміхнувся.

— Нічого. Розумієш? Саме нічого не зробив.

Оператор блимнув і розреготався.

— Еге ж. Це найпослідущіша шльондра; як на неї хтось і поласиться, то хіба що зоп'яну.

Він спохмурнів, нервово потер щоку.

— З такою мати справу — все одно що мавпі дати бритву, — пробурмотів він. — Що ж робитимемо?

— Виїду на якийсь час. Повернуся, коли все втихне.

— От холера! Кому ж я речі приноситиму? — забідкався рудий.

— Усе добре ховай і чекай на мене, А є ще ж і Римпол, і Олєк-директор. З тими двома можеш мати справу, доки я повернуся.

Вони попрощалися, й Оператор пішов.

Задуманий план почав його захоплювати. Все мало бути розігране як по нотах. Другого серпня, у вівторок, було тепло. В країні прокотилася друга хвиля страйків, почалася продовольча блокада на Узбережжі[8], плюндрування кладовищ, поширювалися де тільки можна тисячі ворожих листівок, плакатів, брошур; дедалі більших збитків зазнавало виробництво. Та не це хвилювало скупника, бо він мав усе, що душа зажадає. Клопоти держави не були його клопотами.

Свій сценарій він почав утілювати в життя годині об одинадцятій ночі. Насамперед затяг вікно фіранками, перевірив, чи надійно замкнені двері. Потім викинув на підлогу те нечисленне вбрання та білизну, що були в примітивній шафі, побив посуд, поперекидав стіл та стільці. Тоді скинув з ліжка постіль, кілька разів штурхнув ногами матрац, розпанахав його, випустив пір'я з подушок, однак усе це він робив обережно й тихо.

Коли кімната набула такого вигляду, наче в ній шаленів п'яний розбишака, Ураж сів на край столу, витяг з кишені маленького, але дуже гострого ножа, а з торбини — вату й бинт, потім зняв рукавички, закасав лівий рукав светра, зціпив зуби й прорізав шкіру, стежачи, щоб не пошкодити сухожилля. Зацебеніла кров. Скупник рясно зросив нею постіль, матрац, підлогу, покапав у передпокої, на стіни, в раковину. Потім критично усе оглянув, наклав вату, примотав бинтом, натяг рукав светра й вилаявся від болю. Закривавлену сорочку сховав до торби, цей реквізит мав стати в пригоді пізніше. Потім знов одяг рукавички й видобув з торби в кутку дві пари чоловічих черевиків, різних за розміром і фасоном.

Тепер належало виконати важку, але дуже важливу справу, бо, зроблена погано, вона могла все зіпсувати. Він зняв свої черевики й лишився в самих шкарпетках. Дуже обережно, стежачи, щоб не ступити туди, де чимраз темнішали плями крові, скупник ходив кімнатою й у різних місцях ставив на криваві плями то те, то те взуття, яке видобув з торби. За кілька хвилин він оглянув підлогу й задоволено кивнув. Тепер можна було уздріти виразні відбитки двох пар черевиків — наче тут ходило двоє чоловіків, не звертаючи уваги на кров.

«А було їх двоє — злодій і вбивця», — пробурмотів Ураж і зареготав. Він і досі ходив навшпиньках й стомився. Потім провів «чужі сліди» через передпокій носками до виходу. На сходах відбитки взуття мали право урватися, зникнути. Тепер він укинув обидві пари в торбу, додав туди своє взуття і, трохи поміркувавши, пошпурив у куток, де лежали торби з різним мотлохом, паспорт на ім'я Якуба Уража, не забувши перед тим заплямувати його кров'ю.

Порізана рука пекла й починала клякнути. Він знову сів на перекинутий стілець — належало перепочити, водив очима по кімнаті, намагаючись уявити себе на місці міліціонерів. Чи не забув чого? Вони мусять переконатися, що на Якуба Уража напали, що його пограбували й убили. Бракувало приводу, з якого вбивці забрали труп із собою.

Ну, припустімо, Ураж був ще живий і пообіцяв розкрити схованку з грошима, якщо йому подарують життя. Тоді вони винесли його, вкинули в машину й поїхали. А що далі — побачимо.

Він підвівся, взяв торбу, погасив світло. Північ минула, почав сіятися дрібний дощик. Хитромудрі ключі від вхідних дверей Ураж жбурнув на диван, більше потреби в них не було. Виходячи, лишив двері трохи прочиненими. Тихо, в шкарпетках, збіг по сходах, тильною брамою пройшов на друге подвір'я. В замаскованому гаражі, перебудованому із старого сарая, він тримав зелений «фіат». Обережно проїхавши гомінкі вулиці, він аж на околицях міста дав газу.

За годину скупник зупинився біля лісу. Тут берег стрімко спадав до річки — метрів щонайменше сім-вісім. Ураж вийшов і озирнувся. Дощ перестав, довкола не було живої душі, порожньо й тихо. Відчинивши багажник, скупник дістав чисту сорочку, сірий фланелевий костюм, спортивне взуття, шкарпетки, краватку. Швидко перевдягся, старе дрантя сунув у торбу, де вже лежали три пари черевиків. Закривавлену сорочку кинув на сидіння машини, щоб і там лишилися сліди крові, але нічого не вийшло — кров уже встигла висохнути.

Ураж завагався. Що ж робити? Не зривати ж пов'язку й знову роз'ятрювати рану? Нарешті він прийняв рішення: уколов собі палець і вимастив ним сидіння; здавалося, наче хтось тільки-но віз свіжозарізаних курей. Ключі скупник лишив у замку, фари вимкнув.

Поклавши в торбу два великих, заздалегідь приготованих камені, він підійшов до самого урвища, розмахнувся й щосили жбурнув свій останній реквізит у річку. Хлюпнула вода, й знову стало тихо. Він повернувся на дорогу. В кишенях піджака лежало все, що тепер могло бути йому потрібне: інший паспорт, пістолет, гроші, ключі від іншої квартири, документи на іншу машину. На нього чекав довгий шлях до міста.

Від цієї хвилини він і сам став кимось іншим. Уража було замордовано, вивезено і вкинуто до річки, він перестав існувати. Тепер його шукатимуть. Спочатку його, потім убивць. Не знайдуть ні їх, ні трупа. В середовищі злодіїв і грабіжників певний час ходитиме добрий десяток версій щодо короля скупників, який раптово зник; можливо, його прибрали конкуренти. Потім усе стихне, про нього забудуть, і лише один з них, рудий злодій, чекатиме. Але Якуб Ураж більше ніколи не повернеться…

Рано-вранці наступного дня на четвертий поверх прослизнув дрібний вуркаган, фахівець з крадіжок через балкони. Він ніс для короля скупників золотого персня, обручку й намисто. З чого саме воно було, злодюжка не знав, проте, на його думку, воно мало велику вартість.

Побачивши прочинені двері, він здивувався, потім перелякався і про всяк випадок втік. Внизу він зустрів стару перекупку, що саме йшла до магазину по хліб. Вони були знайомі, й вуркаган спитав, чи не знає вона, що сталося в пана Уража.

— А що мусило статися? — неприязно буркнула вона.

— Бо в нього двері відчинені.

— Ну й дурний же ти, Манеку. Як відчинені, то піди й подивись.

— Правда… — зніяковівши, погодився він і знову побіг нагору.

Але те, що він побачив ще в передпокої, перевищувало його психічні можливості, якщо в такої людини взагалі була психіка. Він боявся крові, в лікарні завжди непритомнів від звичайного уколу. Квартира Якуба Уража справді мала жахливий вигляд, але злодюжку перш за все непокоїло, що буде, як його тут застукають? Зараз же з'явилася й інша думка: скупника хтось обікрав, квартира порожня, нічого в ній немає… Чи, може, ще є?

Отак, розриваючись між страхом, слабістю й жадобою, він мужньо подолав два перших почуття й ускочив до помешкання. Такі стрибки були необхідні, якщо він не хотів лишити слідів: Манек знав дещо з криміналістики. Його довгі гнучкі пальці спритно пробігли матрацом та мішками в кутку, дослідили шафу й усі закапелки в квартирі. Що більше шукав, то більше хмурнішав: невідомий колега зробив свою справу чистісінько.

«Хто б це міг бути?» — подумав вуркаган, уже збігаючи сходами. В брамі нікого не було, однак найближчих дружків слід було повідомити. Опівдні дуже кружним шляхом звістка докотилася до сержанта-дільничного. Він пішов до квартири Уража, але всередину не заходив, лише глянув з порога, потім зачинив двері і повернувся до своєї дільниці, щоб зателефонувати куди треба. При цьому він додав, що в нього склалося «дивне враження». Капітан Кренглевський з Варшавського управління не звернув уваги на це зауваження; висновки з побаченого він волів робити сам, без підказки.

Слідча група копирсалася в пограбованій квартирі до самого вечора. «Враження» дільничного начебто підтверджувалися. На перший погляд справа виглядала досить типово. Господаря пограбували, причому напасники — сліди вказували, що їх було двоє, — настирливо щось шукали, не шкодуючи ні меблів, ані посуду. Розчаровані й люті, вони взялися до своєї жертви. А господар, можливо, в надії врятувати хоча б життя, погодився відвести їх у місце (це, звичайно, була лише гіпотеза), де сховав свої скарби. Отже, вони пішли. Куди? Де знаходиться Якуб Ураж, чий скривавлений паспорт зараз уважно розглядав Кренглевський?

— Він не йшов з ними, — сказав технік, спеціаліст із слідів, — його винесли. Ось, бачите, товаришу капітан? До дверей ведуть сліди лише двох пар взуття… Щоправда… — Він замислено похилив голову, потім став навколішки біля темних плям.

— В чому справа?

— Ті двоє ходили приміщенням якось напрочуд легко, наче кожен важив не більш як по десять кілограмів. Ну, може, я й перебільшую, але, товаришу капітан, на мій погляд — це не справжні сліди.

— Як це так?

— Ну, скажімо, так: хтось тримав черевики в руках і прикладав до плям крові.

Кренглевський зацікавлено придивився. Це наштовхнуло його на іншу думку: а чому, власне, в приміщенні такий безлад? Чи справді тут відбулось пограбування? Ну навіщо, скажімо, було бити посуд? Для помсти або з люті? Нерви не витримали? Аналіз плям покаже, зрозуміло, чи це взагалі людська кров…

— Ви знаєте цього Якуба Уража? — звернувся він до дільничого, який стояв у дверях. — Хто він?

— Не скажу, щоб я знав його добре, — відповів сержант. — Ми зо два рази зустрічалися, перемовились кількома словами. Знаю лише, що він пенсіонер, інвалід, здається, сухотник. Вдома у нього завжди було спокійно, ніяких скандалів, до нього майже ніхто не приходив. Чи, може, я не помічав?.. А скарг на цього я також не отримував.

— Він тут мешкає менше року, — ствердив капітан, переглядаючи паспорт Уража. — Отримав квартиру через житловий відділ?

— Так. Перед ним тут мешкала одна бабуся, але вмерла. Потім оселився він.

— Мав ордер?

— Здається, мав… — знітився сержант. — Я досі не цікавився; розумієте, в мене важка дільниця, мушу перш за все займатися тими, хто завдає найбільших клопотів. А таких тут безліч..

Група зробила все належне. Опечатала двері, замки яких здивували Кренглевського як кількістю, так і витонченістю роботи. Квартиру, що виглядає, як підпільний шинок чи лігво алкоголіка, так не замикають… Однак, оскільки труп не було знайдено й живісінький господар міг з'явитися будь-якої миті, капітан передав ключі двірникові й доручив йому: якщо з'явиться Ураж, то нехай прийде до комісаріату.

Кренглевський поїхав до палацу Мостовських[9] і застав там майора Щенсного й шефа.

— Знайшовся той зелений «фіат»! — радісно повідомив Щенсний. — У ньому є сліди крові, й навіть свіжі.

— Зажди-но, — капітан перебіг поглядом донесення, — а що, як тим «фіатом» вивезено Уража?

Кренглевський розповів про все побачене в квартирі на Празі й додав, ніби хтось із мешканців помітив, як вночі з подвір'я виїжджала зелена машина, а саме в такій машині: двірник не раз бачив Уража.

— Труп у машині не знайдено, — сказав майор. — Але все Свідчить про те, наче в ній везли поранену або й мертву людину. Ага, там ще знайшли закривавлену чоловічу сорочку… — А звідки вам відомо, що саме це й є той розшукуваний «фіат» з покришками від «Лади»? — недовірливо спитав Кренглевський. Щось занадто легко все збіглось — наче підстроєне.

— Ну, точно нам, звичайно, невідомо. Але опис схожий: зелений «фіат», прим'яте праве крило, пооббиваний правий бік, майже нові покришки і, що цікаво, нові фари. Так наче власник нещодавно їх змінив. А пам'ятаєш, інженер Вишновський розповідав про особливі фари, чи то датські, чи шведські? Припускаю, що вбивця Мрозіка змінив не лише номери, а й фари.

— Хвилинку! — капітан збуджено підхопився. — Це б свідчило, що саме Ураж убив того хлопця! «Фіат» — його машина! А тепер убито самого Уража…

— Помста?

— Стривайте, хлопці. Не гарячкуймо, — застеріг Данилович. — Ми дуже докладно вивчили оточення Данієля Мрозіка. Серед його знайомих не було пенсіонера Уража. А якщо вже дійшло до вбивства, то вони мусили знатися. Щенсний, треба ще раз порозмовляти з батьками Мрозіка. Доведеться вам, хлопці, — він поглянув на офіцерів, — поєднати обидві справи. Доберіть собі ще кілька помічників. На нас чекає сила-силенна роботи. — Він трохи подумав, потім звернувся до Кренглевського: — Ну, в чому справа? Що тобі не до вподоби?

— Сліди, — буркнув капітан. — Й отой розгардіяш у його квартирі. Технік твердить, ніби сліди черевиків несправжні. А тіло? Якщо вони кинули машину біля лісу, то що зробили з тілом? Не помітно, щоб десь копали?

— Ні. Але тіло могли кинути в річку. Ось, подивися! — Щенсний розклав на столі знімки. — Берег стрімкий, до води сім метрів. Зараз там шукають, виловлюють сітками. Є й аквалангіст.

— Я їду на Прагу. Хочу сам подивитись.

Вони поїхали втрьох, бо розповідь Кренглевського зацікавила й майора Щенсного. Зрештою, вони все одно мали працювати разом, коли вже справи було наказано поєднати. Взявши в двірника ключі, бо Ураж так і не з'являвся, вони зірвали печатку на дверях.

— Ти бач, які замки! — вигукнув Щенсний. — Або він тут щось переховував, або чогось панічно боявся. Може, це скупник?

Вони ввійшли до квартири; Три пари пильних очей ковзали по меблях, стінах, плямах крові, по скалках посуду й розпанаханому матраці.

— Що в тих мішках? — спитав Данилович.

— Дрантя, стара білизна, зношені черевики, — відповів Кренглевський. — Наче в лахмітника.

— З сусідами розмовляв?

Капітан знизав плечима:

— Спробував. Але ніхто не бажає говорити. Це одна зграя. Дві проститутки, підпільна шинкарка, двоє злодюжок з ринку… Решта залякана, це літні хворі жінки. — Він глянув у вікно й додав: — Саме в цьому сквері спалили «нису» із служби руху й покалічили сержанта, вмирає в шпиталі. У хлопця струс мозку, чотири ребра зламано, розбита нирка, та й ще багато чого… Кляті злодюги!.. Й лише один — пам'ятаєте? — лише один чоловік, старий партизан, кинувся сержантові на допомогу. А його поцілили каменем у скроню…

Капітан зблід, він дивився на сквер, наче заново переживав ту подію. Щенсний поклав йому руку на плече. Деякий час панувала мовчанка, потім полковник глухим голосом промовив:

— Я його знав. Він був у моєму підрозділі, носив кличку Сміливий. Набагато старший за нас усіх, колишній вчитель. Чудова людина! Після війни працював у школі на Охоті, потім вийшов на пенсію. Мав «Віртуті мілітарі»[10], «Партизанський хрест» і хрест «За відвагу». — Данилович зітхнув і додав: — Коли його вбили, йому саме виповнилося сімдесят один рік. Він до кінця лишився Сміливим…

* * *

Пізніше капітан Кренглевський не раз думав, що вся справа, позначена криптонімом «Пенсіонер», була не лише «дивною», як висловився сержант-дільничний, але й дуже заплутаною.

Коли разом із Щенсним вони підсумували все, про що досі довідалися, то виявилось, що сумнівів не викликають лише два факти: вбивство Данієля Мрозіка і зникнення Якуба Уража. Неодноразові зустрічі з батьками Данієля, його товаришами по роботі, родичами й знайомими в столиці та Старосюлках давали однакові наслідки: ніхто не знав Уража, ніхто ніколи не бачив, щоб Мрозік зустрічався з тим пенсіонером, ніхто навіть не чув од Данієля такого прізвища.

Можна було вважати, що ці двоє не зналися. Разом з тим що далі слідчі вивчали таємничу постать мешканця брудного притулку на Празі, то загадковішою вона ставала. В лабораторії Варшавського управління експерти незаперечно ствердили, що паспорт Якуба Уража — це просто досконала підробка. Людина, яку можна було побачити на знімку в паспорті, не існувала, точніше — не значилась у списках, її ніколи не реєструвало паспортне бюро чи бюро міграції населення. Підроблено не лише штамп прописки, але й назву місцевості, де Якуб Ураж начебто народився, — в Польщі такої просто не було. Слідство показало, що Ураж не фігурує в списках пенсіонерів і в спілці інвалідів також не перебуває.

Яким же дивом він оселився в державній квартирі? Хто видав йому ордер? За переказами, начебто існували якісь віддалені родинні зв'язки між ним і попередньою мешканкою, майже дев'яносторічною бабою, яка померла в листопаді минулого року. Казали, ніби Ураж, а точніше — чоловік, що так себе називав, був її племінником, опікувався нею, відвідував, інколи ночував у старої, ну, так потім і прописався. Формальностей ніхто не додержував, а потім усе забулося, пішло в непам'ять, як багато інших буденних справ, що зблякли під тиском наростаючої соціальної драми. Змінювались люди на посадах, від найвищих до зовсім незначних, гинули документи, припинив діяльність державний і громадський контроль… Ніхто не мав на це часу, люди дискутували, й дискусії найчастіше замінювали їм щоденну працю.

Чи був Якуб Ураж родичем померлої бабці?

— В мене починає виникати сумнів, чи справді він існував, — пробурмотів Щенсний, коли вони чи не всоте вивчали можливості вбивства Уража.

Кренглевський похитав головою.

— Хтось, без сумніву, існував, — відповів він. — Його бачив двірник, бачили інші люди. Спав же хтось у тій квартирі на брудній постелі, готував собі їжу, ну й перш за все хтось мав же поставити оті хитромудрі замки. Бачили ми також і чиюсь кров. І в приміщенні, і в машині. Стривай! Чи я тобі казав, що технічний паспорт машини теж фальшивий? Проте машина стояла на подвір'ї, в старому сараї, і в цій машині бачили Уража.

— Кров, як показав аналіз, є людською, групи ABB. Порівняльного матеріалу в нас немає, бо не маємо ані трупа цієї людини, ані її самої. В річці поки що нікого не знайшли. Хоча… там швидка течія і його могло віднести досить далеко.

— Кого могло віднести?

— Вбитого. Або… — Щенсний замислився, покутуючи губу. — Слухай, якщо погодитися з твердженням нашого техніка, нібито сліди черевиків у квартирі — це липа, то належало б зробити висновок, що Ураж інсценував смерть і десь переховується.

— Ти знов кажеш «Ураж»! А слід було б казати — «особа X», яка називала себе цим прізвищем. Ми ж абсолютно нічого про неї не знаємо. Ну, гаразд, приймімо твою гіпотезу про інсценізацію смерті. В такому разі треба шукати в річці чи лісі дві пари чоловічого взуття. Того взуття, з допомогою якого Ураж — поки що мусимо його називати так — зробив фальшиві відбитки слідів у квартирі. Надто спритний тип! Жив на самих фальшивках! От і виникає головне запитання: навіщо він це робив? Адже його будь-якої миті могли викрити, ув'язнити. Мусив мати для цього істотну причину, щось таке робити саме в тій квартирі, облагоджувати там якісь справи. Може, це дійсно був скупник, як ти кажеш…

— Якби становище в столиці було іншим, ми б одразу довідалися про Уража багато чого. І без труднощів. Але в наших колег на Празі руки дедалі дужче зв'язані. Ось чому в них, як, зрештою, й у цілій країні, зменшується кількість викритих злочинів. — Він зморщився й махнув рукою. — Гаразд, поїхали далі, треба робити своє… — Він урвав себе, бо настирливо задзеленчав телефон. — Щенсний слухає… Що? Мішок?.. І черевики?! — Він, посміхаючись, глянув на Кренглевського. — Три пари, не дві? Цікава… зачекай, зараз там будемо. Тобто негайно виїздимо.

Він жбурнув трубку й підхопився.

— Їдьмо до річки! Аквалангісти виловили торбу чи мішок з трьома парами черевиків і ще якимось дрантям. І уяви — недалеко від місця, де знайшли «фіат».

Офіцери збігли на подвір'я, де Щенсний припаркував свого «малюка», й поїхали на північ. Дорогою капітан Кренглевський намагався розв'язати питання, чому знайдено три пари взуття, а не дві. Вони дійшли згоди, що, мабуть, Ураж підклав до двох пар ще й власні черевики. Адже «дрантя», як сказав Щенсному по телефону керівник пошуку, — то поношений одяг, шкарпетки, білизна й старий капелюх.

— Ясно, він перевдягся, — сказав майор. — Отже, мав у машині другий костюм та білизну; гадаю, й інший паспорт та всі потрібні документи… Хочеш знати мою думку? — рвучко обернувся він до Кренглевського, а той злякано вхопився за кермо, й «малюк» пішов вихилясом. — Та не бійся, на дерево не наскочимо. Я вважаю, цей тип зараз виступає під цілком іншою личиною. Він може виявитись елегантним, пристойно вдягненим чоловіком, мати десь пристойну квартиру, нову машину й навіть добру посаду.

Ліс височів над стрімким берегом, над широким плесом річки. Офіцери під'їхали з боку села. Вже здалеку було видно дві машини — патрульну й вантажну, біля яких товклося кілька осіб. «Малюк» відважно подолав калюжу, зо два рази підскочив на вибоях і зупинився біля вантажної з краном.

— Торба з речами потрапила в якусь розколину на дні, — казав поручик — керівник пошуку, супроводжуючи офіцерів до галявини, де було розкладено вміст виловленої торби, — тому сіті й не могли її підхопити. Це пощастило лише аквалангістові. Ось воно, подивіться… — Поручик показував одіж і взуття. — Людина, яка це носила, була або надто вбогою, або неохайною, або й те й те зразу. Тепер усе вже підсохло, можна оцінити якість і міру зносу.

— А черевики? — спитав майор, намагаючись на око допасувати одну з трьох пар до витягненого одягу.

— Черевики теж старенькі, їх дуже давно або й взагалі ніколи не лагодили.

— Можеш хоч приблизно описати людину, яка носила це дрантя?

Поручик трохи подумав.

— Високий, добре збудований. Я виписав тобі на картку розміри черевиків усіх трьох пар, бо не знаю — може, він носив і трохи завеликі, й саме по нозі… А ось елегантним він напевне не був!

— Може, ти й помиляєшся, — пробурмотів Щенсний, але так тихо, що поручик цих слів не почув і повів далі:

— Сорочку ви начебто знайшли у машині, отже, розміри в тебе є. Піджак та штани — це, як кажуть, хто до лісу, а хто к бісу. Ні фірмових етикеток, ані ярликів пральні. Якість середня, елана з домішкою вовни. Капелюх наче з опудала знятий. Торба пластикова, вітчизняного виробництва. Дірява, тому й одяг змокнув.

— Жодних документів, дрібничок?

— Нічогісінько більше. Я шукав плями крові, не знайшов, але треба звернутися до експертів з лабораторії. Відвезеш це лахміття туди?

— Ні, в «малюка» я його не зможу вмістити. Привези до управління сам, у тебе ж великий «фіат». І повідом мене, коли з'явишся.

У квартирі Якуба Уража було зібрано досить багато відбитків пальців. Більшість належала одній особі, й можна було вважати, що то був хазяїн. Однак техніки ще знайшли відбитки щонайменше трьох інших людей. Деякі були досить виразні, інші — слабкі, затерті. Коли Щенсний спитав експерта щодо статі цих трьох, той знизав плечима й зацитував уривок з «Криміналістики» професора Бруно Холиста, де було сказано, що такі оцінки «… або в принципі неможливі, або потребують додаткових деталей».

— То й шукай, магістре, тих деталей! — роздратовано наказав Щенсний. — Ти ж розумієш — у квартирі, де ніколи не відчиняли вікон і не прибирали, створено просто-таки ідеальні умови для дослідження підлоги, фарби на меблях і навіть крові. Дощ їх не змив, вітер не здмухнув. Ну добре, добре, я жартую. Постарайся, чоловіче! Для мене це дуже важливо.

Експерт любив майора, тому справді постарався, оскільки ж був добрим фахівцем, то окреслив трьох «незнайомих» як чоловіків, найімовірніше — молодих, з делікатною, добре доглянутою шкірою на пальцях, особливо в одного.

— Злодії, — констатував Кренглевський. — Пошукаємо в дактилоскопічних картах.

— Або злодії, або музики, — зауважив експерт. — Такі пальці бувають у піаністів, скрипалів… А от у гітаристів шкіра на пальцях потовщується.

— Тоді вважатимемо, що до Уража жоден гітарист не приходив.

— Може, я й помиляюсь, — незворушно, наче сам собі, говорив експерт, — але отой, з делікатними пальцями, мусить бути рудий. Як його знайдете, то скажіть, чи мав я рацію.

Майже зразу пощастило натрапити на іншого гостя Якуба Уража. За картотекою, він мав багате минуле. Двадцятитрирічний Вальдемар Козік, попросту Мандоліна, дарма що не грав на жодному музичному інструменті, чотирнадцять разів ставав перед судом за грабунки, крадіжки і хуліганство.

Козік мешкав на Маримонті[11], був одружений, мав дітей, раз на тиждень лупцював свою благовірну, а як напивався — то й частіше. Вона не лишалася в боргу, і коли доходило до бійки, то в кімнаті ширяли тарілки, ніжки від стільців, черевики — усе, що трапляло під руку. В такі часи призвичаєні сусіди на день або два забирали до себе їхніх дітлахів. Потім подружжя доходило згоди, діти вертались додому, й певний час, щоправда, короткий, панував спокій. Теоретично Мандоліна працював на різних будовах, практично ж — крав, спочатку де та як доведеться, потім, набравшись досвіду, заздалегідь намічав об'єкти крадіжок.

Дільничний поінформував Щенсного, що саме зараз Козіки перебувають у стані війни, а діти в сусідів. Краще за все під'їхати патрульною машиною до кіоска, а звідти трохи пройти пішки, бо як подружжя побачить міліцію, то враз укладе перемир'я і кудись чкурне. Приходити треба десь на світанку, коли вони вже трохи потомляться від баталії й дріматимуть.

Так і зробили. Козікова була ще не така п'яна, аби не зрозуміти, що «забирають законного чоловіка», і страшенно розлементувалась. Міліціонери не реагували, знаючи, що нічого з нею не вдієш. Та коли Мандоліну вже виводили з дому, жінка раптом замовкла, щось собі зметикувала й крикнула навздогінці:

— Як повернешся, то ще докладу, бо я не скінчила!

Вальдемар знехтував погрозу. П'яний, увесь у синцях, наставлених дружиною, він ліниво міркував, чому його забирають і чи не підклав йому свиню котрийсь дружок. Опинившись у відділенні міліції, він трохи прочуняв і спробував поводитися зухвало, та з того нічого не виходило — за спиною він не відчував підтримки агресивного натовпу, ніхто його не відбивав, не витягав з патрульної машини; про таке він колись розчулено оповідав скупникові. Згадка про скупника навернула його до іншої думки: наче він уже чув чи то про зникнення, чи навіть про смерть Уража. А може, злякався Вальдемар, скупника цапнули й тепер він виказує всіх постачальників?

Але обміркувати це Вальдемар уже не встиг, бо Щенсний і Кренглевський узяли його в роботу. Докази, тобто відбитки пальців, зняті у квартирі Уража, лежали на столі поряд з дактилоскопічною картою. Мандоліна був не аж такий дурний, щоб не зробити найважливішого висновку: скупник продає! В такому разі не було сенсу ускладнювати собі життя.

— Ну, ходив я до нього. Раз чи два, — промимрив він, утупивши очі в стелю. — Хіба заборонено?

— Для чого?

— Що «для чого»?

— Для чого ти туди ходив?

— А так. У гості. Яке ваше діло!

— Попрошу ввічливіше.

— А я не вмію розмовляти з мен… з міліціонерами.

— Звикнеш. Що ти носив Уражеві?

— Ой, велике тобі діло! Ну, годинника.

— Скільки годинників? Ну, кажи!

— Може, й три, не пам'ятаю.

— Скільки перснів?

— Та чи можу я все пам'ятати?!

— Скільки перснів?

— Ну… шість… чи щось біля того…

— Скільки браслетів?.. Скільки Ураж тобі заплатив?.. Хто ще йому носив?..

І так — кілька годин. Після цього Щенсний вже цілком ясно усвідомлював ситуацію. Ураж був скупником великого калібру. Він ховався на Празі, в брудній квартирі, скуповував у злодіїв коштовності й валюту. Але ким він був насправді? А перш за все — де він?

РОЗДІЛ 8

У паспорті Якуба Уража був знімок, хоча й не дуже виразний. Експерти з відділу документації Інституту криміналістики Головного управління міліції взялися до нього з такою ретельністю, наче мали справу, скажімо, із славнозвісними брильянтами. Не розкриваючи докладніше свого методу, бо кожен добрий фахівець має свої таємниці, — вони проробили з фотознімком кілька тонких експериментів, внаслідок чого Щенсний отримав кілька цілком відмінних один від одного зображень власника паспорта.

На одному він був у великих окулярах, що закривали йому майже пів-обличчя. На іншому — з вусами, як і в документі, але з більш виразними обрисами чола й щік. На третьому ця людина вже не мала ні вусів, ані глибоких зморщок на обличчі, так наче експерт проробив на ньому косметичну операцію.

І ось саме цей, третій, знімок, як пізніше з'ясувалося, став ключем до розкриття таємниці Якуба Уража. Щенсний показав усі три знімки прокуророві Бялецькому і попрохав привезти з в'язниці Яла Завадовського.

— Нехай подивиться, — сказав він. — Може, шантажист мав саме такий вигляд?

— Спробуємо, — погодився Бялецький.

Невдаха-самогубець подивився на розкладені фотографії без особливої цікавості, потім, однак, здригнувсь і пожвавішав. Він узяв знімок, де скупник був без зморщок і вусів, але в окулярах… Дивився уважно, відставив руку далі від очей, потім знову наблизив, перевернув знімок, наче сподіваючись, що на звороті знайде прізвище. Нарешті поглянув на прокурора, на офіцера й сказав:

— Це міг би бути він.

— Кого масте на увазі? — спитав Бялецький, не бажаючи підштовхувати його на потрібну відповідь..

— Людину, що продала мені фальшивий диплом, а потім шантажувала. — Він ще раз пильно подивився на знімок. — Це про нього я казав, що рухами і силуетом він трохи нагадує власника бару Пасовського. Але я його, боронь боже, не підозрюю! Хочу лише вказати на певну схожість, яку… якою… — він заплутався й змовк.

— На інших знімках теж є така схожість?

— Ні. Шантажист не мав вусів. І обличчя в нього, здається, було гладеньким.

— Та невже?

— Я ж казав, що ми зустрічалися лише мимохідь, у темряві або напівтемряві.

— А голос? — спитав майор. — Чи голос його теж нагадував власника бару?

Завадовський безпорадно знизав плечима.

— Я ж із Пасовським майже не розмовляв. Він дуже зрідка заглядав до бару, там усім керувала його дружина. А якщо навіть і заходив, то жодного разу не траплялось оказії… Тож порівнювати не можу.

Щенсний забрав знімки й поїхав до управління. Вони з Кренглевським знову міркували, що робити далі, і саме збиралися розіслати відбитки знімків до всіх управлінь, коли капітан раптом згадав:

— Ти пам'ятаєш справу про напад на професора Маруша?

— Того, що в нього вкрали долари? І напасник був у масці?

— Так.

— Гадаєш… — Майор подивився на знімки. — Але що тут спільного із скупкою або шантажем?

— Не знаю… Хотілося просто підійти з іншого боку. Треба поговорити з професором про його знайомих. Побачимо, чи назве він це прізвище.

— Яке — Ураж?

— Ні, Пасовський. Бо якщо так, то слід уважніше придивитися до цієї людини. Ти ж знаєш, як буває важко дізнатися щось про когось! Якщо людина не скандалить, не сиділа у в'язниці, якщо сусіди не скаржаться, то ти про неї нічого не довідаєшся.

Проте скептичний настрій Щенсного не минав.

— Нападів і грабунків у Варшаві зараз донесхочу. Чому тобі спало на думку зайнятися саме нападом на Маруша? Не бачу підстав.

— Для цього ж потрібно не більше години.

— Але ту годину ти вкрадеш у роботи, — обстоював своє майор. — Краще зразу кажи, що тобі кортить піти додому або заскочити кудись на каву.

— Нічого подібного! — Кренглевський починав злоститися.

— Ну, тоді хочеш блиснути геніальною ініціативою… Ач, який Мегре знайшовся!

Щенсний розреготався — і задоволений капітан поїхав до професора Маруша. Повернувся він, щоправда, аж за три години, але на його обличчі був такий переможний вираз, що майор відразу здогадався:

— Маруш знає Пасовського?

— Ще й як! — Кренглевський сів до столу й витяг сигарети. — Вони разом грають у бридж уже зо два роки. Але й це ще не все. Професор згадав: одного вечора під час гри зайшла мова про його нагороду, Пасовський тоді теж був присутній. Маруш, зрозуміло, нікого з тієї п'ятірки не звинувачує, але прізвища всіх мені дав.

Щенсний посміхнувся до приятеля:

— Маєш усі задатки, щоб стати Мегре. Один-нуль на твою користь. Я не вірив, що той напад може мати щось спільне з нашою справою, хоча… ми ще страшенно далекі від того, щоб приперти Пасовського доказами.

Вальдемар Козік — Мандоліна — виказав Оператора. І зробив це не так з елементарних заздрощів, я, мовляв, сиджу, то нехай і він не гуляє на волі, — як з розрахунку. Справа в тому, що рудий злодій колись упадав за його дружиною, та й вона була не від того. От Мандоліна й побоювався, що, поки він сидітиме, рудий унадиться до його квартири й користуватиметься усім, що там є, з жінкою включно.

Через те й виказав. Відбитки пальців, знайдені в кімнаті Уража, оті найделікатпіші, що, на думку експерта-криміналіста, належали рудій особі, були відносно свіжі й виразні. Так сталося, Оператор був останнім відвідувачем скупника перед його зникненням. У дактилоскопічній картотеці вони не фігурували, й рудий цим навіть пишався.

Захоплений удосвіта у власній квартирі, Оператор був безмежно здивований і без опору дозволив вивести себе на вулицю. В управлінні він уважно глянув на майора Щенсного, трохи побідкався над власною долею і вирішив розповідати правду. Точніше стільки правди, скільки можливо, щоб його не визнали брехуном.

— Прізвище?

— Даріуш Торовський.

— Псевдонім?

— Не маю ніякого, — ввічливо відповів він.

— Чим займаєтесь?

— Розводжу кенарів.

Щенсний подивився на нього, покивав головою.

— І де ж ви тих кенарів тримаєте?

— Власне кажучи, зараз маю тільки одного, бо інших розпродав. А той один у мене вдома. Я саме збираюсь докупити йому самицю.

— Ви знайомі з Якубом Уражем?

— Аякже! Він купив у мене пару. Я сам йому заніс… тижнів зо два тому.

— Ураж теж займається кенарами?

— Ні, що ви! Він інвалід, на пенсії. Зрештою, я його мало знаю.

Оператор сидів спокійно, руки чемно тримав на колінах, обличчя в нього було зосереджене. Рудий не знав, чому його привезли до управління. Почувши прізвище скупника, він злякався: невже Уража на чомусь прихопили? Однак він був впевнений, що міліція ніколи не знайде схованки, де він, славетний Оператор, тримав награбоване. Але він не знав, що ця схованка відома Козіку. Колись Мандоліна його підгледів, а робити це він умів досконало.

Щенсний через те й грався з ним у кенарів, що чекав наслідків обшуку. Нарешті до кімнати увійшов Кренглевський, а з ним і ще один офіцер. Капітан виразно глянув на Щенсного й поклав на стіл брунатну папку. Оператор глянув, почервонів і відчайдушно завовтузився на стільці.

— Ну, побалакали про кенарів, — сказав майор, — а тепер час поговорити про дещо істотніше. Отже, так. Даріуш Торовський, псевдонім Оператор. Брав участь у груповому пограбуванні — разом із Новаком і Кулецьким — ювелірного магазину на Маршалковській. А зараз подивимось, що в цій папці…

— То не моя папка! — застеріг рудий.

— Та невже? Ви живете сам, хіба не так? Папку було сховано під підлогою — там спеціально зроблений для неї отвір, — утрутився Кренглевський. — А зверху все було пречудово замасковано килимком. Треба визнати, що можна було б довго шукати й не знайти. Та коли мешкаєш на першому поверсі, то не завадить пам'ятати, що стороннє око може зазирнути у вікно.

Щенсний висипав на стіл кілька золотих браслетів, перснів, два дорогих імпортних годинники й чудове кольє з діамантиками.

— Я отримав це в спадщину по бабусі, — промимрив Оператор.

— Невже? Ви ж тільки-но казали, що це не ваша папка.

— Моя. Я сховав коштовності, щоб злодії не добралися. Бабуся була роду Любомирських[12].

Кренглевський пирхнув, одкашлявся й на мить вискочив з кімнати. Майор лише примружив вузькі чорні очі і незворушно сказав:

— Вітаю із шляхетними родичами. До речі, ваша бабуся по батькові звалася, — він зазирнув у нотатки, — Грушенькою, а по матері — Барановською. Але це не має значення.

Повернувся Кренглевський, а з ним експерт-ювелір, літній, сивий чоловік, поважний, з метким поглядом і щербатими зубами, через які він трохи шепелявив. Експерт підсів до столу, взяв лупу, докладно оглянув коштовності й констатував:

— Кольє з наших магазинів, конкретно — з Маршалковської або Нового Святу, ціна — сто двадцять шість тисяч злотих, виготовлено минулого року. Вкрадене в липні цього року, про що інформовано міліцію. Ці два браслети також наші, зроблені два роки тому. Вкрадені наприкінці минулого року. Цей браслет виготовлений приватним шляхом, срібло з напівкоштовними каменями, ювелірна майстерня на Волі, можу навести точнішу адресу. Нещодавно на цього приватника напали, в нього тоді забрано іноземну валюту, коштовності… І ще, здається, два золотих зливки.

— Він заявляв у міліцію?

Експерт примружив око:

— Навряд. Він торгує підпільно. Далі. Оці персні походять з наших майстерень і ще не надходили в торговельний обіг. Я вважаю, їх зроблено десь із місяць тому. Наскільки мені відомо, вони коштують тисяч шістдесят, як не більше.

— Дякуємо вам! — Щенсний потис експертові руку. Той ледь помітно всміхнувся, кинув погляд на рудого, попрощався й вийшов.

— Ну, то як будемо далі? — звернувся майор до Оператора, що сидів, похнюпивши голову. — Як там коштовності покійної бабусі?

— Ви взяли Уража? — Злодій волів переконатися.

— Тут питаю я, — урвав його Щенсний. — Скільки товару ви йому занесли і на яку суму?

До вечора Оператор тримався міцно. Щоправда, він охоче з'їв булку з ковбасою і напився чаю, але відмовлявся відповідати на найважливіші питання. А за чотири хвилини після сьомої раптом зламався. Зізнавсь у нападі на приватного ювеліра з Волі, інформацію про якого отримав од Уража. При цьому Оператор згадав дещо таке, що дуже збентежило обох офіцерів.

— Ураж знав, що цей приватник купив у якоїсь жінки дві золоті двадцятидоларові монети, царську десятку й золотий дукат. Ось я туди й подався. Взяв усе це… Й ще інше… обручки, персня. Ну й оцей срібний браслет.

— А де золоті монети?

— Я продав Уражу. Обручок він не взяв, він таких речей не бере.

— Звідки Ураж довідався про ті монети?

Оператор знизав плечима:

— Хіба я знаю? Може, був знайомий з тією жінкою? Він же мені про це не казав.

Спочатку ювелір з Волі ні в чому не зізнавався. Він уперто відхрещувався від будь-якої торгівлі валютою й золотом. Так, робить браслети із срібла, на це в нього є дозвіл, а валюта — нізащо в світі!

Тоді майор наказав привести рудого. Ювелір подивився на нього, збрижив лоба, намагаючись пригадати. Але обличчя того злодія він не бачив, бо рудий натяг був на голову панчоху. Отже, зараз ювелір байдуже відвернувся від нього.

— Впізнаєте? — спитав майор.

Оскільки це запитання нікому з них не адресувалося конкретно, обидва перезирнулися й Оператор глузливо посміхнувся.

— Він це носив у торбинці під сорочкою.

— Як… як це?! — Ювелір підхопився з крісла. — Це той?.. Це він?!. Він же хотів мене вбити! Він приклав мені ножа до шиї й скалічив! Ось, подивіться! — Ювелір сіпнув комірець сорочки, показав рубець. Обличчя почервоніло від гніву: — Ти, злодюго, віддай мені, що вкрав!

— Заспокойтеся й сядьте, — вгамував його Кренглевський. — Що він таке цінне у вас украв?

Коли очна ставка скінчилася й рудого вивели з кімнати, Щенсний звернувся до ювеліра, який і досі не міг заспокоїтися:

— Ви зазнали матеріальних збитків. Вас покалічено. Я вам співчуваю. Скажіть, будь ласка, хто продав вам золоті монети? Я маю на увазі ту жінку, що їх вам принесла.

Обличчя ювеліра набрало ображеного виразу, і він з гідністю відповів:

— Та жін… та дама — це моя близька знайома. Я не хотів би вплутувати її в цю справу. Вона ні в чому не винна.

Я купив у неї монети, бо вона вкрай потребувала грошей, до того ж — значну суму. Це був виключний випадок. І я зробив це з чисто дружніх міркувань.

— Обіцяю вам, що дама не зазнає ніяких прикрощів. І нагадую, що торгівлю золотом заборонено. Отже?…

В цю мить ювелір уявив, наче живого, того молодика, що приходив з Монікою, — пристойного, елегантного, стрункого. «Хай йому чорт, адже то був її новий коханець!» — подумав він, спалахнувши люттю.

— Це пані Кропінська, — неохоче відповів він. — Вона потім прийшла до мене вдруге з одним… ну, своїм знайомим. Вони хотіли, щоб я доплатив, хоча я дав їй дуже пристойну ціну.

— Вони приходили до вас уже після нападу?

— Ні, до.

— Який вигляд мав супутник Кропінської? То був її чоловік?

— Та де там! Директор Кропінський — статечна, поважна людина. А той… то був такий собі елегантний чепурун. Він мені не рекомендувався, то й прізвища я не знаю.

Треті знайдені в кімнаті Уража відбитки пальців було розшифровано значно пізніше, аж на початку жовтня. Саме тоді в одній з кімнат Варшавського управління Щенсний випадково побачив юнака, затриманого під час вуличної бійки. Йому ще не виповнилося двадцяти років. Очі хлопця бігали, а на руці було свіже татуювання.

— Поглянь-но, — сказав майорові колега, що вів допит, і показав витатуйований напис: «Фашистська еліта поширення тероризму»[13] — А в кишені, — додав офіцер, — він мав пов'язку із свастикою.

Щенсний прикусив губу. Боявся, що як не вийде негайно, то вибухне… Отак вразило його побачене. Але він стримався і лише пробурмотів колезі:

— Даси мені потім його відбитки пальців! — і вийшов, грюкнувши дверима так, що погано закріплена ручка полетіла на підлогу. Від цього йому трохи полегшало.

Відбитки пальців юнака збіглися із знайденими в Уража. Але майор відчував, що допитувати його не зможе, не зможе лишатись об'єктивним. Довелося це зробити Кренглевському. Виявилося, член «фашистської еліти» є дрібним злодієм, скоріше навіть посередником між справжніми злодіями та скупниками. В Уража він побував двічі або тричі, тому нічого істотного сказати не міг. Але спробував зацікавити капітана ідеологією тероризму. Кренглевський урвав цю розмову й відправив «терориста» в Службу безпеки.

— І що тим цуценятам у голову вдарило? — роздратовано питав він потім у Щенсного. — Вони ж поляки!

— Їх нацьковує Захід. Надсилає брошури, листівки, посилки… Є в нашій країні й такі, хто за долари, горілку, сигарети ладен запродатися будь-якому чужому урядові. І найбільше в цьому винні ми самі, наше суспільство. Не спромоглися виховати з цих юнаків — ну хай не з усіх, а хоч би з частини — справжніх патріотів. Ось і маємо результат. Але за день ми цьому не зарадимо, друже. Тому берімося знову до справи Якуба Уража. Не знаю, чи є якийсь сенс розмовляти з Монікою Кропінською.

— Та навіщо нам з нею розмовляти? А, розумію, ти подумав про високого молодика в темних окулярах, що з ним вона ходила до ювеліра. Чоловіче, але влітку такий вигляд має чи не кожен другий! Ми лише збочимо з правильного шляху. Досі нагляд за Пасовським нічого не дав. А тобі не спадало на думку, що Завадовський навмисне нам його підсовує?

— Можливо. Біда лише, що я цього правильного шляху поки що не бачу. Шукаємо вітра в полі — та й годі.

Інженер Вишневський одразу впізнав водія, якому замінив покришки. Впізнав на знімку, де той в окулярах і без вусів. Точнісінько так само повівся й Завадовський. Ювелір з Волі трохи зацікавивсь іншим знімком. Обличчя того «красунчика» він не запам'ятав, бо й не хотів пам'ятати, але йому здавалося, ніби той мав-таки вуса.

Три злодії одностайно показали на знімок з глибокими зморшками на обличчі, з вусами й у темних окулярах. Поза тим Оператор додав, що в Уража нервово сіпається обличчя, а інколи піднімається верхня губа. Траплялося, що він голив вуса. Всі троє були згодні в одному: він високий, трохи сутулиться.

— А Пасовський — чоловік стрункий, вусів не має, нервового тику теж, — зітхнув майор. — Ні, ми все ж таки стали, мабуть, на хибний шлях. — Він замислився, потім додав, наче сам собі; — Проте треба буде…

У барі в Данути Пасовської можна було попоїсти смачно і відносно дешево. Щенсний у цьому пересвідчився, обідаючи там шість днів підряд і ласуючи добре приготованою кавою. Він обережно придивлявся до відвідувачів, кілька разів побалакав з кельнерками, похвалив кухню, посміхнувся пані Дану ті — коротше кажучи, з першого дня його зустрічали привітно і почали ставитися, як до постійного клієнта.

На сьомий день уранці до бару ввійшов гарний високий чоловік, із засмаглим обличчя і густим хвилястим волоссям. Щенсний здригнувся. Неважко було здогадатися, що це і є Казимир Пасовський, хоч він був безвусим і не носив темних окулярів.

Чи нагадував він Якуба Уража? А особливо — той знімок, що його експерт «очистив» від зморщок і вусів? Майор мусив відповісти на це своє запитання ствердно, хоча фотографія в паспорті була бліда й невиразна. Якби тих двох поставити поряд — от тоді можна було б негайно помітити схожість і різницю. Чи взагалі можливо, питав він себе, щоб такий чоловік, як Пасовський, час від часу натягав личину скупника? Чи можливо, щоб цей елегантний молодик ночував на брудному матраці, жив серед лахміття, а найголовніше — яким чином він завоював таку довіру злочинного світу? Яким шляхом, яким дивом зумів прослизнути в середовище, завжди дуже недовірливе, обережне, що відчуває чужинця за версту?..

А може, — спало йому на думку, коли він попивав каву, — може, Пасовський сам походить із цього середовища? Ну, вибився нагору, щось там скінчив, але зберіг колишніх добрих друзів. Жив оддалік від них, одружився з жінкою із так званого «порядного середовища» — однак вовка тягло до лісу й він повернувся, але не назавжди. Повертався лише на певні періоди часу, для оборудки своїх справ.

Чи пощастило б, прочесавши ввесь варшавський світ шахраїв, скупників, злодіїв та інших правопорушників, натрапити на слід Пасовського? Слід його дитинства, юнацтва, зв'язків. За документами, він приїхав до Польщі після війни, сорок шостого чи сорок сьомого року. Хто тоді перевіряв, як воно було насправді? Документи свідчили, ніби він народивсь у Відні за три роки до початку війни. Отже, зараз він має сорок п'ять років. А здається молодшим… До Польщі він приїхав з матір'ю, яка невдовзі померла, а його, малого, взяли до себе якісь родичі. З ними він мешкав у Гданську.

У Гданську?.. Раптом Щенсний згадав про фальшивий диплом, якого Ян Завадовський придбав у невідомої людини саме в тому місті. Високий чоловік у темних окулярах. До інженера Вишневського теж приїздив уночі високий чоловік у темних окулярах — прохав змінити покришки…

Як зробити, щоб Пасовський, надів темні окуляри? Як намовити його приклеїти вуса, з допомогою пластиліну чи чого там перетворити гладеньке обличчя на зморшкувате? Як одягти його в лахи скупника й у такому вигляді показати Операторові та іншим?.. Безглуздя.

Він повинен був десь сховати коштовності й валюту. Прокурор не дасть ордера на обшук — не буде підстав. У квартирі на Празі не було ні найменшого натяку на коштовності. Зрозуміло, скупник не тримав їх там, куди, незважаючи на хитромудрі замки, міг дістатися злодій.

— Ще одну каву, будь ласка, — попрохав він чорняву Дануту, яка усміхалася з-за стойки.

Данута знов усміхнулася — самими губами, її очі неспокійно стежили за чоловіком, який підсів до столика під вікном і весело розмовляв з відвідувачами. Щенсний сам узяв каву, виручаючи захекану кельнерку, бо людей саме було повнісінько, і повернувся до свого столика. Чого вона боїться — його чи за нього? — думав він, дивлячись на принадне обличчя Пасовської. От якби з нею порозмовляти, не тут, звичайно, а запросити до. Іншого кафе або на прогулянку… Незбутня ідея — Данута ж з ранку до вечора зайнята, та ще й смертельно закохана в чоловіка.

То як: Пасовський — це Ураж? Хай йому чорт!..

Рудий Оператор хотів прислужитися. Він багато дечого розповів про скупника та його квартиру на Празі, пильно стежачи, щоб не зашкодити самому собі. «Міліція, — думав він, — любить знати навіть найменші дурниці, потім робить з цього несподівані висновки. Ну, та мені на це плювати, можу базікати хоч і цілий місяць».

— Якщо вас цікавлять… ну, відбитки пальців, — зненацька сказав він якось Щенсному, — то Уражевих відбитків ви там не знайдете.

— Це ж чому? — здивувався майор. Він був певен, що численні відбитки, розсіяні по всій квартирі, належать скупникові.

— А в нього на руках була екзема чи щось подібне. І тому він ніколи не скидав рукавичок. Мабуть, з цієї причини, нікому й ніколи не подавав руки.

— Але ж він не міг вмиватися в рукавичках! — зауважив майор.

Оператор знизав плечима й пробурмотів щось про водобоязнь чи відразу до мила. В квартирі й справді було неймовірно брудно. Отже, виходило, в квартирі Уража полишив свої сліди і ще хтось, і цей четвертий побував там уже після того, як скупник інсценізував напад на себе. Але в дактилоскопічній картотеці цих відбитків не знайшли.

Сержант-дільничний, котрий виріс на Празі, знайшов потрібні слова, аби підпільна шинкарка відповіла на кілька запитань. А саме: чи бачила вона когось тієї ночі або на світанку наступного дня, якщо бачила — то хто це був і тощо. Баба хутко зметикувала, що скупника вбито, отже, він не повернеться, а сержант тішиться добрим здоров'ям, і їй ще не раз доведеться мати з ним справу.

— Авжеж, пане начальник, — відповіла вона пошепки, щоб ніхто знайомий, боронь боже, не почув. — Був тут уранці один, такий собі Манек з шістнадцятої на першому поверсі, працює в плодовому павільйоні біля ринку. Я саме йшла до магазину по хліб, а він нісся згори. Й пита мене, чи не знаю, що скоїлося в пана Уража, бо двері відчинені. Ну то й кажу: як одчинені, то сам і подивись, бо я не знаю. Ну, він знову чкурнув нагору.

— І довго він там був?

Стара хвилинку подумала, поколупалася в носі.

— Як я поверталася з хлібом, то він саме виходив з брами.

— А чи довго ви стояли в черзі?

— Хвилин із двадцять або трохи більше.

— Щось виносив з квартири?

— Не знаю. В усякому разі, в руках нічого особливого не тримав. Пане дільничний! — стара схопила його за рукав, благально подивилась у вічі. — Я вам усе-все сказала, чистісіньку правду, то ви вже хоч вряди-годи згляньтеся наді мною… ну, що я часом щось там продам, бо треба ж заробити… скільки тієї пенсії, га? То як воно буде, пане начальник?

— Повинно бути добре, — дипломатично відповів сержант. Він мав на увазі загальну ситуацію, бо зроду був оптимістом.

Манек, отой малий вуркаган, що через балкони на вищих поверхах влазив до квартир, наче кіт, не відпирався, що побував у скупника. Стара перекупка — це він умить збагнув — його не щадитиме, бо схоче його коштом трохи почистити своє досить заплямоване спекуляцією сумління. Так, сказав він, я забігав уранці до пана Якуба, він обіцяв улаштувати мене на роботу до своїх знайомих. Прочиняю двері, дивлюся — страшенний розгардіяш; спочатку вирішив, що Ураж переїжджає, тоді бачу кров, мені стало недобре, довелося сісти на перекинутого стільця. Сиджу й чекаю, може, Ураж прийде, може, хтось його побив, то він і пішов до лікаря, невдовзі повернеться.

— Слухай, відбитки твоїх пальців є на всіх меблях, — перебив його сержант. — Що ти шукав у його квартирі?

— Його, звичайно, пана Уража!

— По шухлядах теж шукав? Ну й забрехався ж ти! Зізнавайся, що вкрав у квартирі?

Манек гупнув себе кулаком по грудях, аж задудніло.

— Та хай я до завтра не доживу, ламаного шеляга в нього не взяв! Хтось його добряче обчис… — він прикусив язика.

Сержант співчутливо похитав головою:

— Ага, хтось його обчистив перед тобою, а тобі вже нічого не дісталося, через те ти тепер такий герой!

Навряд чи варто було далі випитувати вуркагана. Якщо він навіть і знайшов щось у квартирі скупника, та штука вже давно помандрувала невідомо куди.

Щенсний переказав шефові все, про що дізнався від сержанта, й додав:

— От бачиш, навіть якби в мене зараз були відбитки пальців Пасовського, то що б я з ними робив? Нема з чим порівняти. В зеленому «фіаті» взагалі жодних відбитків, отже, й там Ураж бував у рукавичках. В екзему я, звичайно, не вірю, зате вірю в перевтілення скупника… тобто що він повернувся до свого справжнього образу. Але як його знайти?

— … І це також наслідок сучасної ситуації. На жаль, дійшло вже до того, що злочинці дедалі частіше лишаються безкарними, бо ми наштовхуємося на запеклий опір сторонніх людей. І не лише на опір, а й на ворожість.

Полковник змовк, дістав сигарету й одразу її відклав, бо в горлі пересохло. «Занадто багато палю», — подумав він і все ж таки запалив і глянув на своїх товаришів по службі та боротьбі.

— Кілька місяців тому, — повів далі він, — а точніше — в липні, я говорив про становище, що склалось у першому півріччі. Картина була приголомшлива. Нині, в середині листопада, теж не можу сказати нічого втішного. Швидше навпаки. Ескалація нападів, зломів, насильства, крадіжок, а також дій, скерованих проти карних органів, викликає жах. Нині в країні чотири з половиною мільйони алкоголіків, половина з них не тверезіє протягом цілої, доби… Понад сто тисяч людей живе за рахунок усіляких злочинів. Тисячі дітей — це вже люди, позбавлені будь-якої моралі. Останнім часом близько п'яти тисяч осіб повтікало з в'язниць і виправних закладів, і це переважно молоді люди. Можна згадати у цьому зв'язку події в Отвоцьку, Катовіцах, Радогощі… Зараз уже слід говорити про моральну кризу молоді, яка вдасться до демонстрацій проти будь-якого авторитету взагалі… Молоді об'єднуються в злочинні осередки часом з терористичними тенденціями. І нарешті — бо дійшло вже й до цього — дехто з них утворює відверто фашистські бойові групи з гітлерівськими емблемами. Досить згадати так звану «фашистську еліту поширення тероризму», викриту в Грудзьондзі Службою безпеки.

Він замовк. Люди в залі також мовчали. Їм було відомо усе, що він казав, вони знали про це з власного досвіду, а проте зібрані докупи факти створювали жахливу картину. Усі пам'ятали, як генерал-прем'єр сказав у Сеймі, що «історія відлічує години важкого іспиту».

Ввечері, після закінчення наради, Щенсний і капітан Полонський вийшли на вулицю й на хвилинку зупинились перед будинком управління. Після ясного сонячного дня трохи підморожувало.

— Ходім до мене, — запропонував майор. — Я добув кави й отримав на картки ковбасу. Треба поговорити. Тяжко на серці…

— Ходім. — Богданові теж не хотілось іти додому. — Я від тебе зателефоную Касі, що прийду пізніше.

— Та хіба вже так пізно? — здивувався Щенсний.

— Ні, але… розумієш, Кася зараз дуже за мене потерпає, адже яка нині ситуація…

В квартирі було холодно, радіатори майже не гріли. Страйкувало кілька десятків шахт, світло теж часто гасло.

— Я зварю каву, а ти наріж хліба, — сказав майор. — Хоча кухня замала для нас двох… Іди краще в кімнату, почитай або ввімкни телевізор.

— Ні, не вмикатиму. Ти ж хотів поговорити? А я це люблю, як хтось мугикає за плечима.

Коли за десять хвилин Щенсний увійшов дог кімнати з кавою й бутербродами, Полонський так захопився якоюсь книжкою, що навіть забув про господаря. Лише пахощі кави його розбуркали, він задоволено принюхався.

— Я вже тиждень не пив кави, — зніяковіло пробурмотів Полонський. — Важко знайти. А ходити по кав'ярнях немає часу. Слухай, я тут знайшов просто-таки фантастичне висловлювання! — махнув він рукою, в якій тримав книжку. — Ось послухай!

— Ні, ні, спершу попоїмо. Я страшенно виголодався.

Вони повечеряли, випили кави, майор відніс посуд до кухні й нарешті запитав:

— Ну, що ж ти там таке відкрив? Я ж бачу, що тримаєш перший том «Пана Володийовського».

— Правда. Ну, слухай: «… Спадало мені не раз на думку, що ця Річ Посполита мусить згинути. Занадто тут свавілля над ладом панує, занадто добро суспільне приватним справам поступатися звикло. Того ніде більше немає такою мірою… Забракло, — думав я собі, — людей, які б по-справжньому вітчизну любили. І так мені було, наче мені хтось ножа стромляв у груди. Аж поки одного разу… коли вас, дві тисячі, послав проти двадцятитисячної орди на неминучу смерть, на справжню різанину, а ви туди летіли з такою радістю, наче на весілля; й тоді мені раптом спало на думку: «Оце солдати!» Й бог в одну мить зняв камінь з мого серця, аж в очах пояснішало. Вони, — сказав я, — до ворога не перекинуться, вони там поляжуть з великої любові до матері. З них утворю святе братство, з них утворю школу, в якій молоді покоління вчитимуться. Їхній приклад, їхня відвага житимуть. Завдяки їм наш нещасний народ відродиться, дбаючи не про своє добро, забувши про свавілля, й підведеться, як той лев, непереможну силу в тілі відчувши, й світ здивує! Отаке-то братство з моїх солдатів учиню!»

Офіцери довго мовчали. Здавалося, рядки великого Сенкевича ожили, ніби час на мить зупинився. Ніби історія — хоч і далека — передрікала щось таке, на що вони, може, й підсвідомо, чекали. Був саме час діяти.

Зрештою Щенсний, утупившись вузькими чорними очима в невидиму точку, повільно проказав:

— Якщо й насправді так… то громадою… думаю, тільки гуртом, усіма силами. Тоді Річ Посполита не згине.

— Але коли ж та громада візьметься? — поривчасто вигукнув Полонський. — Коли? Скільки можна приглядатися, адже гине країна!

Щенсний гнівно звів брови.

— Він не приглядається, — відповів жорстоко. — Генерал працює по вісімнадцять годин на добу, без вихідних, без перепочинку. Запропонував на Сеймі скликати Раду національного порозуміння. Він ще чекає. Гадаю, знає, що робить. Зрештою… думаєш, легко прийняти таке рішення? Яка страшенна відповідальність! Перед історією, перед усім народом і навіть цілим світом. Щоб усе це зрозуміти й прийняти рішення, треба саме «по-справжньому вітчизну любити».

Отак вони розмовляли, відчуваючи, що стоять напередодні величних подій, яких поки що не могли осягнути, хоча й усвідомлювали їхню неминучість. А тим часом довкола, в містах і селах, шаліли анархія, страйки, заколоти, злочини. Країну охопив жах.

РОЗДІЛ 9

Джеймс Фішлі, темноволосий англієць, чисто поголений, з пильними карими очима, цілковито позбавлений чуття гумору, відчинив двері готельного номера, в якому мешкав уже два дні, й виразним рухом запросив гостя всередину. Потім увійшов сам.

Казимир Пасовський повісив у передпокої плаща, якусь мить задоволено дивився на себе в дзеркалі, пригладив волосся й, тримаючи в руці чорну сумку, сів у вказане йому крісло. Розмовляли англійською мовою, яку він знав достатньо добре, бо в ділових стосунках це було необхідно.

Фішлі підсунув до нього сигарети, перевірив, чи замкнені двері, ретельно оглянув кімнату, наче шукаючи в ній щось підозріле, що треба негайно знешкодити. Нарешті сів до столу й запитливо втупився в гостя. Пасовський одну по одній виймав із сумки й розкладав на столі найкращі коштовності, привезені зі схованки в Урочищі. Він узяв лише найдорожчі, бо знав, що Фішлі має купу грошей. Крім того, розумів: англієць без особливих труднощів зможе вивезти коштовності з Польщі, маючи дипломатичний паспорт.

— Оце все? — спитав англієць, коли Пасовський затяг на сумці змійку. Той лише посміхнувся й труснув сумкою, показуючи, що вона спорожніла. Фішлі не став відповідати посмішкою. Він стиснув вузенькі губи, вийняв луну й старанно оглядав кожну річ. Казимир Полонський робив так само, коли Оператор чи інший злодій приносили йому здобич, викрадену в магазині чи в чиїйсь квартирі.

Англієць не поспішав. Ішлося про велику суму, коштовності й справді були чудові, але долари — не менш чудові, за них можна купити безліч речей, та й не лише речей. Фішлі не питав, звідки ці персні, намиста, браслети та кольє. Це його не цікавило. Він охоче прийняв би будь-яку версію: ну, скажімо, що Пасовський отримав ці коштовності в спадок від багатих предків.

Найбільш сподобався йому старовинний перстень з двома діамантами й чудовою перлиною в центрі; англієць оцінив витвір італійського митця-ювеліра минулого сторіччя. Але Фішлі мав надто великий досвід, щоб виказати своє захоплення. З кам'яним обличчям він незворушно оглянув усе, що лежало на столі. Потім почав щось підраховувати в записнику, раз у раз позираючи на коштовності, нарешті відклав ручку і оголосив ціну, яку згоден сплатити за колекцію.

Пасовський недовго вагався. Він знав ціну принесеному. Щоправда, англієць давав на тисячу шістсот доларів менше, ніж сподівався сам Пасовський, але сума все одно була дуже великою. Вони також домовились, що Пасовський отримає третину фунтами стерлінгів, а решту — доларами; так наполягав Фішлі.

— Коли ви виїжджаєте? — спитав англієць. Але в голосі його не було справжньої цікавості, просто ввічливе запитання.

— В першій половині грудня, — відповів Полонський. — Спочатку до Відня, потім у Штати. Там мій брат володіє заводом автозапчастин. Ми хочемо працювати разом, отож мені й потрібні гроші, щоб зробити свій внесок.

Жодне з його слів не було правдою. Він мав фальшивий паспорт на ім'я Хайнріха Вернера, громадянина ФРН, і вирішив спочатку на тиждень-два затриматись у Мюнхені, а потім оселитися в Швейцарії. Німецькою він володів добре, трохи знав італійську. Знав також кілька людей, які допоможуть улаштуватись або й відкрити прибутковий заклад. У цьому плані місця для дружини не лишалося, та це його не бентежило. З його красою та вмінням завойовувати людські симпатії, а тепер ще й з добрими грішми, він знайде десяток таких, як Данута.

Для годиться вони ще трохи побалакали про різні банальні справи, після чого Пасовський попрощався. Він ще раз подумки підрахував готівку, отриману від Фішлі, додав те, що мав сховане в Урочищі, і задоволено посміхнувся. Так, рік важкого подвійного життя себе окупив. Щоразу, змінюючи своє обличчя, накладаючи на нього маску Якуба Уража й з огидою входячи до смердючої, запльованої кімнати на Празі, він казав собі: «Потім буде інакше! Треба здобувати гроші, байдуже яким шляхом».

Інколи він лякався, адже все, від початку до кінця, від підробленого паспорта до того барлогу, було величезним ризиком. Будь-якої миті він міг бути демаскований і затриманий міліцією, будь-якої миті якийсь роздратований злодій міг штрикнути його ножем. Саме через те він так цінував атмосферу загальної анархії, масового бойкотування законів, розкладу громадської дисципліни; ця атмосфера сприяла йому. Він знав, що за інших обставин навряд чи протримався б на Празі й тиждень, та й взагалі не зміг би добути це приміщення. Пильний дільничний одразу відкрив би підробку паспорта й усе інше.

Найвірогідніше, думав він, спрямовуючи сірого «опеля» додому, вони доп'ялися б і до його нинішніх документів. Відкрили б, що насправді він зветься Казимир Пасек, а народився не перед війною за кордоном, а сорок п'ятого, на Бжеській вулиці, в будинку номер два. Ще змалку батько навчив його шпурляти каміння в ліхтарі й красти на базарі. Малий Казик спершу навчився красти, а вже потім читати. Батькова школа була дуже важкою та болючою. Коли п'яний батько загинув в автомобільній аварії, син уже був досвідченим злодієм, скупником і шахраєм.

Потім він на досить довгий час зник з варшавської Праги. Саме тоді Казимир навчався іноземних мов, дізнався, як завойовувати людську приязнь, засвоїв манери «порядного товариства». Він уміло розподіляв людей на тих, що могли стати йому в пригоді, й непотрібних, чию прихильність відкидав. Поступово він входив у світ великих махінацій, господарчих злочинів і підробок.

Понад рік тому він повернувся на Прагу в личині Якуба Уража. Відшукав кількох давніх приятелів батька. Вони прийняли його як рідного, ввели в злочинний світ.

Ось так, — перевтілюючись то в Казимира Пасовського, то в Якуба Уража, — він прямував до своєї мети.

На початку грудня взагалі не було морозів, але сипав густий дрібний сніг. Черги перед магазинами видовжувались, люди мерзли в промоклому взутті, обличчя в них посиніли й збайдужіли, очі пригасли. Полиці магазинів одягу та взуття стояли порожні, наче привиди зростаючої кризи. Заробітна платня збільшилася на двадцять п'ять відсотків, але виробництво, гальмоване постійними страйками, впало до рівня кількарічної давнини. Хто мав стару квартиру з грубою, той принаймні міг зігрітися бодай поламаними стільцями. А хто жив у нових квартирах з центральним опаленням, а таких було найбільше, особливо у великих містах, той з жахом думав про те, що кожної миті можуть ударити морози. Теплоелектроцентралі працювали на останніх тоннах вугілля.

Надії вже не було. Був страх.

Подумки Щенсний увесь час повертався до Якуба Уража. Вбивство Данієля Мрозіка не давало спокою. Як і чому зустрівся хлопець на галявині посеред ночі зі своїм убивцею?

«Навіщо він туди пішов? — думав Щенсний. — Чи й справді Мрозік не знав Якуба Уража? А що робив на галявині Ураж?»

Якось Щенсний зайшов до свого знайомого археолога Леха Турського. Той викладав в університеті; крім того, працював ще в кількох місцях, мав також окремі трудові договори, писав книжку про старовинну кам'яно-дерев'яну архітектуру, яку досліджував на Ютландському півострові. Крім того, мав дім, дружину і трьох дітлахів. Коли він устиг і як спромігся все це сполучити — лишалося виключно його таємницею.

Проте для майора він викроїв час, щоправда, випадково, бо саме лежав удома із зламаною ногою, нудився, замучив родину й страшенно зрадів гостеві. До речі, слово «лежав» не зовсім відповідало дійсності, бо Турський цілий день шкандибав по квартирі — енергія й темперамент вимагали дії.

Щенсного посадовили в крісло, напоїли кавою і почастували домашнім пирогом на маргарині. Знайшлося і по келишку сливової наливки, яку господиня тримала на чорний день. Аж тоді Щенсний пояснив причину свого візиту. Не вдаючись до подробиць слідства, він розповів про вбивство на галявині, званій Урочищем, і вже зібрався спитати, чи не знає Турський когось із тієї групи археологів, яка свого часу поралася на галявині, коли приятель схвильовано перебив його:

— Та я ж сам був у тій групі! Й добре все пам'ятаю, бо під час досліджень Урочища приїхав жінчин брат, щоб сповістити мене про народження сина. Ось цього, — кинув він на білявого шестирічного хлопчика, який зазирнув до кімнати. — Йди сюди, Єндреку, привітайся.

Малий висолопив язика й зник.

— То ти там був! — зрадів Щенсний. — Чудово! Тоді детально розповідай, що ви там відкрили. Це може мати величезне значення.

Турський здивувався.

— Яке там значення? Спочатку всім здавалося, ніби ми натрапили на курганне поховання. Справа в тому, що камені було укладено людською рукою, досить управною, й присипано землею на манір конічних пагорбів. Ну, все це, звичайно, заросло бур'яном, травою й кущами. Ми все очистили і оглянули уважніше. Хтось висловив припущення, що це скринеподібні муровані склепи. На археології ти, звичайно, не знаєшся, тому коротко поясню: вони походять із залізного віку, а в Польщі їх будували з брил пісковика. Багато таких поховань ще й нині можна побачити в Гданському воєводстві.

— І це справді виявився скринеподібний склеп?

— Ні. Важко сказати, для чого хтось колись попривозив на галявину такі великі брили й повкладав їх. Я гадав, що це рештки якоїсь культової споруди, але й це не підтвердилось. Можливо, брили привезено значно пізніше, якихось двісті-триста років тому. Хто знає — може, якийсь володар хотів поставити там маленьку фортецю, а потім змінив намір. В усякому разі, для нас, археологів, Урочище особливого значення не мало.

Майор уважно слухав. Щось у цій розповіді його не влаштовувало, вимагало пояснень.

— Був тоді із нами, — сказав Турський, — один дуже симпатичний інженер, уже й не пам'ятаю, хто саме за фахом. Власне кажучи, він з'явився випадково; мій автомобіль застряв у лісі, полетіло зчеплення, а він саме проїздив ї запропонував свою допомогу. Потім дотяг мене до галявини, де стояли два наших намети, розкопки його зацікавили, й він лишився до вечора. Це його припущення, що то якась недобудована захисна споруда, бо на таку думку наштовхував великий просторий підвал під брилами… Що з тобою?

— Який підвал?! — Щенсний схопився з крісла, його очі запалали. — Де той підвал?

Турський розсміявся, дивлячись на збудженого приятеля.

— Як-то «де»? Під землею, — поблажливо відповів він. — А ти хіба його не бачив?

— Ні. Звідки я міг знати? Розумієш, там такі великі бур'яни, а ті брили так тісно притулились одна до одної… Що було в тому підвалі?

— Нічого. Пустка. А ось підлога там була не проста, а ладненько викладена з дрібних камінців. Уяви собі, є й вентиляція! її дуже майстерно приховали в стелі, між брилами. На випадок нападу там могли сховатися з десяток або й більше людей. Або, скажімо, на галявині боронилися лицарі, а там ховались їхні жінки з дітьми. Можна це собі уявити. Казимир навіть…

— Який Казимир? — перервав Турського майор.

— Ну, той інженер.

— Як його прізвище?

Турський споважнів. Якусь мить він приглядався до Щенсного, потім спитав:

— Ти це розслідуєш?

— Іще не знаю. То як же його прізвище?

— Стривай хвилинку… Якесь наче шкіряне… Або із шлейками… Пасовський!

— Опиши його.

— Високий статечний молодик. Мав сірий «опель-рекорд». Здається, рік чи два тому відкрив приватний бар у центрі міста… Ти що, його знаєш?

— І він був з вами? — замість відповіді перепитав майор. — Ох, чому ж я цього не знав раніше!

— А що хіба?

Майор мовчки підвівся, виглянув у вікно. Сніг і досі падав, вулиці побіліли, але сонце вже заходило.

— А що? — вже занепокоєно повторив Турський. — Слухай, ти гадаєш, він — убивця того Мрозіка? Не може бути!

Щенсний відвернувсь од вікна й знов опустився в крісло. Турський налив йому другий келишок сливової наливки, бо ситуація ставала аж надто незвичною. Ну й собі, зрозуміло, теж, бо, на щастя, господиня вийшла.

— То чому ж ти мовчиш? Що натворив той Пасовський?

— Як ви знайшли вхід до підвалу? — Майор зігнорував запитання приятеля.

Турський знов пирхнув сміхом.

— Дуже прозаїчно, — сказав він. — Просто я сів на одну брилу, а вона раптом зрушила й перевернулася. Я схопився на ноги, бо мені здалось, ніби піді мною жива істота. Ми придивилися уважніше й побачили, що це дуже хитро зроблено, — запевняю тебе, мені навіть сподобався той невідомий конструктор, що жив кілька століть тому. Вхід до підвалу був чудово схований, а замикався засувом. Усе це, звичайно, вкрилось іржею, але працювало. Слухай, ти мене заінтригував тим Пасовський. Розповіси чи ні?

— Трохи згодом. А тепер хочу тобі щось запропонувати. Поїхали туди!

Турський збентежився.

— Жінка влаштує скандал. Через мою переламану ногу. Щенсний на ногу не зважав.

— Ти ж так чи так ходиш! — нетерпляче сказав він. — Поїдемо машиною — великим «фіатом», тобі буде зручно. Мусиш показати нам ту брилу. Я ж не можу сідати по черзі на кожну з них і чекати, коли вона обернеться.

— Та гаразд, гаразд, — погодився археолог. Йому сподобалася перспектива поїздки до засніженого лісу замість того, що він називав «подорожжю бабусі довкола столу, та ще й з пригодами». — А що, вирвуся нарешті з дому, тут мені остогидло! Коли поїдемо?

— Зажди-но… Сьогодні середа, дев'яте, так?.. Мушу обговорити справу з шефом, домовитися про машину. З нами поїде Богдан Полонський… може, ще хтось. Ну, побачимо. Отже, у п'ятницю, одинадцятого. Підходить?

— Так, у четвер було б гірше, бо цього дня дружина сидить удома. А в п'ятницю на цілий день їде до тещі. О котрій годині поїдемо?

— Раненько. Скажімо, о восьмій. У четвер увечері я тобі зателефоную.

Він вибрав цей день — понеділок, сьомого грудня, — бо хотів потім мати цілий тиждень для влаштування різних справ. Розраховував перетнути кордон у вівторок і не пізніше четверга дістатися Мюнхена. Там уже не доведеться поспішати. Найважче залишиться позаду.

Паспорт був підроблений досконало, недарма ж за нього сплачено тисячу доларів. Провал на кордоні міг обійтися дорожче. Не пожалкував він грошей і на невеличкого, але жвавого «фольксвагена», бо «опель-рекорд» мусив стояти вдома. Данута могла два або й три дні не повідомляти про зникнення чоловіка — до цього він її привчив, але про викрадення машини сповістила б міліцію негайно, бо потребувала її щодня.

Тому Пасовський сів на світанку в темно-синій «фольксваген» з варшавськими номерами, що їх перед кордоном мав змінити на західнонімецькі. Вбрався, як турист середнього достатку, до валізки поклав виключно одяг і речі, придбані за кордоном минулого року. В піджаку мав паспорт на ім'я Казимира Пасовського, іноземний же паспорт старанно сховав у машині разом з валютою. Для антуражу жбурнув на сидіння «Жицє Варшави» й пачку «екстра-міцних» сигарет. І, нарешті, підготував посвідчення про службове відрядження до міста, що лежало за лісом і Урочищем. Це влаштував знайомий кадровик однієї фабрики, за що отримав банку іноземної розчинної кави.

Через Варшаву Пасовський їхав так, щоб обминути бар, де чорнява пані Данута посміхалася до ранкових відвідувачів, готуючи їм каву. Він не бажав навіть бачити зараз присипаний снігом вицвілий зелений навіс над дверима. Згадавши про Моніку, Пасовський посміхнувся. Хоча… правду кажучи, їй слід подякувати, адже він отримав від неї кілька сотень тисяч злотих, дві двадцятидоларівки і ще дещо.

Бідолашна Моніка… Дурна, старіюча, наївна Моиіка. Ох, скільки зусиль довелося докласти, щоб непомітно прилаштувати апарат у її спальні, йому кортіло реготати, коли тремтяча від ляку та обурення жінка показувала знімки, бо перед цим він проявив плівку й поробив відбитки. Він реготав, пишучи їй листи від шантажиста.

А ось коли на сходах будинку на Крайовій він кинув їй на шию брудну ганчірку й заткнув рота, то йому вже було не так смішно. Це був ризикований вчинок — адже кожної миті хтось із мешканців міг піднятися ліфтом чи вийти до сміттєпроводу і побачити цю сцену.

Але найбільш ризикованим було систематичне перевтілення в Якуба Уража й повернення до власного образу; однак якось сходило йому, усе вдавалося. Він здобув, що хотів, — і перед ним відкривався шлях до легкого, безжурного життя. Йому було тридцять шість років, здоров'я, вроди, грошей не бракувало. Чого ж іще бажати?

Жодного разу він не згадав про замордованого хлопця — Данієля Мрозіка. Він просто усунув його, наче перешкоду, й пішов далі. Крім того, зорієнтувався, що від певного часу міліція вже не кружляє лісом та Урочищем — мабуть, надокучило. Та й, зрештою, що їм робити на давно вкритій снігом галявині?

Він їхав до лісу бічною, добре відомою йому дорогою. В разі чого скаже, що шукає короткого шляху до міста або шукав такий шлях і заблукав. Школи й нічого йому не пришиють, особливо — вбивства. Якщо вони й досі не знайшли вхід до підвалу, то вже й не знайдуть, а як і знайдуть, то нічого цікавого там не побачать. Хай навіть припустять, що хтось тут був і щось переховував, але хто й що?

Він розсміявся. Правду кажучи, навряд чи хто зміг би так спритно обвести власті кругом пальця, як це зробив він. Ще день, ще ніч — і він буде далеко.

Машина котилася засніженою дорогою аж до самого Урочища. Він загальмував, вимкнув двигун і зо дві хвилини чекав, чи не почує голосів, гавкання собак, хрустіння чобіт по снігу. Потім вийшов з машини. Навкруги було тихо. Виймаючи з кишені ключі од дверцят підвалу, він мимохіть подумав, що користається з них востаннє, а потім може викинути.

Дерева почали шуміти, розшалівся вітер, спохмурніло небо. Сипонув сніг. Пасовський обійшов брили й зупинився біля прихованого входу, легко знайшов шпаринку, встромив ключ і повернув. Завіси навіть не рипнули — нещодавно він їх змастив. Відчинивши двері, Пасовський увійшов, нахиляючи голову під низьким склепінням. Потім замкнув зсередини, щоб непроханий гість не перешкодив йому зробити замислене.

Пасовський із задоволенням відзначив, що в підвалі нічого не змінилося, все було так, як і два тижні тому, коли забирав частину коштовностей. Він запалив свічку. Крізь вентиляційний отвір можна було почути, як шумлять дерева, дедалі лютіше реве вітер. Звідти війнуло холодом — мабуть, починалася хуртовина. Це трохи занепокоїло Пасовського, але відкладати від'їзд він не хотів; до того ж, на його думку, «фольксваген» міг витримати навіть бурю — машина була в чудовому стані, бак повний бензину, в багажнику лежало достатньо всіляких запасних частин.

Він запалив ще одну свічку — більше не було потреби заощаджувати — й почав виймати з сейфа коштовності. Багато, на жаль, не міг узяти, мусив пам'ятати про митників. Долари він порозпихав по кишенях. Золоті двадцятидоларівки, обидва золотих зливки та найціннішу іноземну валюту Пасовський поклав до торбинки, повісив її на шию й застебнув сорочку. Й у цю мить з усмішкою згадав, що саме так переховував свої скарби той ювелір з Волі, якого пограбував Оператор.

Цікаво, що зараз коїться з тим рудим? А ще — з Мандоліною, завжди бундючним і зухвалим злодюжкою, якого міг угамувати лише Якуб Ураж, бо злодій побоювався пістолета. І ще — з усіма тими, хто систематично зносив йому крадені коштовності.

Сильний подмух вітру вдерся крізь вентиляційний отвір і загасив одну свічку, друга тривожно замиготіла. Казимир зіщулився від холодного вітру, загорнувсь у куртку й поспішно зібрав останні речі. І ось нарешті він був готовий.

Саме тоді, зовсім зненацька, щось прогуркотіло над дахом підвалу, перекотилося, посунулось, глухо задудніло. Пасовський почув, як з тріском ламаються гілки, як шурхотить, осипаючись, сніг. Якусь мить він стояв непорушно, намагаючись відгадати, що сталось. А коли настала тиша, заспокоївся, застебнув куртку, взяв у ліву руку сумку, в праву — ключі й підійшов до дверей. Свічку лишив запаленою, щоб бачити отвір замка, встромив ключа, повернув, штовхнув двері, але… вони не піддались. Іще не розуміючи, що сталося, Пасовський попхнув міцніше, потім — щосили. Нічого не вийшло. Наче з того боку якийсь велетень уперся в двері й не дозволяв їх відчинити.

Пасовський аж упрів. Скинувши куртку, він одклав сумку вбік, уважно оглянув замок, але той був у порядку. Що ж сталося?! Він пам'ятав, що біля входу лежали камені — то, може, котрийсь із них привалив двері? Однак ці камені були не такі-то й великі, їх він, мабуть, міг би відсунути. Зібравши всі сили, Пасовський наліг ще раз, упираючись ногами в підлогу, його обличчя почервоніло, жили на скронях набрякли.

І знову нічого. Тепер його охопив страх. Ні, треба сісти, перепочити й спокійно обміркувати ситуацію. За кілька хвилин він підвівся й уперто, з величезним зусиллям, спробував відчинити. І ось нарешті двері зрушили, утворивши шпаринку ледве як на два пальці. Він схопив зі столу свічку, присунув вогник до отвору, щоб побачити, що саме блокує вихід. І тут відчув, що холодний піт зросив спину, а серце почало шалено лопотіти…

Тепер він знав, що трапилось. Отой гуркіт і грім викликало дерево, могутній бук чи дуб, що під напором вітру впав точнісінько на двері підвалу. Стовбур уже давно, мабуть, струхлявів од старості.. Крізь шпарину Пасовський бачив місцями засніжену почорнілу кору, міг навіть доторкнутися до неї пальцем — але підважити стовбур не міг. От якби пощастило просунути крізь отвір руки…

Пасовський відчув, що в нього тремтять коліна; він сів і витер піт з чола. «Зачекаю, — гарячково думав він. — Не поспішатиму, треба все обміркувати. Мусить же бути якийсь вихід. Я ж не можу лишатися тут… Нагорі машина, паспорт, вільний шлях за кордон, нагорі все!»

А тут — лише смерть.

Він зірвався, припав до вентиляційного отвору. Може, пощастить зрушити ті брили, розширити отвір, крізь який проходило повітря? Він оглянув підвал, ухопив залізний лом, виліз на стіл і потягся до отвору. Але за кілька хвилин відчув, що нічого не вийде. Брили були величезні, щільно припасовані одна до одної, він не міг би зрушити їх навіть з того боку.

А може, ломом відштовхнути стовбур, що завалив двері? Або… перепиляти його, просунувши пилку в шпарину? І тут Пасовський згадав, що в підвалі немає пилки, немає жодного іншого знаряддя, крім складаного ножичка, якого він завжди носив у кишені, — та ним у стовбурі можна виколупати хіба що маленьку дірочку.

Незабаром Пасовському захотілося їсти. Потім почала мучити спрага. Він від люті закусив губу — в машині лежали термос із кавою та бутерброди! Пересохлими вустами Пасовський злизнув трохи снігу, що влітав у отвір між брилами. Їжі в підвалі не було…

Він ще багато разів пробував підважувати двері, та тільки позбивав шкіру на руках. Ставало дедалі холодніше. Голод минув, але потім з'явиться знову й дошкулятиме чимраз гостріше й нестерпніше. Сніг уже, мабуть, перестав падати.

Пасовський сів і сперся головою на руки. Йому раптом спало на думку, що отак надійде кінець його життя. І це може бути дуже швидко. А найкраще тільки-но мало розпочатися! Здавалось, перед ним відкривається шлях, всіяний трояндами…

Він відчував, як повільно клякнуть ноги, руки, й підхопився і почав бігати підвалом, розтираючи змерзлі долоні, бив себе ними по плечах і притупував. Знову повернувся голод, нутрощі зсудомило, спрагле горло вимагало води.

На третій ранок він відчув себе настільки слабким, що змушений був лягти на підлогу. Хотілося заснути, але свідомість підказувала — замерзне. Довелося знову підводитися й робити гімнастичні вправи. З'явились галюцинації — то він розмовляв у барі з Данутою, то в брудній кімнаті на Празі скуповував у когось коштовності…

Так, коштовності. Пасовський вийняв їх із торби, розкидав по столі й у якомусь запамороченні почав розглядати. Раптом згасла остання свічка. В підвалі настала темрява.

«Кінець… — подумав він. — Я вже звідси не вийду…»

В темряві вималювалася якась постать, він побачив її цілком виразно. То був білявий хлопець, але замість обличчя в нього була жахлива кривава маска. Пасовський утупився в нього, йому вчулось, ніби той щось каже. Пасовський здригнувся й протер очі. Привид зник. Останнім зусиллям в'язень підвалу вхопив закляклими пальцями ножичка, пошкандибав до дверей і став дряпати тверду кору…

Ранок у п'ятницю видався тихим, безсніжним, мороз не перевершував двох градусів, про кращу погоду для поїздки годі було й мріяти. Скоріше через неуважність свого шефа, ніж завдяки його доброму серцю, Щенсний отримав «полонез» на цілий день і під'їхав під дім Турського відразу після восьмої. В машині ще сиділи капітан Полонський і сержант Яблонський — досвідчений фахівець із кримінального відділу; він завжди брав участь в операціях, коли ситуація була досить заплутаною. А саме так нині її оцінив Щенсний.

Був у машині ще й невеликий світло-бурий пес, породи такса, на ім'я Маг. Пес належав сержанту, їздив з ним усюди, де тільки було можна, і допомагав, як умів. З допомогою майора Турський спустився ліфтом, обережно сів у машину. Маг тихо гавкнув, обнюхав ногу в твердому гіпсі, а потім спокійно поклав на неї свою довгу голову з іще довшими оксамитовими вухами. Яблонський хотів його прогнати, але Турський розсміявся й не дав. Йому здавалося, що він через гіпс відчуває тепло собачого тіла. Поїздка його тішила — це давало змогу втекти з-під нагляду лікарів і дружини.

Майор вів «полонез», перемовляючись із капітаном Полонським, який сидів поруч. Капітан ставився до справи досить скептично.

— Якщо там і є підвал, — казав він, — то що нам з того? Знайдемо трохи сміття або в найкращому разі — покинуте лігво якихось волоцюг.

— Може, й так, — пробурмотів Щенсний, — а може, й ні… Слухай, я боюсь, коли б Пасовський Не втік.

— Куди?

— За кордон. Прикордонників ми попередили, але він, мабуть, добрий актор і неабиякий пройда. Ти ж знаєш, зараз аж надто легко прослизнути з чужим паспортом, особливо в гурті іноземних туристів. Це теж наслідок нинішньої вседозволеності в нашій країні.

— Ну гаразд, але чому ти вважаєш, що він може чкурнути?

— Бо його вже кілька днів немає вдома. Ми перевіряли.

— А що каже дружина?

— Трохи занепокоєна, але вона звикла до його мандрів.

— Він поїхав «опель-рекордом»?

— Ні.

— То, може, повернувся до постаті Уража та тієї квартири на Празі?

— Виключено. Квартиру замкнено, опечатано, і вона під наглядом дільничного інспектора. Власне, втеча немає для Пасовського сенсу. Навіщо було влаштовувати інсценізацію смерті Якуба Уража, щоб усе починати спочатку?

— Ти впевнений, що Пасовський — це Ураж?

— Іще не зовсім. Але багато чого про це свідчить. Розумієш, ми саме для цього їдемо на Урочище. Я мушу пересвідчитися, що в лісі немає більше жодних слідів… Там може виявитися добре обладнане скупницько-злодійське лігво. І ще скажу; я вважаю, що Мрозіка вбито через те, що він випадково або свідомо викрив цю схованку. Отже, сьогодні мусимо знайти відповідь на всі ці запитання.

Машина в'їхала в ліс. Турський щось розповідав сержантові. Маг висловлював своє незадоволення, коли «полонез» підкидало на корчах та вибоях, тому Яблонський узяв його на коліна.

Раптом капітан вигукнув:

— Дивіться — на галявині стоїть машина!

— Справді… — відгукнувся Щенсний, пригальмовуючи. Офіцери перезирнулися й сягнули по пістолети.

— Лише одна машина… — пробурмотів сержант. — У «фольксвагені» вміститься не більше п'яти!

Він розстебнув куртку, за поясом у нього теж стирчав пістолет.

Турський здивовано зиркав на них, нічого не розуміючи.

— Ось тут стояли наші намети, — кивнув він рукою на галявину. — Чому ми не їдемо далі?

— Зараз поїдемо.

Полонський і сержант із собакою вискочили з машини і почали уважно роздивлятися довкола. Маг байдуже нюхнув землю, махнув хвостом і не став гавкати. Майор повільно під'їхав до «фольксвагена» й зупинився поряд. Темно-синя машина була вкрита снігом. Двигун уже, мабуть, давно охолов. У замку запалювання висіли ключики.

Щенсний вийшов з машини, підступив до «фольксвагена» й відчинив дверцята, намагаючись зрозуміти, що тут сталося, хто, коли й навіщо покинув машину. Він побачив акуратно складені речі, легкий плед, недбало кинутий на сидіння, кілька недокурків в попільничці, термос, невеликий згорток поряд, — мабуть, бутерброди.

— Сподіваюсь, водія ніхто не вбив, — напівжартома кинув Полонський. — Але тут його нема досить давно. Подивися — снігу не було вже три дні, а машину добре-таки занесло, отже, вона стоїть тут щонайменше від вівторка. Ага, ось і газета, — сягнув він по «Жицє Варшави». — Номер за понеділок! Тобто — за сьоме грудня. А нині в нас одинадцяте.

Сержант роздивлявся довкола, хотів відшукати сліди людини, яка відійшла од «фольксвагена» й досі не повернулась. Але галявину вкривав сніг, на якому помітні були лише дрібні хрестики пташиних лапок — це, мабуть, розгулювали ворони.

— Треба ретельніше обшукати машину, — наказав майор. — Може, це щось нам підкаже.

Раптом Маг, який досі без особливої зацікавленості обнюхував брилу за брилою, настовбурчив холку й загарчав. Яблонський підбіг до нього. Пес гарчав біля товстого великого стовбура, що лежав поміж каменями. Дерево було старе й порохняве, певно, його звалив вітер.

— Що там, песику? — Сержант схилився над стовбуром. — Ну, що ти там винюхав?

Маг сердито гаркнув, притулив чорного вогкого носа до порепаної кори, якусь мить нюхав, потім несподівано почав дряпати землю біля дерева й гавкати. Яблонський опустився навколішки біля собаки, але нічого цікавого не помітив.

— Може, там лисиці? — припустив капітан.

Тим часом Турський виповз із машини і роздивлявся довкола. Краєвид був цілком інший, ніж тоді, коли кілька років тому на Урочищі стояв археологічний табір. Тоді було літо, брили поросли височенним бур'яном і кущами дикої малини. Але дещо Турський все-таки запам'ятав, бо докульгав до поваленого дерева, подивився вгору на верхівки трьох сосен, що росли одна біля одної, й сказав:

— Це саме під оцим зламаним стовбуром. Пес відчув отвір. Але треба відсунути стовбур. Чи зможемо?

— Ти, в усякому разі, лише дивитимешся, — рішуче застеріг його Щенсний. — Я не хочу мати на сумлінні ще й твою ногу. Сідай-но у «полонез» або, як хочеш, отут збоку, на камені. А ми втрьох спробуємо звільнити отвір. Ти впевнений, що це саме тут?

— Так. Пам'ятаю, як сів на цьому камені, що з одного боку наче обтесаний сокирою. За стовбуром мусить бути… Та ви тільки відсуньте, а я покажу.

— Товаришу майор, чи не знайдеться в нашому багажнику чогось такого, чим підважити стовбур? — спитав сержант.

— Може, й знайдеться, подивіться, — майор простяг ключика.

Виявилося, багажник ховає в собі безліч корисних речей, між якими товстий залізний шворінь, мотузки, цвяхи, молоток і навіть невелика сокира. «Полонез» належав полковникові Даниловичу, а керівник відділу був людиною передбачливою.

Вони примірились до стовбура, підклали шворінь, зачепили мотузкою за гілки. Спочатку дерево чинило відчайдушний опір, потім здригнулося і пересунулось на два сантиметри вбік. Тоді Маг, що уважно до всього приглядався, раптом сів і жалібно заскімлив.

— Що з ним сталося? — розсердився капітан.

— Дивіться! — прошепотів Щенсний.

З одного боку стовбура кору було обдерто, звідти посипалась тирса. Коли дерево ще трохи відсунули, на землю впав кишеньковий ножик.

Усі застигли від несподіванки.

— Відсуньмо ще трохи — наказав майор.

Ще кілька сантиметрів — і з'явилася рука. Посірілі закляклі пальці нагадували долоню, відбиту в статуї. Офіцери мовчки перезирнулися й почали тягнути дерево за мотузки, аж поки побачили невеликі двері. Вони вільно відчинилися, зсередини в замку висіли ключі. На підлозі лежала скоцюрблена людина; одна рука тяглась до отвору, друга була відкинута вбік.

— Пасовський! — вигукнув Щенсний, і досі не довіряючи очам. Він торкнувся тіла, але й так було ясно, що той давно помер.

Турський прикульгав до дверей й здивовано мовив:

— Тоді тут було інакше! Хтось умеблював приміщення, дивіться: стільці, стіл… Ой гляньте… тут ціла скарбниця! І навіть вогнетривкий сейф, але порожній…

Усі спустилися до підвалу. Через прочинені дверці, які сержант підпер шворнем, падало світло. Чоловіки брали одну за одною й розглядали розкидані по столі коштовності, недогарки свічок, а потім довго вдивлялися в посиніле обличчя людини, яка нагромадила стільки багатства, що так і не допомогло їй в останні години ні поїсти, ні зігрітись, ані вийти на волю.

Майор, який досі не міг отямитися, вийняв з кишені трупа документи й поклав на стіл. Там був паспорт на ім'я Казимира Пасовського і посвідки про відрядження. Крім того, в кишенях куртки і піджака було безліч доларів, фунтів стерлінгів і; польських злотих. Під сорочкою, в торбинці, Пасовський також тримав іноземну валюту та два золотих зливки.

— Але й нахапав… — пробурмотів Турський, — звідки інженер міг здобути таке багатство?

— Ну, інженером він, мабуть, взагалі не був, — відповів Щенсний. — А от як скупник накопичував усі ці долари, золото й коштовності. Мене лише дивує… — Він урвав мову, а за хвилину звернувся до Полонського: — Богдане, обшукай-но краще «фольксваген».

— Що там має бути?

— Він не міг виїхати за кордон без паспорта. А тут його немає.

— То, може, й не збирався за кордон?

— Як же? З усім отим? — майор кивнув рукою на стіл. — Зрештою, ми в цьому пересвідчимося. Гадаю, десь у машині схований паспорт.

За чверть години Полонський приніс до підвалу паспорт громадянина ФРН Хайнріха Вернера із вклеєною фотографією Пасовського, чимало доларів і валізку. В ній лежав одяг, черевики, білизна й туалетні приналежності — все закордонне, а також західнонімецькі газети, польська горілка й пачка сигарет.

— Виходячи з того, що в машині лежав понеділковий номер «Жицє Варшави», Пасовський приїхав сюди сьомого. П'ять діб… Голод він, може б, і витримав, але спрагу — ні. Крім того, він замерз. Ну, й жодної надії вибратися з льоху. Він намагався ножичком довбати отвір у стовбурі, — сказав Яблонський. — Сізіфова праця й жахлива смерть.

Щенсний рвучко обернувся, очі його заблищали.

— Отут, на цій галявині, — сказав він, — Пасовський убив Данієля Мрозіка. Ми вже ніколи не дізнаємося, чому саме, але багато свідчень вказує на те, що хлопець був абсолютно безневинний. Він, мабуть, застав Пасовського за якимись маніпуляціями в підвалі чи просто десь на Урочищі — й загинув, бо став небезпечним свідком. А всі ці коштовності, долари, золото крадені.

— Я забув тобі сказати, — втрутився Полонський. — Ми натрапили на групу наркоманів. Вони зізналися, що психотропні засоби їм постачав Пасовський. Щоправда, своє прізвище він не називав і старанно конспірувавсь, але вони якось його підгледіли, коли він повертався додому. Та й на знімках упізнали. Тепер я знаю, для кого Завадовський крав наркотики. Ну, це вже, мабуть, усе… — він замовк, дивлячись на задубілий труп.

Опівдні на галявині з'явилася машина поховальної контори й забрала тіло. Коштовності, валюту, інші речі та документи офіцери відвезли до управління. Повідомили також і Дануту Пасовську, ще не певні, чи знала вона про злочинну діяльність свого чоловіка й чи брала сама в ній участь. Цією справою вже займався прокурор.

Увечері наступного дня Полонський і Кренглевський прийшли до Щенсного. Обидва були збуджені, не знаходили собі місця. Тоді майор відшукав залишки кави, поставив чашки на стіл, а потім сказав, виймаючи з кишені картку:

— Хлопці, я, здається, ще ніколи й нікому не читав віршів, але цей прочитаю. Його написав наш колега. Послухайте-но уривок:

… Що ми руки по раз змарнуємо,

Крові серця треба буде й поту.

Не чужу, а свою будуємо.

Стачить сил для важкого польоту.

Бо любов наша Польщею зветься,

Хоч і вкрита стражданням лихим.

Дасть наказ — кожен з нас відгукнеться,

Захистимо наш спільний дім…[14]

Усі довго мовчали. Кренглевський пробурмотів: «Ех, чорт забирай!» — це свідчило, що він вкрай зворушений. Тихенько грало радіо, музика створювала чарівний настрій. Полонський підвівся, підійшов до календаря.

— Завтра неділя. Як ви гадаєте, нам дадуть виспатися?

— Котра година? — спитав Щенсний, якому не хотілося розплющувати очі. Він думав одразу про багато речей, відчував утому і задоволення, що справу закінчено, трохи побоювався, що в ній ще не все було розплутано і з'ясовано.

— Північ надходить, — відгукнувся капітан. — За три хвилини північ… Чи ви пам'ятаєте?.. — він підійшов до вікна й розчинив його навстіж.

Десь, далеко наростав, повільно наближався й потужнішав могутній гуркіт бойових машин піхоти. Офіцери напружено дослухалися. Минула північ, почався новий день.

Примітки

1

Район Варшави.

2

«Ми із спалених сіл» — пісня польських партизанів, одна з найпопулярніших у часи війни.

3

В ПНР — повна середня школа.

4

Район Варшави.

5

Район Варшави.

6

Район Варшави.

7

Варшавські райони.

8

Йдеться про події 1981 р. у Гданському порту, коли під'юджувані «Солідарністю» докери не вивантажували продукти, надіслані з СРСР та інших соціалістичних країн.

9

Старовинний палац у Варшаві, де міститься столичне управління міліції.

10

Один з найвищих польських військових орденів.

11

Район Варшави.

12

Любомирські — старовинний магнатський рід, уславився своїми коштовностями.

13

Текст на татуюванні — документально зафіксовано.

14

Вірш Веслава Петрикі був надрукований в першому номері газети «В службі народу» від 3 січня 1982 р.

Content

Клодзінська Анна Зневажаючи закон

Анна Клодзінська ЗНЕВАЖАЮЧИ ЗАКОН Роман

РОЗДІЛ 1

РОЗДІЛ 2

РОЗДІЛ 3

РОЗДІЛ 4

РОЗДІЛ 5

РОЗДІЛ 6

РОЗДІЛ 7

РОЗДІЛ 8

РОЗДІЛ 9

Примітки