Конвіцький Тадеуш

Малий апокаліпсис

Тадеуш Конвіцький

МАЛИЙ АПОКАЛІПСИС

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

З польської переклав Юрій АНДРУХОВИЧ

Перекладено за виданням: Tadeusz Konwicki. Mala Apokalipsa. Zapis nr. 10. Warszawa, 1979.

От і настає кінець світу. Насувається, ближчає, чи, скоріше, наповзає мій власний кінець світу. Кінець мого особистого світу. Але перше ніж мій всесвіт розпадеться на уламки, розсиплеться на атоми, вибухне в порожнечу, переді мною ще останній кілометр моєї Голгофи, останнє коло цього марафону, кілька останніх щаблів угору чи вниз по драбині безглуздя.

Я прокинувся о тій тьмяній годині, коли починається безнадійний день осені. Лежу і дивлюся у вікно, заповнене хмарами, власне, однією хмарою, — немов почорнілою старою шпалерою. Це година підбиття життєвого підсумку, година щоденного порахунку. Колись люди підбивали підсумок опівночі, перед тим, як провалитися у важкий сон, тепер — б’ються у груди вдосвіта, розбуджені гуркотом конаючого серця.

Поруч, у шухлядці, лежить чистий папір. Нітрогліцерин для сучасного літератора, наркотичний засіб для зболеного індивіда. Можна зануритись у мілку білість сторінки, сховатися від себе і від особистого всесвіту, який незабаром вибухне і щезне. Можна цю беззахисну білість загидити лихою кров’ю, лютим трійлом, смердючою мокротою — а цього ніхто не любить, навіть сам автор. Можна цю безглузду білість полити солодощами штучної злагоди, нектаром фальшивих надій, нудотним сиропом лестощів — а це люблять усі, навіть сам автор.

Куди, в який бік повернути на цьому останньому колі? У гірке ліворуч чи в солодке праворуч? За вікном та сама хмара, або ж групка знеосіблених хмар. По заіржавілому підвіконню пробіг дощ на довгих тоненьких ногах. Щось там було колись. Поривний рух форм, барв, уламків з емоцій. Моє життя і чуже. Найвірогідніше, чиєсь вигадане. Зліпок з прочитаного, нездійсненого, старих фільмів, незавершених марень, почутих легенд, невиснених снів. Моє життя. Котлета з білка і космічного пилу.

У ту хмару, чи пак в оту щільну групку осінніх хмар, занурився Палац культури, що колись, замолоду, був Палацом культури й науки імені Йосифа Сталіна. Величезна, шпиляста будівля викликала страх, ненависть, магічне почуття жаху. Пам’ятник пихи, меморіал неволі, кам’яний торт перестороги. А тепер це був лише великий барак, поставлений на ребро. Зжертий грибком і пліснявою старий громадський туалет, забутий на роздоріжжі посеред Європи.

Він моргає до мене кількома чахлими пломінчиками вікон. Кокетує з улесливою фамільярністю. А хто мене поставив на ребро? Мене покладено на бік. Лежу на лівім боці й дослухаюсь до свого серця, якого не чути. І думаю про слабесенький ланцюжок хімічних реакцій, який спричинює те, що я підношу повіки, що мені бурчить у шлунку, що морщиться шкіра на лобі, що ниє від притлумленого болю брутальний міхур. Що в голові чи поза нею відбувається рух слів, уявлень, які ми називаємо думками, що з’являється хмарка хвиль, яка є смутком або спазмом ненависті, що вистрелює в космічний простір снаряд жаху перед вічним незнаним або набій радощів від пізнання якоїсь частинки правди. У багатьох моїх друзів одного разу зненацька урвався той ланцюжок хімічних реакцій, і я не знаю, де вони тепер, чи перебувають у жменьці фосфору, що мізерніє в землі цвинтарній, чи віддаляються з конвульсіями і трепетом, властивими для хвиль, чи мчать углиб безконечності й, відбившись від чорного муру в кінці тієї безконечності, повернуться сюди, де мене вже не буде.

У будинку чути перші відгомони життя. Цей великий локомобіль у вигляді прибуткового дому поволі рушає в буденність. Отож і я сягаю по першу цигарку. Найсмачнішою є цигарка перед сніданком. Скорочує життя. Вже багато років я ретельно скорочую собі життя. І всі потайки скорочують своє існування. Щось у цьому повинно бути. Якийсь вищий наказ, чи, може, закон природи на переповненій людьми земній кулі.

Люблю це імлаве запаморочення, коли добре затягнешся гірким димом. Я хотів би гідно розпрощатися зі світом. Бо я з дитинства розстаюся з життям і не можу розстатися. Тиняюся по залізничних переїздах, броджу попід стінами, з яких падають цеглини, напиваюся до безтями, чіпляюсь до хуліганів. І таким робом наближаюся до мети. Я вже на фінішній прямій, тож хотів би якось попрощатися з вами. Прагну завити нелюдським голосом, аби почули мене в найдальшому куточку планети, а може, навіть, у сусідніх сузір’ях, а може, навіть, у Господній садибі. Це марнославство? Чи обов’язок? Чи інстинкт, що, немов потерпілим від космічного лиха, наказує нам кричати крізь віки у зоряний простір?

Ми знахабніли у стосунках із Всесвітом. Космосом витирає собі писок продажний поет, придуркуватий гуморист, зрадливий газетяр, тож чому б і мені не звести голову до неба, де носяться заіржавілі супутники і на камінь замерзлий послід космонавтів.

Отже, я хотів би якось попрощатися. Цілу ніч мені снилися зуби. Я тримав повну жменю зубів, наче кукурудзяні зерна. В одному навіть пломба стирчала, дешева варшавська пломба зі стоматологічної амбулаторії. Щось сказати про себе самого остаточне. Не для перестороги, ані для науки, ані навіть не для розваги. Просто сказати щось, чого ніхто більше не зможе відкрити. Бо я, коли засинаю, чи, може, в найпершій мінливій хмарці сну, починаю розуміти сенс існування, сенс часу і буття за життєвими межами. Розумію цю таємницю протягом якогось уламка секунди, якоїсь миті далеких споминів, короткої хвильки заспокійливих або жахних почуттів, а тоді падаю кудись на кам’янисте дно недобрих снів. Усі з більшою або меншою мірою скривавленим мозком напружують рештки сил, аби зрозуміти. А я вже близький до того. Тобто, буваю близько. І віддав би все, чим володію, до останньої крихти, — хоч я, власне, нічим не володію, тож віддав би все своє ніщо, аби побачити таємницю в усій її простоті, побачити одного разу і запам’ятати назавжди.

Я двонога істота, народжена неподалік берегів Вісли старими батьками, і це означає, що я успадкував у генах увесь їхній двоногий досвід. Я сам бачив війну, це жахливе безумство ссавців, котрі мордують одне одного аж до остаточного знесилення. Мені доводилося спостерігати народження і останню межу життя, себто дійство, яке називаємо смертю. Я пізнав усю звірячість свого біологічного виду і всю його незвичайну янголиність. Пройшов отим тернистим шляхом особистої еволюції, котрий називають долею. Я — один із вас. Я — досконалий безіменний гомо сапієнс. То чом би примхливому випадкові не довірити мені таємницю, якщо тільки відкриття її взагалі передбачено.

Те, що я кажу, схоже на якусь нікчемну балаканину, на неробські забаганки або на рефлексії збочення. Але ж ви, хто бодай час від часу приводить у рух свої ліниві звивини мозку, підлягаєте таким самим страхам і рефлексам самознищення. Таким самим бунтам і розчаруванням.

Дві п’яні молочарки завалили високий стіс ящиків з білими пляшками. Тепер, завмерши, вони спостерігають наслідки катаклізму, переживаючи складний і простий водночас процес трансформації переляку в легковажне полегшення. Прозорий дощ торкнувся своїм крилом нашого трухлявого від старості будинку. Нашого варшавського будинку з епохи пізнього сталінізму, з ери декадентського сталінізму, з часів ополяченого і здряхлілого сталінізму.

Треба вставати. Треба підвестися з ліжка й виконати п’ятнадцять дій, над змістом яких не слід замислюватись. Автоматичне нашарування звичок. Благословенна пухлина безглуздого ладу і традиції. Проте остання війна не тільки забила кілька десятків мільйонів людей. Остання війна мимоволі, ненароком зруйнувала великий палац культури європейської моральності, естетики і звичаїв. У «роллс-ройсах», «мерседесах» і «москвичах» людство в’їхало назад до тьмяних печер і льодовикових яскинь.

За вікном моє місто під хмарою, подібною до старої почорнілої шпалери. Місто, в яке долу загнала мене з мого власного міста, якого я вже не пам’ятаю і яке щораз рідше бачу уві сні. Доля перекинула мене лише на кілька сотень кілометрів, але віддалила від нездійсненого існування на цілу вічність перевтілення. Це місто є столицею народу, який провалюється в небуття. Про це теж треба сказати. Але кому? Тим, кого вже немає, чи тим, хто відходить у непам’ять? А, може, тим, що пожирають окремих людей і цілі народи?

Місто починає гриміти, наче велетенський механізм. Рушило з нічної летаргії. Рушило назустріч своїй долі, яку я знаю і яку хочу відвернути.

Павук з’їжджає зі стелі по невидимій нитці. Схуд, бідолаха, змалів, бо мух щоразу менше. Квартирує в мене ще з весни. Свого часу я помагав йому полювати. Ми потоваришували з необхідності. Він чомусь не має друзів, а з моїми друзями вже по всьому.

Отже, найперше помолюся. За себе, за ближніх і за померлих товаришів. Моя молитва, складена практично й компактно мною ж, подібна до слізливого ультиматуму. Самі лише вимоги і трохи загравань. Коли я молюся, полохливі й блюзнірські думки дзижчать над головою. Рвійно відганяю їх, хоч вони лише приміряють мої скромні знання до величезної старосвітської конструкції релігійних аксіом, які інкрустовано в оту понуру й меланхолійну будівлю, зведену людьми епох світлих і темних, гарних і жахливих. Потім я довго хрещуся, розпачливо й безконечно хрещуся, аби оцим ритуальним жестом відігнати злі думки, злі прагнення і злих духів.

Я вільний. Я один з небагатьох вільних людей у цій країні відвертого поневолення. Поневолення, недбало вкритого лаком сучасності. Я довго і безкровно боровся за цю нікчемну особисту свободу. Боровся за свою волю з спокусами, амбіціями й нестатками, які наосліп женуть усіх на заріз. До начебто сучасних різниць людської гідності, честі й чогось там іще, про що ми давно забули.

Я вільний і самотній. Бо самотність є досить низькою ціною за цю мою невеличку вигоду. Я визволився на останньому колі, звідки мету вже видно неозброєним оком. Я вільний анонім. Мої злети й падіння пішли від мене в шапках-невидимках, мої успіхи та гріхи відпливли в корветах-невидимках, а мої фільми і навіть книжки полетіли в безодню у сейфах-невидимках. Я вільний анонім.

У зв’язку з цим закурю собі ще одну цигарку. Натщесерце. От і настає мій кінець світу. Це я знаю напевно. Мій передчасний кінець світу. Що звістує його? Наглий пронизливий біль у грудях? Чи жахне вищання автомобільних гальм? Чи ворог, — а, може, товариш?

Ті баби за вікном і досі обговорюють катастрофу з молоком. Присіли собі на старих контейнерах з темно-сірого пластику, закурили і спостерігають, як водянисте молоко стікає до каналізаційного колодязя, звідки бухає пара, бо, мабуть, знов помилково пустили до водотягу гарячу воду з електроцентралі. І раптом я усвідомлюю, що вже роками ніхто не розносить молоко; жінки-робітниці непевного віку, котрі пхають поперед себе візки з молочними пляшками, — таке видовище я давно вже забув, ця картина асоціюється у моїй свідомості з далекими роками, коли я був молодий і світ теж був молодий.

Певно, знімають якийсь фільм, думаю собі й припадаю чолом до вологої шиби. Але за вікном нормальна, як завжди заболочена вулиця. Гурти людей поспішають попід стінами будинків до своїх справ. Від Палацу культури, як і щодня зранку, коли зростає температура повітря, відривається струхлявіла брила кам’яного оздоблення і з гуркотом котиться вниз по вищерблених розколинах будівлі. Лише тепер я зауважую на стіні тієї почвари великого орла на червоному тлі, тобто на червоному, але почорнілому від дощу. Білий наш орел незле тримається, бо знизу його підпирає велетенська земна куля, тісно обвита серпом і молотом. Якась ринва відлунює глибоким голосом окарини. То вітер, може, ще літній, а може, вже й зимовий дме з майдану Урочистостей, обертаючи тополі срібним боком до сонця, що погрузло в мокрому хмаровинні.

Закінчилися цигарки. А як тільки закінчуються цигарки, людину охоплює раптове бажання затягнутися димом. Отож відчиняю подальші шухляди своєї скарбнички, в якій зберігаю образливі листи, старі рахунки, зіпсовані запальнички і квитанції фінансових органів, фотографії з часів молодості і снодійні засоби. Аж ось поміж ватяним клоччям і бинтами зі старих добрих часів, коли для мене ще був сенс піддаватися медицині, отже, в тому замшілому від старості закамарку знаходжу пожовклу сторінку багаторічної давності, схожу на картуш архітектурної пам’ятки чи на могильну плиту, сторінку, на якій я колись розпочав нову прозу, але так і не закінчив її. А розпочинав я в оту чудову епоху, на Новий рік, відразу ж після Сильвестра, і приємне похмілля пульсувало у моїй ще здоровій голові. А розпочинав я на Новий рік тому, що в ті часи схилявся перед забобонами, тож хотів пошанувати працею новий біологічний та астрономічний цикли. Пізніше я зрозумів, що мій власний Новий рік починається десь наприкінці літа або на початку осені, й, мабуть, припинив писання і вже не написав більше ані слова.

Отже, лежав той аркуш, колись білий, тепер жовтий, недовершений, попри довгі місяці, квартали й роки, незаповнений, з вицвілим епіграфом, який повинен був благословити на зворушливі сцени, піднесені думки і прегарні описи природи. Здмухнувши пил варшавських фабрик з цього воскованого мертвяка моєї фантазії, читаю слова, котрі були життєвим гаслом старого польського магната з XIX сторіччя: «Якщо мені дозволяють інтереси Росії, то я охоче звертаюсь почуттями до первинної своєї вітчизни». Що я тоді мав на увазі? Може, хотів щоранку, натщесерце проголошувати це визнання своїм дітям? Чи мав намір розіслати його на святкових листівках до тодішніх магнатів науки, літератури, кіно? Чи намагався у цензора здобути ласки для прози, що померла, щойно народившися з анемічного натхнення?

Шиби у вікнах болісно брязнули. Звідкись із бічної вулиці вихопився істеричний сигнал міліційних машин. Я глянув на годинника, що його колись привіз для мене мій приятель Станіслав Д. З Радянського Союзу. Доходила восьма. Я знав, що це означає. Як і щоднини, у цей час містом гнали оточений зусібіч міліційними автомашинами броньований рефрижератор з харчовими продуктами для міністрів і партсекретарів. Кавалькада машин пронеслася повз мій будинок, розбризкуючи молочну калюжу по бруківці. Архаїчні молочарки, видобуті на цей день з якогось притулку для старих, затоптували недопалки в багнюці хідника, крадькома прощаючись.

Зненацька хтось подзвонив у мої двері. Я завмер коло вікна, не вірячи власним вухам. Був переконаний, що той пристрій — дзвінок — не функціонує вже багато років. Але вишуканий ксилофонний звук повторився настирливіше. Натягаючи на плечі старий халат, подарунок шваґра, Яна А., я сторожко рушив до дверей. Відчинив їх. На площадці сходів стояли Губерт і Рисьо, обидва у святкових костюмах, що пам’ятали ще середину погідних сімдесятих. Губерт тримав у правій руці ціпок, а в лівій — грізну на вигляд течку. Серце моє забилося швидше й не без підстави на те, бо обидва з’являлися в мене не частіше, як двічі на рік, і кожен візит означав радикальні зміни в моєму житті.

— Ми не занадто рано? — веселенько спитав Губерт.

Я добре знав оті їхні вдавані посмішки, за якими ховався удар, націлений в мене.

Я також невимушено всміхнувся, гостинно розчахнув двері й, коли вони церемонно заходили до передпокою, почав гарячково відгадувати мету їхніх відвідин. Завдяки їм я підписав десятки петицій, меморіалів і протестів, що роками адресувалися до нашого малослівного під цим кутом зору режиму. Кілька разів я втрачав роботу, багато разів мене нишком позбавляли громадянських прав, майже щодня я підлягав якомусь дрібному, прихованому цькуванню, про яке соромно навіть згадувати, але роки зробили своє — я геть утратив інтерес до життя. Отже, ми сердечно обіймалися, штовхаючись у тісному коридорі, все ще з тими посмішками старих друзяк, але я вже був добряче напружений і відчував, як пересохло мені в горлі.

Нарешті ми опинилися в моїй кімнаті і посідали в дерев’яні крісла, усі в ряд, наче в літаку, що мчить нас до незнаних і захоплюючих пригод.

— Добре виглядаєш, — мовив Губерт, кладучи біля себе оту зловісну теку.

— З тобою теж ніби все гаразд, — відповів я доброзичливо.

Якусь мить ми стримано придивлялись один до одного. Жилавими долонями Губерт спирався на ціпок. Осліпле око було нерухоме, друге він мружив, придивляючись до мене чи то приязно, чи іронічно. Колись, за давніх часів, він зазнав катувань, здається, від антикомуністичних підпільників, а може, й від слідчих офіцерів з Безпеки, й після того вже забутого всіма інциденту завше ходив з ціпком і слабував. Рисьо, якого я пам’ятаю ще ясноволосим ангеликом, тепер зробився розповнілим лисявим блондином, жерцем безсюжетних повістей, позбавлених розділових знаків та діалогів.

Ми незле виглядали як на старих шкарбунів, таки справді. Однак ця мовчазна пауза тривала трохи задовго і слід було уже щось сказати.

— Може, вип’єте по чарці?

— Чарка не зашкодить, — відповів Губерт. — А що маєш?

— Білу. Картопляну. З імпортованої картоплі.

— Тоді тим більше не слід відмовлятися, — Губертів голос був гучний, немов розрахований на більше приміщення, аніж моя захаращена кімната.

Коли я діставав із шафки пляшку з чарками, обидва стримано розглянулись по кімнаті. Забулькала рідина з імпортованої сировини, я присів на краєчку крісла. Цигарка натщесерце шкодить здоров’ю, однак сто грамів картоплянки — то взагалі смерть. Може, і на краще. Я підніс чарку.

— За успіхи.

— Дай Боже, — озвався нарешті Рисьо й умить спорожнив чарку.

За вікном стих на хвильку вітер, і тополі повернулися до нас своєю стиглою статечною зеленню. У будинку, як навмисне, була виняткова тиша, і мовчанка наша робилася все гучнішою. Проте я твердо вирішив не озиватись, змусити їх самих розкрити карти.

Губерт обережно відсунув чарку.

— Ти рідко виходиш з хати, — мовив він.

— Так. Осінь засмучує мене.

— Депресійка?

— Певно. Щось на зразок.

— Що-небудь пишеш?

— Саме розпочав.

Він придивлявся до мене якось недовірливо. Рисьо налив собі ще одну.

— І що це буде?

— Нічого особливого. Закортіло мені написати трохи дурниць про себе.

— Ти завше писав про себе.

— Напевно, маєш рацію. Але я хотів і про інших.

— Давно пора.

— Щоб забутися.

Усе це було схоже на іспит. І я почував себе як школяр. Але ж я все життя чувся школярем, щонайвище студентом.

— То що, Рисю, — раптом сказав Губерт. — Час, гадаю, перейти до діла.

Рисьо кивнув.

— Що-небудь підписати? — чемно вгадував я, позираючи на чорну теку.

— Ні, цього разу маємо іншу справу. Може, Рисю, ти почнеш?

— Говори ти, якщо вже почав, — квапливо кинув Рисьо.

Якесь дурнувате тепло розтікалося по мені. Я машинально потягнувся до пляшки. Принагідно хотів налити й Губертові.

— Дякую. Достатньо, — стримав він мене дещо офіційно.

Я подумав, що то недобрий знак.

Власне кажучи, мені байдуже. Я вільна людина, що зависла високо над оцим містом і звіддалік зачудовано придивляється до дивних людей з їхніми дивними справами. Я бездумно ввімкнув свій маленький настільний телевізор. З нього полинуло завивання вітру, лопотіння якихось полотнищ, а за хвильку зі сріблястого кружечка виросло зображення врочисто прикрашеного аеропорту. На екрані мерзла почесна варта, якісь цивільні затулялися пальтечками од вітру, а над ними здіймалися, наче вітрила, червоні знамена, лиш де-не-де сором’язливо переплетені з біло-червоними прапорами.

— Отже, — наважився перервати мовчанку Губерт, — ми давно не говорили з тобою.

Я зітхнув, соромлячись того свого зітхання й глибше опускаючись у крісло.

— Так. Втрачаємо наші зв’язки, — сказав я з інтонацією світського пана. — А нас дедалі менше.

— Кожен в собі, як у гробі, — додав Рисьо.

— Але я стежу за вашою діяльністю.

— Яка вже там діяльність, — махнув Губерт. — Підтримуємо вогник, що ледь жевріє.

— Це правда. Маю таке враження, що ця країна справді вмирає, — мовив я, не знаючи, до чого вони ведуть.

— Стільки років шарпанини. Ми зістарілися, змізерніли, видаючи оті напівлегальні вісники, газетки, відозви, які мало хто читає. Хіба що молодь. Але молодь одружується, народжує дітей, купує малого «фіата», бере в оренду городню ділянку, садить помідори. Нас затоплює міщанство, «совдепівське» міщанство.

— Гаплик. Могила, — додав Рисьо, наливаючи собі чарку.

З-під нещільно припасованих балконних дверей на підлогу просочується вода. Треба б знайти ганчірку і запобігти шкоді, але мені не надто хочеться, та й трохи соромлюся друзів. Тяжко йде наша розмова. Непросто говорити про те, про що думаєш увесь Божий день, що навіть сниться в паскудні ночі. Колись усе було краще. Ми були дітьми XIX століття. Наші батьки брали участь у Легіонах[1] або в ПОВі[2], ми перебували в АК[3] чи в СВМ[4]. Це значить, — як би це тепер сказати, це значить, — як би це пояснити через стільки років, це значить, це нічого, до дідька, не значить наприкінці нашого чудового XX віку, віку тиранії та розперезаної демократії, дурнуватого святенництва і геніальної мерзоти, звироднілого мистецтва і розгнузданої графоманії.

Я бачу втуплене в мене видюще Губертове око.

— Чуєш? — запитує.

— Так, звичайно.

— Ми хочемо тобі дещо запропонувати. Від імені всіх нас.

Відчуваю якийсь холодок на спині. Дуже повільно відсуваю недопиту чарку.

— Що саме ви хочете запропонувати?

— Аби ти сьогодні о восьмій вечора спалив себе перед будинком Центрального Комітету партії.

У телевізійному зображенні ніщо не змінилося. Вітер, поривне лопотіння знамен й очікування. Тільки тепер пробивається ще музика, її передають зі студії, поштиву і врочисту.

Ковтаю важко слину, перемішану з горілкою.

— Жартуєш, Губерте?

— Ні. Не жартую, — і він витер невидимий піт з чола.

— Але чому я? Чому ви приходите з цим до мене?

— Ну, а до кого ж? Хтось повинен це зробити.

— Розумію, все розумію, лише не розумію, чому саме я?

Губерт дивиться на Рися.

— Я казав, що так буде.

Рисьо втупився у підлогу.

— Слухай, — насилу озивається він. — Ми довго міркували над цим. Проаналізували всі кандидатури. Випало тобі.

На підвіконні стоїть моє деревце щастя. Щойно зараз помічаю, як воно віднедавна вибуяло, як обросло молодим, сильним листям. Стільки років хирлявіло, а тепер зненацька без жодної зовнішньої причини скинулося вгору, пустивши навсібіч повно міцних вузлуватих пагонів.

— Розумієш, — тихо каже Губерт, — такий вчинок лише тоді матиме сенс, якщо приголомшить людей тут, у нас, і всюди за кордоном. Ти знаний серед наших читачів, і на Заході де-не-де відомо про тебе. Твій життєвий шлях, як і твій характер, якнайкраще годяться для такої акції. Ясна річ, ми не можемо вмовляти тебе і не робитимемо цього, бо це — справа твоя і твого сумління. Я тільки хочу переказати тобі точку зору не лише мою чи Рися, але і всіх тих кіл, які намагаються боротись. Вибач, але не вживатиму голосніших слів.

— Сумніваюся, чи моя смерть виконає ту роль, якої ви сподіваєтесь від неї. Я знаю таких, кого ця жертва піднесла б на рівень світового символу.

Вони подивилися на мене зацікавлено. Губерт старанно розтирав синіючі пальці.

— Певно, маєш на увазі Яна? — запитав він.

— Хоч би і його. Янові фільми знані в усьому світі, а книжки читаються в багатьох країнах на правах універсальної літератури. Щороку із завмиранням серця чекаємо, що він отримає Оскара або Нобеля.

Губерт ледь помітно всміхнувся.

— Це забагато, завелика ціна для такої країни й такого суспільства. Ти сам собі відповів.

— Гаразд А наші кінорежисери, наші композитори. Я хоч зараз можу назвати кілька імен, більш гідних від мого.

— Твоє якраз годиться, старий, — мовив Рисьо і потягнувся до пляшки. Певно, відчув, що я слабну, й хотів набратися духу.

— Життям і кров’ю слід розпоряджатися мудро, — обізвався стомленим голосом Губерт. — Вони повинні виконати іншу роль. У цьому знекровленому народі кожний самородок генія набуває якнайвищої ціни. Їхня смерть не надто збагатила б нас, навпаки — страшенно збіднила б.

— А чому не ти, Рисю?

Вони кисло переглянулися, ніби засоромившись мого плаксійства.

— Навіщо б ми до тебе приходили? — спитав Губерт. — Будьмо відвертими: твоя смерть є на цілий порядок більш презентативною. Хіба ти не розумієш цього?

— Старий, ти справді у самий раз, — додав Рисьо, який мав м’яке серце і страждав у цю мить разом зі мною.

— Послухай мене, Губерте. Я ніколи не втручався у функціонування нашого мистецького організму. До ваших справ, справ замученої опозиції в нікому не потрібній країні, до отих ваших справ я теж ніколи не втручався. Але тепер мушу сказати, що я про все це думаю. Ви зростили глухих і сліпих деміургів. Таких, що в чарівному мистецькому піднесенні, творячи прегарні універсальні шедеври, не зауважили ані нас, котрі човгають у багнюці, ані щоденних страждань суспільства. Вони ретельно доглядали той вируючий у них вогонь геніальності й похапцем користалися оваціями масової пропаганди режиму, яка щодня вихвалялася ними, а їхньою світовою славою підгодовувала свої комплекси. Ви, збідована опозиція, так само не шкодували для них овацій, помазуючи харизмою[5] морального схвалення. Вони роз’їлися завдяки нашому поневірянню, нашому впокоренню, нашій безіменності. Вони вільно гасали урочищами держмистецтва, бо нас звідтіля повиганяли, або ми самі, з власної волі, забралися геть. Коли ви ходили канючити їхній підпис під щонайскромнішу гуманітарну відозву, яка не подобалася розперезаній правлячій команді, вони знахабніло відсилали вас із нічим, підморгуючи прихвосням зі своєї свити, — мовляв, ви — провокатори, агенти Безпеки. Їхня велич походить із нашого добровільного здрібніння. Їхній геній виріс на наших творчих могилах. Чому б котромусь із них не заплатити жахливою фізичною смертю за десятиліття краденої, надлюдської величі?

Я вимкнув телевізор, де військові разом з цивільними вперто чекали на когось і не могли ніяк дочекатися. Балконом пройшовся град, скидаючи у прірву презервативи, зів’ялі на залізній балюстраді. Ті презервативи були свого роду букетиками конвалій, якими мене обдаровували сусіди з верхніх поверхів у вихідні та святкові дні.

— Кожного з нас більшою чи меншою мірою печуть заздрощі, — знічено мовив Губерт. Він був блідий і дедалі старанніше розтирав синіючі пальці. — Але про це нині не будемо, може, колись, іншим разом.

— А яким же іншим, коли я нині послухаюсь твого наказу?

— Ну, знаєш, старий, — Рисьо відставив чарку. — То недостойні аргументи.

— Я ніколи нічого не казав, хоча в мені тельбухи переверталися. Чи, може, Губерте, я повинен назвати тих, що все життя крокували попід ручку з владою, вдаючи, ніби йдуть самі по собі? А свої творива найспритніші з них зодягали в шмаття універсальної моди, всесвітніх фрустрацій[6], західних меланхолій і начебто лівацьких невралгій. Коли ми засовдепилися до такої міри, що і в нас виник культ недозволеного, двозначний голос забороненого лизання, жалюгідна втіха від політичної порнографії, коли і в нас з’явилося оте збочення — хитрозаде позерство заради самовідпущення усіх гріхів колаборації, то вони перші, спраглі оплесків, жадібні успіху, вхопилися за нову кон’юнктуру і засмітили мистецтво облудними жестами підбурливих Рейтанів[7], заморочили те наше бідне мистецтво, затоптали в ньому рештки сумління. Чому ти стелишся перед ними, коли вони по твоїх плечах спинаються до золотих яблучок, аби наситити свою пиху? Навіщо куриш перед ними фіміам обожнення, коли їхня доля заперечує долю твою?

— Ти сам вибрав собі долю. Зараз не час на такі дискусії. Що ж, Рисю, мабуть, нам пора? — Губерт обважніло схилився і витягнув з-під столу оту чорну теку, що могла містити в собі відозву про скасування смертної кари, збірку нецензурних віршів або звичайну бомбу домашнього виробництва.

— Почекай, Губерте, — я притримав його руку. — Скажи мені відверто, як людина людині, чому ти визначив мене?

Губерт вирвав руку з моєї долоні.

— Я нікого не визначаю. Мої права такі ж, як і твої. І обов’язки теж.

— Але щось у мені мусить бути таке, чому я підходжу, а інші — ні.

Дощ затуманив вікна. Якась дитина за стіною грала одним пальцем мелодію, що її я пам’ятаю з давніх, давноминулих років.

— Адже ти живеш спогляданням смерті, — хрипко прошепотів Губерт. — Я ніколи не ставився до твого комплексу як до письменницької манери. Ти зі смертю запанібрата і не повинен її боятися. Ти якнайстаранніше приготував себе і всіх нас до твоєї смерті. Про що ти думав перед тим, як ми прийшли?

— Про смерть.

— Бачиш, вона коло тебе. Досить простягти руку.

— Досить простягти руку.

— Так, і тільки.

— Сьогодні?

— Сьогодні о восьмій вечора, коли скінчиться засідання партійного з’їзду і делегати з усієї країни вийдуть із палацу.

— А всі вони?

— Хто?

— Ті, що потрібні народові.

— Вони у гріху і святості, в конформізмі й бунтарстві, у зраді й спокуті понесуть у вічність душу народу.

— Брешеш. Подавишся тією брехнею. Очі тобі вже вилазять з орбіт.

Рисьо зірвався на рівні, перекидаючи чарку.

— Не руш його! — крикнув він і почав копирсатися в Губертовій пазусі, а той закляк, витягнувши ноги, ніби хотів роздивитися свої заляпані черевики.

Рисьо намагався пропхати йому в посинілі губи білі горошини пігулок. Насилу влив між затиснуті зуби кілька крапель горілки. Губерт зарухав щелепами, зімкнув повіки, потім розгриз одну пігулку і спробував ковтнути.

Хтось дзвонив у двері. Я відчинив тремтячими руками. На порозі стояв підпилий тип, тримаючись одвірка.

— Наберіть води, бо перекриваємо.

— Мені вода вже не потрібна.

— Напустіть у ванну і куди там ще можете. Перекриваємо на цілу добу.

— Дякую. Певно, труба лопнула?

— Все на світі лопається. Можна у вас посидіти з чверть годинки, бо я ледве на ногах стою?

— Перепрошую, але приятель захворів. Мушу викликати «швидку».

— Усі хворіють у наш час. Не смію заважати. Бувайте здорові.

Чоловік пішов стукати до сусідів, а я бігцем повернувся до кімнати. Губерт, випрямившись, уже сидів у кріслі. Він змучено всміхався, аби приховати раптовий переляк.

— Дзвонити до лікаря?

— Не треба. Вже добре. То на чому ми спинилися?

Наче великий паперовий змій, линув понад дахами міста сніп сонячного світла. Знайомий горобець вистрибнув на прут балюстради, здивований, чому я не вітаюся з ним.

— Губерте, чи є в цьому сенс? Чи віриш ти у той сенс?

— Тільки тепер питаєш?

— Чому ти все життя був такий запеклий? В усіх відношеннях… Справа в гормонах чи у всевишній волі?

— Облиш його, він мусить іти додому, — відштовхував мене Рисьо.

— А чи не ближче до будинку партії?

— Розумієш, смерть смерті не рівня, — притлумленим голосом відказав Губерт. — Усім нам потрібна піднесена, велична, свята. Саме таку ти можеш принести нам жертву.

— За гріхи, старий, — додав Рисьо, силкуючись посміхнутися. — Маєш багацько своїх і наших гріхів за душею.

— Але всі вони мають стільки ж, — мовив я з розпачем, бо й мені передалася істерика цього паскудного осіннього дня.

— Їх уже немає. Лишаєшся сам на сам із Богом або, якщо хочеш, із власним сумлінням.

— А де вони?

— Зосталися далеко на малій нещасливій планеті.

— Губерте, це якийсь дурний жарт. Хтось вас намовив.

— Ні, це не жарт. Сам добре знаєш. Ти чекав нас багато років. Будь нарешті відвертим і скажи — чекав?

Він довго дивився на мене своїм здоровим оком, а тоді почав шукати течку, закинуту під стіл ногами під час приступу.

— І все ж, Губерте, скажи, ти віриш, що це потрібно?

Він насилу підійшов до мене, обійняв і поцілував зимними вустами в обидві щоки.

— Об одинадцятій приходь на вулицю Вісляну, 63. Там на тебе чекатимуть Галина і Надежда. Вони відповідають за техніку.

— За техніку самоспалення?

— Не ускладнюй, старий, — кинув Рисьо.

Мене раптово охопила лють.

— Досить уже вдавати раденького дурника з-під пивного кіоска! Почни ліпше, курва мать, розставляти коми і крапки де треба.

Рисьо знітився, відійшов до дверей.

— Тобі заважає відсутність крапок? — невпевнено мовив він.

— Якби ти вживав розділові знаки, то, може, й не довелося б у цій країні вмирати напоказ.

Лінивий гуркіт перекотився з одного кінця міста у другий. Балконні двері зі стогоном прочинилися під поривом вітру. Я хотів закрити, але відламалася клямка.

— Старий, позич іще п’ять тисяч на таксі. Він не дійде до хати в таку погоду, — Рисьо забрав від Губерта зачаровану теку й визирав уже в коридорний морок.

Я видобув з кишені п’ятитисячну банкноту. Вони взяли, не подякувавши, й рушили до передпокою. Тут почулося якесь гудіння, високий звук телефонних дротів, що віщує негоду. Так само деренчали вони, немов скло у шибках, протягом довгих років, коли світ був іще нормальний і спокійний.

Губерт затримався біля купи старих капців, яких стільки назбиралося за все життя.

— Коли ти перестав писати? Я вже не пам’ятаю, — мовив він, скоса поглядаючи невидющим оком на той непотріб, розкиданий під ногами.

— Але ж я пишу.

— Ти щойно почав знову писати. Пишеш свій заповіт. А я питаю про белетристику.

— Не пригадую. Може, п’ять, а, може, й сім років тому. За одним помахом я скасував тоді аж дві цензури — особисту і державну. Написав оповідання для підпільного виданнячка — ото і був мій останній текст. Я став вільним імпотентом.

— Ти вроджений невільник. Неволя тебе піднесла, наділила тебе крилами й зробила з тебе провінційного класика. А потім, наче зла чаклунка, покарала, відібравши все.

— Неволя завжди гинула від рук невільників, — озвався Рисьо. — Розумієш мене, старий?

Цей дивний звук з’явився в нашому будинку кілька місяців тому. Протягом тижнів я шукав його витоків, дослідив горища й погреби, однак не знайшов нічого. Виринав він раптово і так само зненацька вщухав за кілька чвертей години. І вночі, і вдень. Усіх мешканців той звук тримав у постійному істеричному напруженні.

— Але цей звіт я напишу до кінця. Не звіт, а плач жалобний. Напишу подумки й одразу ж забуду. Художній твір для єдиного читача.

— Бережи слова. Найкращі притримай до вечора. Муситимеш там кричати з усієї сили. Самими тільки золотими словами. Люди все це запишуть і увічнять, немов біблійні строфи. Твій літературний шедевр.

Губерт відшукав у темряві мою руку і міцно стиснув її. Мені здалося, що я бачу різкі іронічні спалахи в його здоровому оці. І я знову відчув, як мене охопила лють.

— Хто вас намовив? Який сучий син нацькував на мене?

— Хтось мусить це зробити. Даємо тобі шанс. Ти будеш перший. Випередиш усіх суперників. Вони тишком применшуватимуть твій учинок. А ти вперше переможеш їх безумовно.

— Чи варто? Треба щоденно спалюватися там, у центрі, під Кремлівською стіною. Такі пожежі захоплюють роззяв з усього світу. А наші регіональні спалахи вогню лише дратують світову публіку, спричинюють зайві ускладнення для хвилюючого видовища боротьби добра зі злом. Слухай, Губерте, а може, наша Сонячна система зійшла зі шляху, визначеного для неї провидінням, і тепер жене у глибини Всесвіту, де всіх нас примирить незнана, космічна доля? Може, нас чекає спільна перемога або спільна поразка?

— Хіба можна щось виграти чи програти, окрім того, що ми маємо тут?

— Гаразд, ідіть собі.

Я відчинив двері. Вони тягнули з відходом. Губерт почав читати візитку на сусідських дверях. Їх завжди трохи цікавило моє життя, хоча добрим тоном вважалася зневага до мого існування. Отже, він читав ту візитку, наче табличку на дверях у секретаря ЦК, і не здогадувався, що за тими дверима вже десять років помирає старий пенсіонер, з муками помирає день у день і ніяк не може померти. Згори, по сходах і перилах, стікала брудна вода. То наш двірник, у теперішні часи званий вже начальником будинку, невиправний кретин, мив сходову клітку. Його вже стільки разів показували на телебаченні, описували в газетах, а він і далі з такою ж упертістю щокварталу мив наші сходи, єдиний начальник будинку в цілій країні, який практикував щось подібне.

— Не наклади в штани, старий, — озвався Рисьо.

— Я мушу подумати.

— Вони чекають об одинадцятій. Галина й Надєжда, — додав Губерт.

— А якщо я не зроблю цього?

— Житимеш так, як жив раніше.

Вони йшли сходами вниз, підтримуючи один одного, як двійко святих, як Кирило і Мефодій. А я ж пам’ятаю Рися з давніх часів, коли ми були ще молодими. Пригадую одну пияцьку ніч у якійсь садибі під Варшавою і спільний нічліг покотом на соломі. Рисьо тоді був чи то критиком, чи то кінознавцем і лежав поруч, а між нами — п’яна дівчина, якої я більше ніколи потім не бачив. Напівпритомні, ми лежали на моєму зеленому брезентовому плащі, що його я люб’язно постелив; дівчина постогнувала крізь тяжкий п’яний сон, Рисьо чимось там при ній займався, хрипливо посопуючи від раптової хоті, тож вона відвернулась обличчям до мене, а спиною до Рися. Тепер я відчував її вологий сонний подих на своїй щоці. Рисьо не заспокоївся, непритомний, проте активний, порпався в чомусь там, шарпав її одіж, підлазив під її безвладне тіло, істерично задихаючись. А потім, коли я вже провалювався в маячню, Рисьо, мабуть, таки доп’яв свого, бо зненацька заскавучав, зашамотів у розкиданій соломі. А вона, не здогадуючись про сусідів екстаз, овіювала мене легким спокійним подихом. Лише вранці, коли ми, похмільні, попідводилися з тієї сільської постелі, я натягнув на плечі свій брезентовий плащ, мимоволі сягнув рукою до кишені і з жахом переконався, що саме моя кишеня у темряві нічній стала жертвою Рисьової пристрасті, що то її, кишеню, кохав він по-юнацькому, самовіддано, може, навіть першим своїм коханням.

А тепер Рисьо пише аморфну прозу без розділових знаків, ходить ад’ютантом при Губерті і є шанованою постаттю в літературному світі. Я повернувся до своєї кімнати, аби глянути на них із вікна. Якимсь дивом їм саме трапилося вільне таксі, але вони обійшли його й поважно закрокували в бік Нового Світу. Мене цікавило, чи за ними стежать. Однак жодне авто не зрушило з хідника й ніхто не вибіг за ними з-поза сусіднього будинку. Нині в агентів були важливіші справи.

Свого часу Губерт повісився в шафі — так зацькували його у черговій кампанії, бо тоді, наприкінці шістдесятих, режим іще мав силу на жахні видовища і злочинні акції. Отож Губерт повісився, але вчинив це, напевно, вперше у житті, тож забракло вправності. Вішак зірвався, шафа перекинулась, а Губерт вижив. Так, вижив, аби через багато років прийти до мене зі смертним вироком.

Знов загриміло в тісному й низькому небі. Я пішов до ванної, аби вмитися. Труба болісно захарчала, гикнула, проте рештки води ще текли. Я мився машинально, думаючи при цьому, чи добре, що я миюся й одягаюся з точки зору такої перспективи. Але ж смерть треба прийняти, як причастя, натщесерце й охайно. Однак хіба я мушу вмирати? Хіба хтось силою зіпхне мене з мосту чи обіллє бензином? Адже рішення залежить від мене. Можу померти з честю або ганебно жити далі.

Знову хтось подзвонив. Я подумав: може, Рисьо і Губерт щось забули, а може, повертаються, аби скасувати вирок. Трохи мокрий, я підбіг до дверей. На сходинці сидів дідусь із великою шкіряною торбою.

— Ви до мене? — спитав я.

— Так, до вас. Маю вказівку вимкнути газ.

— Таж цього року ви вже тричі вимикали.

— Пане, що я знаю, мені кажуть — я вимикаю, кажуть — вмикаю. Вони, пане, геть погубили голови. Щодня якийсь будинок злітає в повітря, то, щоби застрахуватися, кажуть вимикати. Ще добре, що ваша квартира взагалі існує, бо в мене тут, пане, є такі номери, яких немає в цілому будинку, — і показав мені брудний папірець.

— Ну, то вже за одним разом і світло вимкніть. Мені все одно.

— Вам усе одно, — хитро осміхнувся дідусь і спритно заскочив до ванної кімнати. — Але мені не все одно. Я вповноважений тільки до газу.

Ясна річ, він умить закрутив вентиль, демонтував запальник у колонці і тут-таки присів на краєчку ванни, закурюючи розклеєну цигарку.

— Приємно скупатися в теплій воді, ну хоч би, перепрошую, зад помити, — правив своєї старий, розглядаючись по ванній. — Але що зробиш, наказ є наказ. Хіба якось побалакати з начальником, ви розумієте. Дати на лапу.

— Мені не хочеться розмовляти з начальником. Я нині помру.

Старий сантехнік весело захихотів.

— Чому саме на сьогодні ви це запланували? Не шкода нагоди? Нині той їхній російський секретар приїжджає. Ціле місто прикрасили, з самого ранку оркестри всюди грають. Кажуть, пане, що відбувається фестиваль якийсь, велике їхнє свято, а, може, й наше. Кинули товар на прилавки, всюди, пане, під Палацом культури, над Віслою, люди з самого ранку стоять у чергах, а ви намірилися вмирати.

— То помру їм на зло.

Літній майстер витирав сльози радості.

— Але ж ви комік, пане. Якби можна було вмерти їм на зло, то не було би вже поляків. Знаєте що, підключу я вам газ, а вентилі запломбую. Зроблю таку широку петлю, і ви зможете користуватися газом, лишень обережно.

— Не потребую більше газу. Візьміть собі колонку на пам’ять.

— Ви образилися. Як ні, то ні. Прошу ось тут розписатися.

Я відпровадив його у коридор. Старий принагідно помацав моє пальто, яке висіло біля дверей.

— Гарна вовна. Закордонна.

— Беріть на здоров’я.

— Та що ви, я можу заплатити. Дам п’ятдесят тисяч.

— Віддаю задарма. Тільки, вдягаючи це пальто, спом’яніть мою душу.

— Ви, певно, артист? Пожартувати любите, правда?

Але пальто спритно згорнув, запакував його до торби — й уже стояв перед дверима в сусіда. З суворим виразом на обличчі він тиснув на дзвінок.

Я повернувся до своєї кімнати, сів у крісло, яке ще не охололо після Губерта. Справді, вітер розносив понад містом якісь розшарпані звуки музики. Добре, що я віддав пальто, одягнуся легше, то легше буде перестрибнути на той світ. Так ніби я від них отримав життя — і розгнівано їм його повертаю. Якийсь символ. Ще один символ. Щодо вічності чи щодо сучасних ідіотів? Ускладнений і незрозумілий жест. Жест, що таврує наш маріонетковий, заплутаний у прислужництві режим, чи жест, що засуджує вічну Русь, приховану за прогнилою ширмою Радянського Союзу. Протест проти неволі суспільства чи проти неволі нації? Про яку свободу тут ідеться, за яку з багатьох свобод увійду до вогню, до святого вогню смерті? Це блазенство? Чи вознесіння?

— Я завжди зможу в останню мить сховатися до якоїсь мишачої нірки, — кажу, сам себе втішаючи, але знаю, що нікуди не сховаюся, піду лише туди, куди треба, куди мені наказано. Одягаюся скромно, але охайно. Наказують кричати, а це найгірше для мене. Вогонь я, може, й витерплю, а от ганьби не переживу. Борець мусить бути нахабним і безсоромним. А я втратив безліч еротичних нагод тільки через те, що соромився розстібати штани.

Вмикаю телевізор, щось треба робити, руки тремтять, не можу зібратися з думками. На маленькому екрані бачу літак, а під ним двох огрядних типів, що цілуються в губи. Це наш секретар і той їхній, російський, цар царів, володар половини світу. Наш має добродушне обличчя кардинала чи то двірника, якого нині йменують начальником будинку. Їхнього історія та гени наділили калмицькою зовнішністю. Секретарі пообнімалися й тепер слухають гімни. А нашим гімном тепер став «Інтернаціонал». Дістався нам від старшого брата, мов камізелька.

Ховаю в кишеню паспорт. Без нього ані руш. Прізвище, ім’я, рік народження, батько, мати, зріст, очі, — все це не має значення. Значення має мій код, кілька літер і ряд цифр. Таким мене знає поліція, міська влада, служба здоров’я. Таким мене знають комп’ютери і пильнують, аби не вислизнув, не сховався від гнобителів, не відкрутився від нахабної опіки. Вийду з дому. Треба вийти з цих чотирьох стін. Вийти з квартири — то ще нічого не значить. Попереду цілий день. Протягом дванадцяти годин народжувалися фортуни і відходили в небуття династії, протягом дванадцяти годин виникали й гинули імперії.

Спускаючись по сходах, я зазирнув до поштової скриньки, навіть відкрив її про всяк випадок. Скринька заскреготала, посипалась іржа. Всередині було трохи зітлілої павутини. Ну й слава Богу! Гарних листів пошта не приносить уже роками.

На вулиці в мене вдарив потужний сплеск музики. Ревли гучномовці, підвивали якісь оркестрики, десь там із понурою впертістю гримав військовий барабан. А під Палацом культури, який раніше зачаровував мене, мов урочище, мов жахний курган, у якому мучаться злі духи, отже, під палацом на естраді гасало безліч зграбних пар у краківських керезійках та жилетках, обшитих бляшками, з павичевими перами та живецьким мереживом. А заводій, притупуючи, підспівував з кепською вимовою: «Кракав’як, вот так я!»

За старою звичкою, я став у чергу до газетного кіоска, купив пачку цигарок, але газет не стало. Це теж лиха прикмета. Купівля газети вранці завжди була нашим найпершим успіхом. Людина з газетою привертала до себе увагу. Колись я навіть завів інтимні стосунки з дівчиною, що ласо дивилась на мою газету. Газет ніхто не читав, хоча здобуття їх вимагало значних зусиль. Але газету годилося мати. Такий усталився звичай.

З будинку на другому боці вулиці вийшов добродій з дещо нездоровими очима на худому обличчі. Я вже знав його з вигляду та й уся вулиця його знала. То був оригінал і дивак, сановник, який з невідомих причин не вибудував для себе замкоподібної вілли в урядовому районі й далі мешкав разом з нами, простим пеенерівським бидлом. Він поглянув на мене, і я на нього, ми не вклонилися один одному, бо йому це не личило, а мені гідність не дозволяла.

Сановник сів у чорний «мерседес» і рушив вулицею, а за ним потяглася машина з охороною.

Я завжди мав якесь дивне передчуття, що моя доля переплететься з його долею. Підозрюю, що він також побоювався цього. Тому я нишком спостерігав за вбогим сановниковим життям, його від’їздами і поверненнями, його нудними, довжелезними телевізійними виступами, стежив у газетах за його службовими подорожами, зичливо вітав появу урядового рефрижератора, який привозив для нього сервелати, ошийки, ліверні ковбаси і сирки з низьким вмістом жиру. Припускаю, що він так само, пройнятий якоюсь лихою думкою, тайкома цікавився моїм, не менш сірим життям.

Я вийшов на Новий Світ, порослий кущами знамен, червоних і біло-червоних. Але в отих наших біло-червоних кількість червоного протягом років зросла, а білого — зменшилась. І тепер наші знамена теж були червоні, тільки з невеличкою білою каймою угорі. Отже, ці старі будиночки, немов цегляні. личинки, що безупинно вилуплюються з коконів тиньку, випустили назовні злу кров святкових прапорів і дрімали понад вузьким каньйоном вулиці, якою крокувала шкільна малеча й бригади заводів та фабрик. А над святковим юрмищем лопотів велетенський транспарант з написом: «Хай живе сорокова річниця Польської Народної Республіки!».

Я замислився над цим закликом, чим звернув на себе увагу пенсіонера з газетою під пахвою. З розумінням він усміхнувся до мене.

— Ви теж зауважили?

— Вибачте, що?

— Тільки не вдавайте.

— Маєте на увазі сорокову річницю?

— Додали собі пару добрих років, — захихотів. — У мене гарна пам’ять.

— Гадаєте, що додали?

— Я не гадаю, я знаю.

— Покажіть-но газету. Подивимось на дату.

— Ви не досить спостережливий. Вже віддавна дати в газетах такі розмиті, ніби хтось на літери наступав підошвою. Погляньте самі.

Старий подав мені газету, а я міцно схопив її.

— О, тільки не це, — запротестував пенсіонер. — Моя жінка ще не читала.

— Я вас благаю, мушу мати цю газету.

Старий почав виривати з моєї долоні тонкий сувій «Трибуни люду».

— Пусти, бо міліцію покличу.

— Я тяжко хворий, може, покладуть у лікарню, чи взагалі помру.

— Усі так кажуть.

У цю мить газета розірвалася, в моїй долоні лишилася коштовна половина з репертуаром кіно, театрів, з програмою телебачення, з телефонними номерами чергових лікарень та аптек, з повідомленнями про лекції та ліквідовані транспортні лінії. Йому дісталася друга половина, якої ніхто ніколи не читав: політичні звіти, промови, в тому числі й промова мого знайомого сановника, есе про розпад капіталізму і заклик до підвищення ідейності.

— Жулік, жулік! — вереснув потерпілий дідок, але ніхто не зважав на нього, оскільки всі щось кричали цього святкового дня.

Я поквапом втиснувся в юрбу, тікаючи зі своєю здобиччю. Мені було приємно, що він означив мене отим старим прізвиськом, яке я пам’ятаю з дитинства. Крім того, у руці я тримав газету — путівник по сьогоднішній Варшаві. Але тієї ж миті мені ввічливо віддали честь два молоді міліціонери, і — Просимо зайти до брами.

Ми увійшли до короткого тунелю із засцяними стінами. Саме вчасно, бо знову пішов дощ.

— Ваш паспорт, — сказав вищий на зріст міліціонер.

Я подав йому цю заяложену книжечку, що вже у першу чверть години моєї подорожі виявилась потрібного. Подорожі куди? Мені зробилося зимно.

— Яке сьогодні число? — спитав я.

— А навіщо вам? — озвався з недовірою нижчий.

— Варто знати.

Міліціонери подивились один на одного, і той, вищий, мовив з притиском:

— Двадцять друге липня.

— Хіба липня? Так уже пізня осінь. Град падає.

Вищий, не відповівши, почав переписувати мої дані. Нижчий неприязно розглядав мене. Коли напарник щось показав йому в паспорті, він кивнув, мовляв, розуміє.

— Вас не дивує, що ми переписали ваші дані? — запитав міліціонер.

— У мене їх часто переписують.

— Це погано. А куди ви йдете?

— До «Родинного».

— Що це таке?

— Молочний бар, мій улюблений.

Я хотів ще запитати, який зараз рік, але відчув, що струна не витримає. Хтось вигулькнув з напівмороку брами, по-панібратськи ляснув мене по плечі.

— Здаров, дядя. — Я впізнав Кольку Нахалова. — Це мій знайомий. У чому справа?

— Ідіть звідсіля, — з притиском сказав вищий.

— Ей, маладєц, патіше. Гдє твой номер?

— Що ви сказали?

— Номер должен бить, — потягнув його за рукав форми Колька.

— Ми зі школи міліції. З Голендинова.

— Всьо-такі номер должен бить!

Дещо знічені, силкуючись зберігати гідність, міліціонери повернули мені паспорт і пішли.

— Цегли тобі не треба? Доброї, сталінської?

— Здурів, чи що? Навіщо мені цегла?

— На дачу або на особняк. Варшавський металургійний розбирають. Можна дешево купити.

— Ні, дякую.

— Маю презервативи з урядової крамниці. Державна ціна, п’ятсот злотих.

— Не користуюся.

— То, може, хоч півлітру заквасимо?

— Дякую, але я захворів.

— Хочеш, продам бальзам Шостаковського. Щойно з Прибалтики.

Кольку Нахалова я знав невідомо звідки. Крутився по Варшаві вже кілька років, здійснюючи якісь дивовижні гешефти. Здається, його батько, генерал КДБ, був радником Безпеки у Щеціні. Коли пішов на пенсію, зняв польську форму, одягнув радянську, спакувався й поїхав з родиною додому, в Москву. А Колька лишився. Йому сподобалось у Польщі, хоч іноді сп’яну діставав від кого-небудь по мармизі.

— Я мушу йти, — сказав я, аби щось казати.

— Я теж біжу. В який бік, ліворуч чи праворуч?

— Уперед. На той бік вулиці.

— Ну, то будь здаров. Як матимеш клопіт, завжди знайдеш мене в «Парадизі».

Колька майже побіг, а я в просвіті брами побачив провінційно зодягнутого молодика, який з пошаною вклонився мені чи комусь за моєю спиною. Однак за мною нікого не було, тож я віддав уклін з деяким здивуванням. Хлопець несміливо всміхнувся, ясноволосий хлопець зі щирими очима, таких було багато під час війни в аківському підпіллі.

— І тоді зненацька прийшла смерть. Тої зимової, розіскреної зірками ночі прийшла жахлива смерть, — продекламував стишеним голосом хлопець із провінції.

Дедалі частіше зустрічалися божевільні, на яких ніхто вже не зважав, бо психіатричні лікарні були переповнені міністрами, секретарями, директорами. Раніше траплялись опозиціонери, що їх запроторювано туди для перестороги. Та невдовзі для них забракло місць, бо серед сановників виникла мода рятуватися в божевільнях від падіння, детронізації або криміналу.

Удаючи байдужого, я проминув хлопця і перейшов на другий бік вулиці. Занурився в парке, просякле згірклим духом приміщення молочного бару під вивіскою «Родинний». До каси тягнулася довжелезна черга. Мене спантеличила ця нова невдача, я нерішуче тупцяв довкола скляних, потрісканих столиків і вже намірився йти геть, коли з черги хтось дружньо погукав:

— Пане колего!

Я хотів утекти, бо впізнав Рисьового брата, але було вже запізно.

— Це ви? — проказав я з гіркотою.

— Що замовити?

— Може, гаряче молоко і якусь булку.

— Молоко сьогодні скінчилося. Але є маслянка.

— Хай буде маслянка.

Чекаючи Рисьового брата і свій сніданок, я мучився: ніяк не міг пригадати його імені. Гарячково перебирав у голові слов’янські імена, потім західні, тоді всі античного походження, але жодне з них якось не пасувало до суворої постаті філософа-марксиста, що його так люто ненавидів Рисьо. Брати не підтримували ніяких стосунків, зневажаючи один одного.

Через двадцять хвилин ми вже сиділи за столиком, заставленим неприбраним посудом.

— Як воно життя, пане доценте? — спитав я, аби виявити чемність.

Філософ похлинувся ковтком маслянки.

— Не вживайте, будь ласка, цей титул.

— Вибачте, я не мав нічого злого на думці.

Філософ розгриз суху булку і звичним для себе лекторським тоном пояснив:

— У наш час «доцент» звучить образливо.

— Я не знав.

— Будь ласка, не перебивайте. Ця форма відзначення шляхом надавання титулу доцента на практиці не витримала іспиту. Тепер маємо велику армію доцентів і безліч клопотів з ними. Розумієте, декотрі заледве тягнуть на середню освіту, але й та «освіта» — не дай, Боже. А які амбіції! Мусимо робити перепідготовки, довчати. Ми створили спеціальні курси підвищення кваліфікації доцентів. Я директор тих курсів. Знаєте, що це таке? Велетенська програма, гігантський матеріал, слід було би по дванадцять годин щодня проводити заняття, а вони, знай, прогулюють. Лікарняні листки, телефонні дзвінки від дружин або, що найгірше, з Центрального Комітету. Мені вже бракне терпіння. О, власне! — він глянув на годинник. — Через п’ять хвилин починається лекція. Мушу бігти. Шкода.

— До доцентів?

— Та ні. До цензорів. Я повинен прочитати лекцію для цензорів.

— Серед них теж є доценти?

— Є і доценти. Але не про це йдеться. У цензурі засновано самостійне управління алюзій. Читаю для них лекції за домовленістю. Алюзія в галузі мистецтва, алюзія в засобах масової інформації. Ви кривитесь? Завжди ви маєте кислий вигляд.

— Маслянка прогіркла, тільки тому.

— Я, щоб ви знали, прибічник алюзій. Створив теорію функціонування алюзій у соціалістичному суспільстві. Але ви не слухаєте?

— Слухаю, слухаю. Трохи задумався.

У кутку зали сидів отой провінційний юнак; він знову всміхався.

— Отже, алюзія в наших умовах, — вів далі філософ, — відіграє значну роль. Не називаючи речі своїми іменами, усе-таки виявляє їх, наштовхує на якусь думку і залишає у підсвідомості людини, що сприймає цю інформацію. Таким чином, правда непроголошена робиться правдою публічною. Напруга, викликана голосом правди чи, вірніше, комплексом правди, ця небезпечна напруга успішно анулюється саме через уміло застосовані алюзії. Тому алюзійність не можна переслідувати, якраз навпаки, її слід підтримувати, навіть навчати розумній, виваженій алюзії. Через деякий час приймаючий підноситиме алюзію на правду вище за саму правду. Бо алюзія є своєрідною формою мистецтв. Алюзія — це правда, зодягнута в метафоричні шати.

— Я завжди дивувався цензурі.

— Будьмо відвертими, не все ще функціонує в нас як слід. Постійно відчуваємо всілякі дошкульні недоліки. Але, ясна річ, треба визнати, що цензура має певні амбіції, і слід віддати їй належне, що саме вона в авангарді наших динамічних суспільних перетворень. І це не випадково, скажу я вам. Наша система є системою інтелектуальною, народженою інтелектуалами. А хто вигадає кращу цензуру, ніж інтелектуал?

— Сьогодні в мене був Рисьо.

— Який Рисьо?

— Ваш брат.

— Він ідіот. Кажу так, бо, врешті, він мій брат. Тому не застосую гіршого слова — провокатор. Ідіот з розперезаними амбіціями. Мене дивує, що він не став доцентом. Йому сниться світова слава. Тому пише опозиційну прозу без розділових знаків. Проте він не розуміє моєї теорії про алюзію у прозі. Тому його твори нібито правдиві, а в дійсності неправдиві, нібито сучасні, а в цілому старосвітські. Це віслюк, скажу я вам.

Провінційний юнак і досі дивився на мене, безгучно ворушачи губами. Хтось голосно сварився, повертаючи несвіже яйце біля кухонного віконечка. Уражена кухарка розплакалася, почала скидати фартух і службовий очіпок, маючи намір лишити роботу. Касирка витягла касу і з касою в обіймах побігла заспокоювати кухарку. Вулицею прогримотів оркестр. Усі уставилися в тьмяні від пилюки вікна. Але то був усього лише оркестр вихованців з дитячого садка.

— Ви з ними навіть не вітайтеся, — сказав доцент.

— Із ким?

— З отими вашими опозиціонерами. Це такі ж апаратчики, як і державні, Штатні, збюрократизовані, на все життя. Режим призвичаївся до них, а вони до режиму. Така опозиція, який режим. Вони плоть від плоті режиму. А ви пишіть для цензури. Вона вас цінує. Тільки вона любить вас. Ви мали кебету до алюзій. А алюзія — це найвище таїнство мистецтва. Пам’ятаєте, що казав Джойс? Що навіть через триста років літературні копирсальники не розшифрують його алюзій. Він не мав цензури державної, тож покликав до життя свою власну і встановив її над собою.

На стіні висів календар, добряче запаскуджений мухами. Показував квітень 1980 року. І я не знав, чи це старий, забутий календар, чи новий, який ще не розпочав свого відліку. Касирка повернулася до каси. Кухарка стала перед плитою на кухні. Переможений відвідувач розпачливо їв несвіже яйце.

— Я пам’ятаю вас молодим геніальним філософом, — озвався за хвилину я, а він завмер з піднесеним до рота куснем черствої булки. — Ви крутилися коло молодої католицької інтелігенції. Що штовхнуло вас до марксизму? Лінощі, еге ж?

Філософ розлючено кинув булку на стіл. Відбившись від порожньої сільнички, вона впала на підлогу. Тої ж миті її підняв жебрак, який тулився десь на нашій вулиці. Спирався на двометрову, зі свіжознятою корою палицю, як апостол.

— Слухаю, кажіть далі, — мовив філософ, намагаючись погамувати обурення.

Ми обидва глянули на телевізор, що висів під стелею бару. Попри неймовірні перешкоди, у зображенні вималювався велетенський автомобіль, в якому їхали обидва секретарі, наш і радянський. Їх саме зупиняли металурги, одягнуті в біле, наче кухарі. З апатичним ентузіазмом вони почали цілувати в губи наших володарів.

— Ви боялися відповідальності за життя на власний кошт, — сказав я, допиваючи маслянку. — Боялися чистого паперу, боялися цензури, боялися конкуренції з боку інших перспективних філософів. Отож ви сховалися за іконостас партії, засіли в колегіях, комітетах, запаніли в директорських й секретарських кріслах. Тепер ви керуєте, а інші працюють. Тепер ви цензуруєте чужі тексти. Тепер ви зробилися гидким, лінивим, злим богом для своїх обдарованих колег.

Я зауважив дрібні краплини поту на філософовому чолі, він нахилився до мене з зарозумілою посмішечкою. Але його долоні, хоч і сперті на стіл, нервово тремтіли.

— Ви також дурень. Чи ви не розумієте, що ми переживаємо черговий потоп? Океан лайна зі сходу затопив нас від Бугу по Лабу. І треба пережити цей катаклізм. Урятуватися біологічно. Зберегти власну душу. Маємо щастя, що росіяни ринули на нашу землю, прожерті лепрою комунізму. Щодня дякуйте в молитві богам за те, що нинішні росіяни скуті ідіотичною доктриною, здеморалізовані жахливим життям, виснажені кретинською економічною системою. Щовечора дякуйте небові, що в них графоманське мистецтво, що в головах їхніх блукають уривки якихось думок ідеалістів минулого віку, що вони вистоюють у чергах, що ласі до модного шмаття, що читають міщанські польські тижневики, що, коротше, бабраються в багнюці вселюдської каналізації. Уявіть-но собі Росію вільною, демократичною, з капіталістичною системою економіки. Така Росія за кілька років народить геніальне мистецтво, котре повалить світ на коліна. Така Росія, само собою, перевершить Америку у виробництві. А нас така Росія ковтне, як пилосос плавучка. Без танків, без підступу, без вивезень у Сибір розчинить у собі на правах культурної та цивілізаційної вищості. Усі пхатимуться туди, як. нині до Америки. Ви теж пошукаєте серед своїх предків російських бабусь та дідусів, теж захочете їхати на Камчатку в рамках гуманітарної акції возз’єднання родин. Бачите, вони цілують вдавано, з примусу, — показав філософ на телевізор, де саме обох секретарів цілувала молодь. — А повинні тому калмикові цілувати ноги зі справжньої, розумної та глибокої вдячності.

Я сидів, трохи збентежений промовою філософа. Хотів йому заперечити і жалкував, що поруч немає Губерта. А він дивився на мене, як вуж на лабораторну мишку. В кутиках його вуст засохла жовтава піна чи, може, рештки маслянки.

— При нагоді скажіть про це Рисьові, — знущався далі, бачачи мою слабкість. — Цей віслюк разом з бандою зацькованих і дурнуватих дружків старанно пиляє гілку, на якій вони сидять. Гілка зламається, і всі разом полетять у величезний російський казан. І, падаючи в оту прірву, поскидають і нас, немов грушки.

— Ви просто Кассандра. Несамовита пророчиця польського націоналізму, — мовив я стомлено. — А наш шовінізм — це ніщо, нуль, плювок на світовій магістралі. Туди ми не проб’ємося, колишній спеціалісте з Паскаля і Сартра. Я нікому не скажу про цю розмову. Нехай вона забудеться.

— Ви все поставили на них і боїтеся програти, — глузливо засміявся філософ. — Мені воно як звук порожній. Я продемонстрував вам тільки ще одну точку зору. Я — краплина білка в океані хаосу, який називаємо Всесвітом. Мені все одно.

Він рвучко підвівся з-за столу, взяв свій кухоль, тарілку й відніс усе до віконця з брудним посудом. Був дуже точний навіть у цьому. А потім вийшов не попрощавшись.

Юнак з провінції тепер сидів ближче, за сусіднім столиком. Він знову декламував, ніби в мою честь, знайомі мені звідкись рядки.

— І зачинилися глухо двері за ним, як закривають книгу або тяжко опускають віко на труні.

Я вийшов з бару. Хлопець також схопився з місця, злякавшись, що втратить мене з-перед очей. Він не був схожий на нишпорку. Наші гицелі вдягаються модно, то європейці зі званнями докторів соціології або права. А цей мав саму лише поштивість на обличчі, ще не торканому бритвою.

Я брів у густому натовпі, а він скрадався за мною, але робив це геть незграбно, немов селюк, раз по раз наштовхуючись на перехожих. Серединою вулиці, розганяючи колону школярів з прапорцями, мчала міліційна машина. Вихилившися з відкритого вікна, офіцер міліції подавав якісь знаки курсантам з Голендинова.

До мене підійшов молодик, зодягнутий у модні бежеві кольори, в дзеркальних окулярах від сонця, хоча, далебі, сонця не бачено вже протягом тижнів.

— Чи не можна у вас припалити? — спитав молодик, мотлошачи в пальцях «голуазку».

— Вибачте, Не палю.

— То нічого. Пройдіть-но зі мною до брами.

— А навіщо до брами?

— А ось навіщо, — і показав мені металеву бляшку агента.

— Мої дані вже сьогодні переписали. Он у тій брамі на другому боці.

— То нічого. Перепишемо ще раз. Покажіть, будь ласка, паспорт.

Я подав йому свій документ, затертий, залитий одного разу чаєм чи то якоюсь підливою. Агент узяв його в руки і вдавав, ніби читає. У подвір’ї цього будинку, а був то будинок, де на Новому Світі розташовано дві зоологічні крамниці, — отже, в подвір’ї з боку вулиці Гурського на асфальтованому майданчику зібралася велика мовчазна юрба. Усі тримали в руках банки, пластикові мішечки з водою, акваріуми, а всередині цих посудин Мляво ворушилися рибки. Червоні, золоті, сірі, чорні, білі. Рибки мовчали, і гендлярі, чи, може, експерти, теж не подавали голосу. Отож вони стояли з кришталево освітленими пригорщами води і придивлялися до своїх рибок.

— Цікаво, що завжди і всюди тільки мене перевіряють, — звернувся я до агента, що з успіхом міг би зніматися в американських фільмах.

— Часом так буває, — байдуже відповів молодик.

Його тон можна було сприйняти навіть за прихильний. З усього, що може осучаснитись у відсталій країні, найпершою осучаснюється поліція. І ця його сучасність немов посідала ознаки вищості над моєю нижчістю. Я почувався трохи знічено.

Тим часом за моєю спиною, на вулиці, завили сирени міліційних автомобілів, розлігся оглушливий рев мотоциклів почесного супроводу, зірвалися ріденькі мляві оплески. Агент глянув поверх моєї голови, глянув без піднесення й зацікавлення, так як дивиться механік на справну роботу машини.

— Хіба я схожий на терориста?

— Спитайте свою жінку, — мовив мій елегантний агент, закриваючи паспорт. — Дякую, можете йти.

Я повернувся на вулицю, обходячи хлопця з провінції, котрий цього разу, безперечно, тільки заради мене продекламував сценічним шепотом:

— Гине земля чаклунів і ворожбитів, гине земля пророків і месій, що вже не встигли врятувати світ.

Я міг би заручитися, що знаю цю цитату. Схоже було на шматок із Губертової поеми або Рисьової аморфної прози, але скорше на Рися, бо він полюбляв без потреби натискати на патетичну педаль.

Мілким ровом Нового Світу повзла велика хмара отруйних вихлопів з невідрегульованих моторів. Шкільна. малеча, супроводжувана оркестром дошкільнят, віддалялася в бік Свєнтокшиської вулиці. Обидва секретарі, сплетені в обіймах, бовваніли десь у перспективі Краківського передмістя.

Я вийшов з дому сповнений рішучості. Щось виразно відчував і чогось безперечно прагнув. А тепер усе якось розмилося. З задушливою недовірою я згадував про візит Губерта і Рися. Може, вони взагалі мені приснилися?

Таке зі мною вже бувало. Кілька років тому я вранці подзвонив у видавництво й попросив змінити назву моєї нової книжки. Редакторка була чемна, але здивована. Твердила, що нічого не знає про таку позицію, що не бачить її у плані, але зараз піде й дізнається, а потім подзвонить. Проте, коли вона скінчила Свою ввічливу, але з нотками подиву й переляку промову, я раптом зрозумів, що реалізую свій сон кількагодинної давності. Сон, у якому я мучився від сорому над назвою книжки, якої не написав і ніколи не напишу. Я одразу ж вимкнув телефон, аби вона не могла вже до мене додзвонитися.

У крамниці з музичними інструментами поміж тромбоном і тарелями висить календар. Виразно показує жовтень 1979 року.

— Пане, який сьогодні день і рік? — запитую я в типа, що обслуговує вуличний сатуратор.

— Не морочте мені, пане, голову дурницями, — відповідає той злостиво. — Бачите, який рух. А газу не довезли.

— Так, замало газу. Взагалі замало газу.

Зараз, зараз. Я вийшов з чітким рішенням. Увечері спалити себе. Чому саме спалити себе? Знову визирнуло сонце. Місто повеселішало. Навіщо я взагалі їх вислуховував? Як завжди, забракло мені характеру? А що таке характер? Я ж це чудово знаю, давно осягнув. Характер — це відсутність сумнівів, характер — це наполегливість у здійсненні своїх намірів, хай навіть безглуздих, характер — це відсутність фантазії, характер — це вроджена тупість, характер — це нещастя людства.

Забракло мені характеру. Я йтиму так аж до вечора. Але можу звернути вбік. І якоїсь миті зроблю це. Я опинився на автобусній зупинці. Біля стовпа походжала контролерка, ширша, ніж вища, приголомшлива слониха міського транспорту. Вона підозріливо придивлялась до потенційних пасажирів.

— Скажіть, будь ласка, — несміливо звернувся я, — чи ходить ще 155-й автобус, бо я чув, нібито його зняли?

— Хіба я знаю? Позавчора ще був на маршруті. Постоїте — побачите.

Характер зжив себе. За давніх примітивних часів боротьби із всемогутньою природою і з біологічною слабкістю людини характер був необхідний, приносив користь, штовхав уперед з мозольною впертістю тяжку брилу людської немічності. Ми навчилися вихвалятися, звеличувати характер, стелитися перед ним, робити з нього фетиш. А нині всім бракує відваги його скомпрометувати, хоча він зробився психологічною категорією, безперечно, консервативною, навіть реакційною. У сьогоднішньому багатозначному світі характер — це деспотизм, тиранія і загальна нетерпимість. Урешті настав час звеличити відсутність характеру і внутрішню слабкість людини. Наша епоха — це шляхетні сумніви, благословенна непевність, надмірна вразливість, свята і божа нерішучість.

Я втиснувся до переповненого автобуса. Учаділий від духу потомлених людей, я нарешті пригадав собі, що погіршує моє самопочуття, мою загальну ситуацію. Звичайно, похмілля. Щонайважче похмілля, похмілля-супер. Звідки воно взялося? Чим спричинене?

У моїй країні немає нужди. Мало хто жебрає на розі вулиць, а якщо й жебрає, то якось непереконливо, без тієї внутрішньої сили, без о»—: моральних прав, властивих для справжнього жебрацтва. Ніхто не ділить сірник начетверо й ніхто не лічить зернятка солі. Зрештою, ділити сірник геть невигідно в наш час. Навряд чи й кожен третій запалюється.

Наша сучасна нужда прозора, ніби скло, і незрима, як повітря. Наша нужда — це кілометрові черги, це ненастанна штовханина ліктями, це злостивий службовець, це запізнений без причини поїзд, це перекрита якимись фатальними силами вода, тобто відсутність води, це несподівано зачинена крамниця, це розлючений сусід, це брехлива газета і довготривала телевізійна промова замість спортивного репортажу, це обов’язкова приналежність до партії, це зіпсута пральна машина, куплена в державному магазині, це спеціальні розподільники, в яких можеш дещо купити за долари, це монотонне життя без жодних надій, це занепад древніх міст, це спорожнілі провінції та отруєні річки. Наша нужда — це милість тоталітарної держави, милість, з якої ми живемо.

Так, це похмілля мене знесилює. А вони вдалися до шантажу. Бо як інакше назвати отой Губертів приступ. Вони старанно зрежисерували не підлеглий оскарженню смертний вирок. Певно, експерт-психолог передбачив усі мої реакції й навчив, як їх розрядити. Може, і в це похмілля втягнули мене навмисне. Похмілля-велетень, тотальне похмілля.

Проте з деякого часу в мене буває сухе похмілля, похмілля без причини, похмілля само по собі. Після якнайпристойнішого дня, після нудного вечора з телевізором, після приємного засинання прокидаюся вранці з тяжким похміллям. Більше того, лежачи тихенько у ліжку, зусиллями самої лише тренованої все життя уяви, з допомогою розуму я доводжу себе до надзвичайного похмілля. Воно — мій найвірніший супутник, мій двійник.

Як тільки ми з’їхали Тамкою на Повісля, автобус без причини зіпсувався. Просто водій з’їхав на бровку, вимкнув мотор і зі зловтіхою повідомив, що далі не поїде, бо в нього аварія. Пасажири тихо, не ремствуючи, як слухняні польові мишки, звільнили салон, обклеєний гучними гаслами.

Я рушив до Вісли, здогадуючись, що Вісляна вулиця повинна знаходитись неподалік від річки. Обдурю їх, в останню мить вислизну до дідька. Але до вечора мушу вдавати-слухняність. Стійко долатиму оті етапи хресного шляху, що їх визначив для мене таємничий ареопаг заколотників. Незриме політичне бюро останніх, що страждають безсонням у заснулій країні.

Чесно кажучи, не можу зібратися з думками і ще не знаю, що вдіяти. Як згадаю собі отой візит Губерта і Рися, мені здається, що то був зловісний вранішній сон. Але мені стає задушливо, бракне повітря, хочу втікати у спазмах істерики. Та куди втікати?

Вісла несе буру, мулисту, весняну воду. Кілька вітрильників, по-святковому прикрашених прапорами, боролися посеред течії з неприхильним вітром. На другому боці, понад марніючими джунглями зоопарку засвічується і гасне велетенський неоновий напис: «Ми збудували соціалізм!»

Над цією річкою я просидів безліч тяжких хвилин. Ці поламані хуліганами зарості — мої колишні схрони. Я годинами дивився на світлий простір води, тоді ще чистої, і плекав у собі солодку гіркоту від любовних поразок чи гірку оскомину літературних невдач. Мої гріхи, мої болі, мої наруги, наче купальські вінки, відпливали в далеке море.

Добре було б назавжди зникнути у воді. Але мої нещасливі братове хочуть, аби я зник у вогні.

Хотілося довго, якнайдовше шукати той будинок на Вісляній вулиці. А він, як навмисне, трапився відразу. Будинок зі сталінської епохи. Уже напередодні кінця свого існування. Призначений на знесення. Стомлений багаторічним животінням. Ніколи не пещений ремонтом, не лікований від цвілі, покинутий сам на себе, як і всі будинки наших міст. Вже тільки один поверх був придатний для життя. На інших — вибито вікна, виламано двері, обісцяно стіни. Але то пусте, бо ж на обрії видніються вже майже збудовані стрункі блочні коробки, яким відміряно коротеньке, нелегке життя метеликів.

— Польська, Польща, Польська, Польща! — скандувала ріденька юрба, маршируючи набережним бульваром з величезним портретом суворого калмика, нашого гостя.

Вітер шарпав над їхніми головами державний прапор, увесь червоний, лише з білою облямівкою угорі. На другому березі рухалася така ж юрба маніфестантів. Зауваживши одні одних, вони почали махати портретами і прапорами, звичайно, поза програмою, просто бешкетуючи.

А на розі Вісляної стояв той хлопець із провінції й невиразно всміхався. Він супроводжував мене, як пес. У руці тримав жовто-червоний кленовий листок.

Я вже перейшов вулицю і хотів увійти до розпанаханої сходової клітки, але озвався пронизливий міліційний свисток. Командир взводу з безпеки руху, в білому забрудненому кашкеті, неохоче наближався до мене.

— Ви перейшли вулицю в недозволеному місці, — байдужним тоном сказав він. — Покажіть паспорт.

— Мене вже перевіряли сьогодні. Двічі.

Міліціонер подивився з легкою зневагою.

— Гадаєте, мені дуже хочеться вас чіпати? Я теж людина.

А все ж узяв мій бідний документ і без зацікавлення оглянув його.

— То скільки заплатимо? — спитав.

— Скільки скажете.

— Чого ви такий скорий. Забагато маєте грошей?

— Забагато. Вже не встигну їх витратити.

Йому не хотілося відкривати сумку, шукати в ній квитанції. Певно, так само мав кепську ніч. З дашка на кашкеті ще скрапувала вода останнього дощу. Говорити теж не мав бажання. Отож лише насварив на мене пальцем і повернув документ.

Проте, коли я вже був на сходах, він через силу кинув мені вслід:

— Будьте уважні. Взагалі будьте уважні.

Десь у глибині міста гриміли оркестри. Щось гухнуло на празькому березі. По сусідству аж вікна задеренчали. То був, мабуть, артилерійський салют.

На площадці між першим і другим поверхом повз мене пройшов вихудлий дідок у зім’ятому вбранні, зі старосвітською текою, обв’язаною паском. На мить я перетнувся з його поглядом, усе ще похмурим, з відблисками згаслого фанатизму. То був товариш Захер, колишній член Політбюро. Я здивовано спинився коло потрощеної балюстради і глянув на спину цього нужденного старця, котрого возили колись у броньованих лімузинах з охороною, наче королівський діамант. Йому досить було кивнути — і змінювали назви міст або стинали людям голови. Тепер він був усього лиш беззахисним стариганом на пенсії, і йшов, напевно, зайняти чергу під магазином з низькосортними макаронами.

Зненацька він озирнувся і знизу глянув на мене очима, що колись гіпнотизували старих, відданих революції товаришок.

— Добрий день, — сказав я мимоволі.

— Добрий, — відповів дідок захриплим голосом і вийшов надвір.

Я натис на дзвінок при дверях, пофарбованих у сіро-синій колір. Довго ніхто не відчиняв, хоча за дверима я чув владний голос, що кидав важкі слова, і чиюсь бурхливу реакцію на них. Нарешті двері відхилилися на довжину ланцюжка, і я побачив анемічну, безбарвну дівчину.

— Я від Губерта. До пані Галини й пані Надєжди.

Дівчина зняла ланцюжок і впустила мене до передпокою, забитого старим мотлохом, кошиками з непотрібним шматтям, жалюгідними репродукціями на стінах і безліччю павутини.

— Ви у справі техніки?

— Так. Можна це і так назвати.

— Проходьте.

Вона зовсім не цікавилася мною, так ніби я прийшов з пральні по брудну білизну. Мені від того зробилося прикро. Я чинитиму опір. Пасивний опір.

Кімната навдивовижу нагадувала тимчасово обладнані кімнати з часів німецької окупації. Якісь національні килимки на стінах, якісь дерев’яні меблі з «Цепелії»[8], трохи засохлих квітів у глиняному горщику. В одному кутку світився телевізор, в іншому на тапчані лежав чоловік з білою бородою.

— Я приготувала для вас трохи брошур, — озвалася дівчина.

Вона була тоненька, дрібна, змаліла, як уся теперішня молодь, що застала вже готовий, нами збудований соціалізм.

— Які брошури? — здивовано спитав я.

— Стосовно техніки. Ваших попередників. З усіх кінців світу. Це варто знати.

Я взяв кілька книжечок і не знав, що робити з ними. Знав лише, що ніколи в них не загляну. З настінної полиці до мене шкірилися обшарпані корінці класичних творів російських дисидентів.

— Увага! Зараз він роздягнеться! — крикнув чоловік з білою бородою, вказуючи на телевізор.

Ми підійшли ближче до екрана, дівчина пересунула регулятор, аби збільшити звук. На великому екрані старосвітського телевізора було видно президію академії. Посередині сиділи наш секретар і той радянський з азіатськими рисами. Вони тримали один одного за руки. Над ними виднілася величезна римська цифра XI., а внизу — гасло, написане по-польськи і по-російськи: «Ми збудували соціалізм!»

Якраз за спинами президії підходив до трибуни черговий доповідач, і я відразу розпізнав у ньому знайомого сановника, що мешкав навпроти мого будинку. Він неквапно йшов до трибуни, прикрашеної зіркою, ще не радянською, але вже трохи схожою на неї.

— Товариш Кобялка, — озвався схвильований чоловік на тапчані. — Я стежу за ним багато місяців. Побачите, він сьогодні роздягнеться.

З’їздівський зал притих, і ми також затамували подих. То був страшний фатум, незрозуміла хвороба, неприборкана епідемія, що охопила всю партію. Дотепер ніхто ще не зміг їй запобігти. Усім зганяла сон із повік, прискорювала серцебиття і водночас позбавляла сили волі. Учасників і спостерігачів. Гебістів і реакціонерів.

Мій товариш Кобялка дійшов до трибуни, тримаючи перед собою, наче алібі, стосик аркушів із промовою. Великими, страдницькими очима подивився у стелю, потім перевів погляд на зал і повільно, ледь помітно, почав розтягувати губи в огидному, непристойному, приголомшливому усміхові.

— Ні! Ні! — крикнув хтось у залі з’їзду нелюдським голосом.

Але товариш Кобялка, немов керований позаземними силами, захитався на трибуні й повільно, розтягуючи цю дію, порвав машинопис промови на чотири частини, а тоді безтурботно викинув їх; папірці з агресивним поспіхом спурхнули на перші ряди делегатів, і саме в тих рядах одразу ж виникло якесь дивне, істеричне шамотіння.

Товариш Кобялка розтулив уста, якусь мить подратував мовчанням застиглий у лихому передчутті зал, а потім озвався голосно і рішуче:

— Товариші зрадники! Товаришки свині!

У цю мить почалися в ефірі перешкоди. Білі смуги перетяли екран, щось задеренчало, зображення з’являлося і зникало, наче хтось хотів його вимкнути, але з якихось причин не міг. Отож товариш Кобялка показувався на мить й одразу щезав. А коли з’являвся, різко ворушив губами, та нічого не було чути, бо звук усе-таки прибрали. Тож товариш Кобялка виголошував свою німотну обвинувальну промову, до якої готувався чверть століття, своє кредо, формоване протягом багатьох безсонних ночей, свою сповідь, пронесену в пересохлому горлі через усі падоли упокорень, отже, товариш Кобялка кричав німим голосом, а зал на кілька секунд занурився в якусь надприродну летаргію.

Нарешті, як уві сні, хтось повільно підвівся зі свого сидіння, хтось інший відірвався від стіни, чиїсь руки трохи благально, а трохи агресивно простяглися з непорушного муру президії, і тоді зображення знову стало нормальним. Товариш Кобялка, який усе ще безгучно кричав, скинув піджак і пожбурив його на сходи, вкриті кумачем, розв’язав краватку, повісив її на мікрофон, не розстібаючи ґудзиків, зірвав із себе білу святкову сорочку і врешті почав знімати штани. Але агенти були вже поруч. Він заплутався у спадаючому одязі, небезпечно похитнувся, вони запопали його, схопили за руки й за ноги і потягли геть за плечима в президії. А він шарпався, вислизав їм з рук, плювався піною на всі боки, дриґав ногами, трусив головою, мов епілептик, і врешті зник за смугастою портьєрою, востаннє блиснувши сніжно-білими кальсонами радянського виробництва.

На екрані виникла заставка з двома голубами, що цілуються. Один був червоний і другий теж був червоний, але з білим хвостиком. Під ними пишалася магічна римська цифра: ХІ. Залунали величні акорди П’ятої симфонії Чайковського.

Ми хвильку помовчали, мов над труною, в яку щойно покладено небіжчика.

— Це мій сусід, — нарешті сказав я.

— А я любив його, — мовив чоловік з білою бородою. — Певно, був добрим пияком.

— Усі пиячать, — озвалася Галина.

— Але пиячив він щиро. Тому отак закінчив, — чоловік з білою бородою хотів повернутися на другий бік, та після короткого зусилля від свого наміру відмовився.

Галина підійшла до дверей, що вели в глибину помешкання.

— Вибачте, я вас на хвильку залишу.

Ми лишилися удвох із чоловіком на тапчані. Дивився він на мене досить довго, врешті ворухнув губами і сказав:

— Це ви.

— Так. Я.

— Підійдіть ближче. Сядьте коло мене, будь ласка. Я паралізований. — А коли я присів на краєчку тапчана, він додав: — Частково. Ви пам’ятаєте війну?

— Яку саме?

— Ну, оту нашу. Велику нашу війну.

— Я брав у ній участь. Мені здавалося, що не забуду її до кінця життя. А вже давно забув.

— А я пам’ятаю. Для мене вона тривала довго. Ще десять років по закінченні. Я був у совітських таборах.

Чоловік уважно придивлявся до мене.

— Ні, не те, що ви подумали. Не за комунізм. Я був у таборах для аківців, тобто не тільки для аківців, для усіх. Табори, як вежа Вавілонська. Але нас, аківців, там було повно. Тому я так висловився.

Чайковський ставав дедалі патетичнішим під прикриттям отих червоних голубів, з яких один мав білий хвостик. Старий аківець нервово рухав пальцями правої руки, яка лежала на складці ковдри. Я здогадався, що крововилив уразив праву півкулю його мозку. І ця рука жила своїм власним життям.

— Ви хотіли повернутися на другий бік? — запитав я.

— Так. Ви зауважили?

Я допоміг перевалити худе і страшенно важке тіло на другий бік. Він утупився в обдерту стіну. І так було краще.

— Ви, мабуть, боїтеся? — тихо озвався чоловік.

— Я ще не знаю, чи зроблю це.

— Страх — це нормально для людини. Я також боявся до того часу, коли мені сказали, що жінка і дочка померли у в’язниці. Відтоді перестав боятися. А тортури страшніші від смерті.

— Взагалі я зранку не можу зібратися з думками. Хочу зосередитися, усвідомити свою ситуацію, хочу наважитись і не можу.

— А жінка і дочка не померли. Жили на волі. Хотіли зламати мене, натомість допомогли розпрямитися.

— Я повинен це зробити?

— Не знаю. Тоді ми знали все, тепер не знаємо нічого. Тоді світ був простий. Тепер він заплутався. Сам себе заплутав, а, може, його заплутали оті протяги ідеологічні, немов урагани. Може, це буде слабкістю, а, може, силою.

— Що буде слабкістю або силою?

— Ваша смерть.

— Моя непередчасна смерть. Моя вчасна смерть.

— Однаково ми повільно вмираємо з кожною хвилиною. І світ помирає з нами, хіба не так?

— Світ не може померти. Багатьом поколінням уже здавалося, що світ помирає. Але то тільки їхній власний світ помирав.

— Добре ви це сказали. Та якщо світ не вмирає, то мусить жити з чогось.

— Що ви маєте на увазі?

— Що світ потребує людської смерті.

Заставка зникла. З’явилося зображення з’їздівського залу. Хтось виступав, зал вибухав оплесками, а ще хтось в ентузіазмі щось вигукував. Усе повернулося до норми. До ненормальної норми на певний час.

— Ви тут лежите і бачите лише жменьку молодих, цю групку навіжених. Щось на кшталт докору сумління за гріхи батьків, ніби відплата за паскудне існування, ніби спазм колективної моральності. Вони ж пливуть проти течії, але стоять на місці.

— Жахна ніч. Страхітливий сон. Треба крикнути, аби збудити людей.

— Брате мій з лісів, з таборів, з поневірянь, з розпачу, із розпаскудженого життя, брате, що мені робити?

— Сам знатимеш. Як настане час.

Відчинилися двері, і я побачив Галину, яка затуляла собою другу кімнату.

— Можна вас попросити сюди?

Я увійшов, а вона зачинила двері. Біля вікна, яскраво освітлена, стояла дівчина з величезною, наче у повсть збитою, шапкою волосся з рудим блиском.

— Це Надєжда.

Я вклонився, проте дівчина з рудим волоссям навіть не ворухнулася. Попеляста тінь падала їй на обличчя.

— Вам відомо, де це повинно відбутися? — спитала Галина.

— Під будинком партії.

— Ні, рішення змінено. Перед залою засідань, де відбувається з’їзд.

Хто змінив рішення, подумав я. Оці діти, масонська ложа чи невідомий деміург, прикутий до варшавських підземель?

— Мені однаково, — сказав я і тут-таки усвідомив, що то слова філософа, Рисьового брата.

Здригнулися стіни, щось гримнуло з боку Вісли. Останній запізнілий салют. Хтось щось проґавив, чи, може, затнулася гармата.

— Потрібен бензин і надійні сірники. Ви, я бачу, нічого з собою не маєте?

— Я думав, можна купити на автозаправці.

— Для цього потрібні талони. Крім того, бензозаправники шахрують. Доливають води.

— То що робити? — спитав я з деякою надією.

— Залишитесь тут. З Надєждою. Вона познайомить вас із деталями. А я пройдуся до знайомої крамниці і куплю розчинник.

— Але ж сьогодні національне свято.

— Це пусте. У них тепер переоблік. Грошей на хабар вистачить.

— Я теж трохи маю. Може, хай буде за мій рахунок?

— До вечора далеко. Устигнете ще витратити, — і раптом, зовсім несподівано всміхнувшись, вона додала: — А бабуся Надєжди була коханкою Леніна, ви це знаєте?

— Ні. Вперше чую, — знову вклонився я нерухомій дівчині біля вікна.

Галина вдягнула коротеньку курточку, бо вітер знову заатакував вікна, і вийшла, тихо замкнувши двері. Деренчали під вітром погано припасовані шибки. Вихор приносив із собою далекі і скаламучені звуки музики або вигуки тріумфуючих натовпів. Ми завмерли одне навпроти одного, вона бачила мене, а я не міг роздивитися риси її обличчя. Ми довго-довго мовчали, але я, о диво, не відчував незручності. Міг би отак стояти до вечора. Зрештою вона рушила до мене, спершу поволі, ніби уві сні, потім чимраз швидше, а тоді впала на коліна, схопила мою руку, притулилась до неї вустами і мовила напрочуд низьким голосом:

— Ви геній.

Я здогадався, що то якийсь незаслужений комплімент, хотів її підняти, однак лише заплутався в її волоссі, сухому, нерозчесаному й рудому, як у Леніна замолоду.

Вона глибоко зітхнула і, несподівано схопившись на ноги, вибігла у ту кімнату, де лежав сивобородий.

— Ось так, — мовив я сам до себе, бо мусив щось сказати, а ніщо інше не спало мені на думку. Крадькома роззирнувся по кімнаті. Це, мабуть, була кімната Надєжди, бо з усіх стін на мене дивилися бородаті й суворі фізіономії російських дисидентів.

За хвильку вона повернулася з веселою посмішкою, але долонею витирала кутики очей.

— Ви на мене не гніваєтеся? — спитала низьким, як я вже казав, гортанним голосом.

— Та ні, чого б це.

— Я завжди щось дурне утну, а потім соромно. Не можу звикнути до ваших звичаїв. У нас простіше. Як кохаєш, то кохаєш. А як ненавидиш, то ненавидиш.

— Що не край, то свій звичай, — відказав я дипломатично.

Надежда дістала з шафки пляшку з чорною рідиною і дві малі склянки.

— Вип’ємо за згоду? — спитала вона, ще трохи плачучи, але й сміючись водночас досить заразливо. Мала зелені очі, ямочки на щоках і взагалі була в тілі.

— Але ж ми не сварилися.

Налила чималенько до обох склянок.

— Це моя сибірська наливка. Я привезла її з Москви і сказала собі, що вип’ю при найважливішій нагоді. Знаєте, я дуже любила вас.

— Я і тепер вас люблю.

— Вам би лишень іронізувати. А я правду кажу. Колись мені здалека показали вас, і я закохалась, як остання дурепа.

— Може, ви мене з кимось плутаєте?

— Ні. Я вас навіть читала. У вас наша душа. Тільки в ній часом відчуваєш щось таке тутешнє. Таке несправжнє.

За дивним збігом обставин десь неподалік, на якійсь естраді над Віслою, духовий оркестр заграв мелодію старого вальсу «На сопках Маньчжурії», а для мене це був чарівний і фатальний твір.

Вона подала склянку з таємничим, настояним на травах напоєм, і не забирала руки. Отож ми вдвох трималися за скло, наповнене сибірською вогняною водою. Я прислухався до старосвітського вальсу і щось стискало мені серце.

— За ваше здоров’я.

— За ваше здоров’я.

— За наше здоров'я.

Якась гіркота вмить озвалася в мені. Так, тост був недоречний. Але що вже там, — і одним духом я вихилив свою цикуту.

— Може, сядете, — вона вказала на залізне ліжко, вкрите якимось хутром. Певно, сибірським. — Це шкідливо — увесь час стояти.

— Правду кажучи, мені вже ніщо не шкідливо.

Я дивився на дно склянки, де лежали рештки якогось зілля. Бозна-якого і з якою дією.

— У вас похмілля. Я одразу це зрозуміла. Ви не ображаєтеся, правда?

— Пані Надєждо, по-польськи Надіє…

— Ах, як ви гарно сказали. Я б вас поцілувала.

Що, звичайно, і зробила. І я на мить відчув її гарячі, досить широкі вуста коло своїх губів. А оркестр і досі грав «На сопках Маньчжурії», мелодію, під яку я, здається, багато років тому побачив світло дня або ночі, себто прийшов на світ.

— Що ви про мене подумаєте, — сказала Надєжда, заплющуючи ледь розкосі, зелені очі. Я принагідно зауважив, що під дивовижно прозорою одіжжю, яка нагадувала величезну хустку або театральне пончо, або ж досить ризиковану чернечу рясу, що під тими шатами не було ліфчика. Видно, вже трохи здеморалізувалася на нашому напівзаході.

— Подумаю якнайкраще, дочко степів і полів.

— Вам, полякам, не можна вірити.

— Можна ще трохи тієї амброзії російського народу?

Ми цокнулися склянками. Мелодія старого вальсу ширяла над нашим будинком, як білий кавказький лебідь, хоч я не був певен, чи зустрічаються на Кавказі лебеді.

— Ах, як я вас кохала.

— Чому тільки в минулому часі, чарівна Надєждо, тобто Надіє?

— Я навіть хотіла покінчити з собою.

Знов легенькі мурашки побігли в мене по спині. Вона або неделікатна, або занадто по-свійському зі смертю.

— Ваша проза впливає на мене просто фізично.

— Я вже не пишу.

— О Боже, чому?

— Набридло.

— Як може набриднути література! Вам не можна таке казати. Ви вєдь творець, геній, на вас цілий світ дивиться.

Сибірська наливка робила своє. Кімната вихилялася на всі боки, немов запрошуючи до козачка. А той оркестр закінчив грати «На сопках Маньчжурії» і ще раз почав «На сопках Маньчжурії». Але тепер наче повільніше, наче збираючись кожну ноту вписати у мій розм’яклий мозок.

— А як ти почуваєшся, дитинко, в нашій напів-Європі? В нашій колишній напів-Європі?

— Не дуже.

— Ти інакшою уявляла собі Польщу?

— А звідки ви знаєте?

— Бо я вас знаю.

— Нас, росіян?

— Ні, росіянок. Росіян знаю також.

— А звідки ви знаєте росіянок? З Тургенєва, Толстого, Лєскова?

— Ти ж казала, що я маю вашу душу.

— Я казала?

— На початку.

— Ви, однак, не такий.

— І Польща не така.

— Не така.

— Ліпша чи гірша?

— І те, й те.

— Як тебе розуміти?

— Я сумую за Москвою.

— Хіба можна сумувати за тим містом?

— Я босою пішла б по снігу.

— До Москви?

— Так, до Москви.

Мені кортіло спитати, чому взутою не летить «Аерофлотом», але не спитав.

— Ти, Надєждо, патріотка?

— Це ви польські націоналісти.

— Бачиш, дитя косооке, така наша доля. Що б ми вам не сказали, завжди почуємо у відповідь, що ми шовіністи.

Вона раптом притулилася до мене. Зворушливі акорди вальсу з мого дитинства, немов цигарковий дим, снувалися в цій дівочій, зрусифікованій кімнаті.

— Ах, навіщо ці вічні чвари поміж нами і вами. Адже всі ми слов’яни. Чи не краще було б, якби ви приєдналися до нас добровільно. І ми разом забули б про всі образи, непотрібні претензії, прокляття, котрі стільки віків розділяли нас. Ми зможемо вас любити, тільки ви полюбіть нас.

— Але ж вас, росіян, уже немає. Останніх слов’ян, тобто вищі верстви, вимордував твій дєдушка Ленін. Від Бугу до Хабаровська хазяйнує Азія.

Вона відштовхнула мене так сильно, що я впав на подушку.

— Я знала, що розчаруюся. Боже, яка я нещасна.

І знову вибігла з кімнати. Насилу підвівшись, я сів на жорсткому краєчку ліжка. Той сибірський бальзам здолав мене остаточно. Упав на сприятливий ґрунт. Тобто пролився на моє бідне, беззахисне похмілля, на оту старечу мою хворість. Так, пригадую, вчора я пив сам із собою. Скатертиною накрив стіл, дістав тарілку, ніж, виделку і кусень сиру. Неквапно, з гідністю, мов на поважному прийомі, видудлив півлітра чистої горілки з вітчизняної картоплі. Розмовляв із собою спершу чемно, з гумором, потім, здається, трохи по-хамському. За вікном до півночі випробували гучномовці. Навпереміну лунали дика музика і вибачення анонімного спікера за галас о такій пізній порі.

Надежда повернулася, знову сміючись і витираючи розкосі, зелені очі.

— Я все сприймаю всерйоз, а ви, мабуть, жартували.

— Мабуть, жартував, моя Надєждо.

— А я вас зараз задушу і матиму спокій.

— Не можна мене душити передчасно.

Але вона не звернула уваги на мою алюзію. Підійшла до мене, вперлася тендітними, так, справді тендітними колінами в мої коліна і поклала обидві долоні на мою пульсуючу шию.

— Ви боїтеся?

— Як кожна людина. Боюся, що боятимусь дедалі сильніше.

— Мій університетський товариш учинив те саме. Біля Кремля.

— Багато хто вже так учинив.

— Хочете цим сказати, що не варто.

— Не знаю, чи не варто. Колись виявиться, що варто.

— А ви ніколи не чули, що я про вас думаю?

— Я взагалі не знав, що ти існуєш, Надіє.

— Ах, недобре ви кажете. Ви такий звичайний, а я гадала…

— У звичайності вся моя сила.

— Ви погоджуєтесь на звичайність?

— Давно погодився.

— Не можна. Людина — це дивна, незвичайна, чудова істота.

— А надто російська людина. Богоносец.

— Ви знову за своє.

Я відвів її долоні, що легенько стискали мою шию. А оркестр усе ще грав мені на згубу «Сопки Маньчжурії».

— У цій країні ти мусиш звикнути до звичайності. Вона здається тобі пласкою, міщанською, безкрилою, але вона теж має певні переваги, які інколи виявляються потрібними. Ти пишеш вірші, Надіє?

— Пишу.

— Щотижня?

— Буває й частіше. Я не можу жити так нормально, як ви отут живете.

— Ми не живемо нормально. Живемо так, як нам велять.

— Ви вірите в Бога?

— Вірю. Тобто намагаюся вірити.

— От бачите. Ви тільки намагаєтесь. Як і всі ви.

Соромно казати, але від неї струмувала теплінь ваговитого російського тіла. Мені здавалося, що серед кольорових плямок, яким всипана була її одіж, серед отих пастельних вічок бачу й мигдалеві, широко посаджені очі її сосків. Я уявив собі під прозорою тканиною масивні, жіночні, гарячі перса. Такі перса, яких уже не мають на захід од Вісли. І раптом я відчув у своєму немолодому вже, змордованому похміллям тілі якісь непристойні позиви.

— Я забрала б вас до себе, у стару Русь. Там небокрай далекий, як ніде більше, і небо велике, найбільше. Ви ховаєтеся від усього великого, бо не маєте відваги. Плюньте на все і йдіть шукати Бога.

— Вже запізно, спізніла Надіє.

Вона відчувала мій пульс, але і я вловлював удари її крові в напрочуд тонких і ніжних суглобах пальців. Зніяковілий, я визнав, що думки мої потроху шаліють. Що я прошиваю поглядом оцей єдваб чи, може, батист її дивовижної ряси. Дисиденти з усіх стін осудливо дивились на мене.

— Знаєте, давайте втечемо, — раптом сказала Надєжда.

— Що ви таке кажете?!

— Ходи, ніхто не побачить нас. Утечемо від людей.

— Але куди, онуко Чінгісхана?

— Побачимо. Завжди знайдеться трохи місця для нас двох.

— Покинеш їх самих? А хто врятує світ?

— Ви цинік. Боже, чому я покохала вас. Якби я знала…

Хмари несподівано розійшлися, відкривши яскраво-блакитне небо. Запалало величезне чисте сонце і зробилося гаряче, мов у серпні. Великий прямокутник світла розгорівся на підлозі. А оркестр усе ще грав «На сопках Маньчжурії».

— Я позитивний цинік. Тому і знадобився вам. Мені по дорозі з вами.

— Ви не вмієте отак зненацька кинутися в божевілля, правда ж? Ніколи б не змогли.

— Люба Надєждо, негоже робити мені такі докори, тоді як Галина пішла купувати розчинник.

Вона хотіла щось відповісти, але змовчала. Дивилась на мене своїми розкосими очима, котрі зовсім не були зелені, хоч мали б бути зеленими. Її очі мали інтенсивну фіалкову глибінь, і мені здавалося, що вони трішечки фосфоризують.

Надєжда присіла переді мною навпочіпки.

— Шкода, що я не наважилась познайомитися з вами раніше.

— Ти мене з кимось плутаєш.

— Ні, їй-Богу. Запитай у Галини.

— Ти відчула себе серед нас загубленою й шукала рідної душі. Кацапської, дикої, шаленої душі.

— За що ви нас так не любите?

— Я всіх не люблю. Або, коли хочеш, люблю всіх. Навіть отих бідолашних секретарів — нашого й вашого, котрі, можливо, саме в цю мить без охоти цілуються в губи. А тебе, Надєждо, я просто кохаю. Закохався з першого погляду.

— Ти, одначе, польський пан. Білополяк.

— Ходи, сядь коло мене.

— Ще чого. Мені вже минулося.

— Але так буде зручніше.

— Ви мені байдужий.

— Гаразд. Тим більше можеш сісти на своєму дівочому ліжкові.

— А звідки ви знаєте, що я дівчина? Може, я мала вже трьох чоловіків.

— Перший був митець, другий керував сектором у ЦК, а третій — поляк, який вивіз тебе з батьківщини.

— Говоріть далі. Я відчуваю огиду. Принаймні звільнюся від цього дурману.

Вона пахла хною чи, може, якимось сибірським зіллям. Її волосся могло б бути й водоростями з таємничого дна Уссурі. Сіла, зрештою, поруч мене із сердитим виразом на обличчі.

— Мила Надєждо, ти глузуєш з мене. Усі ви трішечки глузуєте з літнього чоловіка, який годиться вже хіба що на підпал.

— Не маю бажання розмовляти.

— Мусиш зі мною розмовляти, це твій обов’язок. Ти повинна заглушувати, приглушувати, знечулювати мене.

Я здивовано зауважив, що її велетенська кучма волосся, ця корона зі щирого злота, злегка тремтить, а вона ховає обличчя в її гущавині.

— Ну ні, Надєждо, так не можна. Чого плачеш?

Я обійняв її й пригорнув до себе.

— Сама не знаю, — схлипнула вона. — Такий настрій.

Я поцілував її в щоку, по якій біг струмочок сліз.

— Я кохаю тебе. Покохав протягом години, чи то пак цілої епохи, останньої ери моєї земної безконечності. Віриш мені?

Надєжда слухняно кивнула. Я відчував у руках її гарячу ваготу. Так було багато разів. Як було безліч ночей, світанків, надвечір’їв. Але зараз мені здавалося, що тримаю тіло, освячене провидінням, магічне тіло жінки, що сниться протягом усього життя. Тіло дівоче й жіноче, тіло-пригода і тіло-притулок. І вперше мене огорнула пронизлива туга за молодою жінкою, що єдналася зі мною тільки сестринськими, а, можливо, й просто людськими обіймами.

Словом, мене охопив досі не знаний зворушливо-неспокійний стан, настрій блаженної легкості й недобрих передчуттів. За вікном здіймалася гучна музика духового оркестру, а в мені росло хаотичне жадання. Надєжда тулилася щораз міцніше, немов хотіла придавити мене до прозорої стіни неминучого.

Тож я поліз до її чернечої ряси й, несподівано знайшовши серед торочок просвіти, упевнився, що вона гола під отією шаллю-пончо. Я хотів твердо поміркувати на цю тему, але не встиг, бо побачив перед собою два якнайлагідніші пагорби її персів і мені здалося, що вперше у житті бачу гарні жіночі груди, і я шалено здивувався, і з тамуючою насолодою схилив голову у тінистому видолинку між отими персами.

Десь там у звивинах мого мозку пульсувало притьмарене усвідомлення того, що я беру участь у магічному обряді, і той сполох, те затемнення, та гарячка, що завше супроводять мене в ці гріховні хвилини, уся двозначна тваринність щезли в мелодії наших безладних шепотінь та цілунків.

Потім я хотів увійти в неї й не міг. Ошелешений, я боровся з її опором, але то не був її опір, бо вона жадала мене, то був опір її невинності. Нарешті я вдерся в гарячу, пронизливу темряву.

— О Боже, — прошепотіла вона.

І в цю мить деренчливо озвався телефон над нашими головами. А мені він здався гуркотом пневматичного молота. По-зрадницьки сховавшися на підвіконні, він алярмував до нас із усіх своїх механічних сил.

Я завмер, вона також притихла. Дзвінок хрипів над нами, підганяючи, з докором, з огудою.

— Телефон! — крикнув хворий з другої кімнати.

Я підвівся, накрив її тією рясою, а вона затулила обличчя раменом, кращого понад яке я ніколи й ніде не бачив. Справді, зігнута в лікті рука молодої жінки здалася мені в ту мить до болю досконалою. Не відриваючи очей від тих дивовижних овалів у золотисто-прозорому затінку, я підняв тяжку, як весло, телефонну трубку.

А волосся Надєжди, червонясте, страшенно живе й жадливе волосся розсипалося по буденній сірій ковдрі на тому шпиталевому чи в’язничному ліжку.

— Слухаю, — хрипко вимовив я.

— Це Галина. Усе гаразд. Тільки яку каністру воліли б ви мати? Бо тут є вибір. Червоні, жовті, блакитні.

— Каністру?

— Не здогадуєтесь навіщо? Отже, якого кольору?

— Хіба це має значення?

— Не знаю. Може мати. Я вважала за краще довідатись.

— Гаразд. Нехай буде блакитна.

— Ну, бувайте! Я скоро повернуся.

По небу знову пливли хмари, просяклі грозовою чорнотою. Мій оркестр не знати коли замовк. Під будинком марширував невеличкий натовп, скандуючи нерівними голосами:

— Польська, Польща!

Маніфестанти несли зім’ятий транспарант з напіводірваними літерами, що становили гасло: «Хай живе 22 липня 1999 року». Я поклав трубку на апарат.

Надєжда раптово підвелася і, не глянувши в мій бік, наче сновида, вийшла з кімнати. Я дещо остовпіло дивився за вікно. Тоді угледів залишки сибірської наливки в моїй чи в Надєждиній склянці. Машинально підніс її до вуст і випив гірко-солодкий ковток зернистого осаду. Я прагнув опанувати хаотичні думки, надати якогось ладу цій дивовижній ситуації.

Унизу, під розбитим вуличним ліхтарем стояв той хлопець із провінції. Він грався жовто-червоним кленовим листочком, чекаючи на мене.

Найліпше було би нишком вийти й дочекатись Галини на сходах. Але як це зробити? Кімната мала тільки одні двері, за котрими були моя несповнена Надія і паралізований дідок, що найбільше бентежив мене. Я потрапив у пастку, як полюбляли висловлюватися старосвітські письменники. У пастку власної легковажності. У пастку чарів розкосої російської дівчини. Та ще й похмілля мене трусить, тяжке похмілля, спричинене вчорашнім днем.

З гуркотом відчинилися двері. Увійшла Надєжда, несучи в обох руках склянки з чаєм. Вона усміхнулась, наче нічого й не було, хоч у її розкосих очах іще бриніли сльози.

— Нап’єшся чаю? — спитала своїм нормальним, напрочуд низьким голосом.

Я мовчки узяв свою склянку. Прямокутник сонячного світла вже поліз на протилежну стіну. Знову десь грали оркестри, але серед них не було нашого, із «Сопками Маньчжурії».

— Галина вже йде, — сказала Надєжда.

— Ти гніваєшся на мене? — невпевнено спитав я.

— Може, й гніваюся, — відповіла, а тоді квапливо додала: — Гніваюся, що взагалі тебе зустріла.

Я дивився на неї, і серце мені стискалося. Вона відкинула на плечі важку фату з червоного волосся і, замислившись, пила міцний, гарячий чай.

— Надіє, ти не збожеволіла? — озвався я нарешті.

— Чому? Що ти маєш на увазі?

Знічений, я теж дивився у свою склянку.

— Ти знаєш, про що йдеться. Я перехожий. Завтра буду вже дуже далеко. Чому ти це зробила? Чому погодилась?

— Може, саме тому.

— Як узагалі ти збереглася в цьому нинішньому світі?

— Розумієш, я російська панночка, — засміялась вона й помішала ложечкою чай, в якому вже не було цукру.

— Колись сказав би: яка шкода, дівчино, що ми не зустрілися раніше.

— Але тепер ти знаєш, що ми зустрілися саме вчасно.

— Не знаю, Надіє. У мене розколюється голова, і здається, що все це неправда. Мені траплялися дуже реальні сни.

— Нині вже ніхто не вірить у сни. Сни — це сміття лихого дня. Сни — це графоманські, ненаписані вірші.

— Ти дедалі краще говориш по-польськи.

— Як захочу, то дуже добре говорю по-польськи.

— Я стільки хотів би тобі сказати. Якби не соромився і якби мав на те час.

— Я знаю все, що ти хочеш сказати.

— Так добре знаєш мене?

— Взагалі не знаю. Побачила тебе сьогодні уперше в житті.

— Ти казала, що читаєш мої твори.

— Я казала? Усі поляки і всі росіяни пишуть. Я могла таке сказати, але не здогадувалась, що ти пишеш.

— Надіє, що це означає?

— Що я закохалася в тебе протягом чверті години, так само, як і ти в мене.

— Жартуєш, хоч росіяни, здається, не жартують.

— Залишається ще кілька секунд на роздуми. Маєш відвагу втекти?

— Не звільнивши світ із неволі?

— Ми будемо вільні.

— Я вже вільний.

— То і я стану вільною. Двоє людей — це початок суспільства.

У глибині помешкання грюкнули двері. Надєжда відсунула порожню склянку, підійшла до мене. Дивилася, широко розплющивши очі, які все-таки були зелені, мов старовинні бутлі для вина.

Несподівано обняла мене.

— Ну, що, любий, що?

— Гадаєш, ми були суджені одне одному, тільки розминулися на кілька десятків років?

— Ми суджені одне одному.

— Але яким чином, дитинко?

— Маємо ще цілих сім годин. Сім годин вічності. Гарна погана назва.

Вона ніжно поцілувала мене в губи.

— Там добре.

— Де?

— Там. Сам знаєш. Я там була.

— Про що ти знову?

— Я замерзла у тайзі, але мене врятували. Кільканадцять хвилин, а мені здавалося, що то ціле життя.

— Надіє.

— Що, любий?

— Ще нічого не відомо. Усе в моїх, усе в твоїх руках.

— Ми вже не встигнемо утекти. Проґавили останню мить.

Ми поцілувалися солоними вустами.

— Хочеш, я піду з тобою у вогнище?

Але в цю мить хтось постукав у двері. Ми відступили одне від одного. Увійшла Галина з блакитною пластиковою каністрою в руці. Зняла з голови берет і почала діловито обтріпувати його об бильце крісла.

— Знову ллє? — спитав я, аби щось запитати.

— Поплуталися навіть пори року, — відповіла вона. — Усе на купу: сніг, сонце, вітрюган, дощ. Найкращий розчинник, імпортований з Нової Зеландії. Сірники придбаємо у валютному магазині і донесемо пізніше. Надєжда увела в суть усіх деталей?

— Так.

— Може, маєте запитання чи сумніви?

— Не знаю, що з собою робити.

— Я ж вам дала брошури.

— Так. Але я не знаю, що робити до восьмої вечора.

— Я теж не знаю. Може, вам хочеться попрощатися з друзями, з містом.

— Це не моє місто.

— Найкраще проковтнути порошок і заснути. Ми вас розбудимо.

— Дякую, якось собі зараджу.

— Надєждо, чого втелющилася у вікно?

— Задумалась.

Я взяв у руку блакитну каністру. Добряче важив мій ручний багаж як на таку далеку подорож.

— Ну, я пішов, — мовив я нерішуче.

— Ви будете під нашою опікою. Можете нічого не боятися. І рівно о восьмій перед залою з’їздів. Ми також туди прийдемо.

Я вклонився, а бензин неприємно забулькав у пластиковій посудині. Надєжда стояла, повернувшись обличчям до вікна. З її волосся струмувала лагідна червінь, немов від жаринок у зимовій печі. Я вийшов до другої кімнати.

— Вже йдете? — спитав хворий.

— Так. Пора.

— А я лишаюся. Забув про мене Господь. Я пережив свій час і свою легенду. Це найстрашніша мука, а я ж бо знаю, що таке мука. Я заздрю вам.

— Щойно я пригадав, що свого часу дещо чув про вас.

— Могли чути. Мої спогади перекладено тринадцятьма мовами. А в нас ними гендлювали на чорному ринку. Потім пройшло кілька поколінь, і все стерлося. Ніхто вже не пам’ятає.

Я жваво забулькав своєю блакитною каністрою.

— Про мене теж забудуть.

— Не дай, Боже. Гадаєте, що ми свідки загибелі народу?

— Цього ніхто не знає. Це чудово і страшно, що ніхто не знає, що означають його жести, вчинки, шаленства. Журимося смертю народів, а тим часом уся Галактика летить у прірву небуття. Знову град. Що за осінь.

— Як на мене, то ще літо. Не люблю, пане, придивлятися до планетарних систем. Поки ми на землі, тримаймося її пазурами. Мені можна так казати, бо я тримався єдиним зламаним пазуром.

— Отже, ви благословляєте мене в дорогу? — я стукнув по шкарубкій поверхні каністри.

— Не варто так далі жити, — мовив хворий і зімкнув повіки.

Попри білу бороду й посивіле волосся, виглядав він напрочуд молодо.

— Знаєте, мені здається, що безліч людей в усьому світі купують бензин і шукають, як я, каністри. Бо я маю незвичайний наслідувальний інстинкт. Що б я не зробив, виявлялося, що і всі інші зробили те саме. Я опинявся посередині. У статистичній пересічній серединці. Так уже мені не поталанило.

— Не можете бути першим, то будьте останнім. Це теж незла позиція.

Я придивлявся до нього без симпатії. Знав, що він теж спостерігає за мною крізь шпарини у повіках. Може, його поклали отут, аби й він підштовхнув мене пальцем до мого вироку? Може, він лежить під оцією зім’ятою ковдрою у сорочці для візитів та напрасованих штанах, щомиті готовий, тільки-но я піду, побігти на святковий бенкетик?

У телевізорі все ще показували з’їзд. Радянський секретар з лисніючою міною на обличчі саме вручав прапор чи вимпел нашому секретареві, який став на коліно і чолобитно поцілував краєчок гаптованої матерії. У залі, а його тут-таки показали, усі моментально позривалися з місць, з ентузіазмом аплодуючи цій події, дехто з піднесеними руками щось волав у екстазі, але що саме — я не чув, позаяк за загальним звичаєм і в цьому домі відключали звук під час офіційних передач.

Цей сивий чоловік, жива реліквія або звичайний нагонич, цей сивий святий підняв праву руку, ніби прощаючись чи благословляючи мене.

— Ну, годі, — мовив я і вийшов.

На сходах я роздивився посудину з вогнистим бальзамом. Містила в собі десь зо п’ять літрів. Я спробував відкрутити ковпачок. Функціонував справно. Блакитний колір — колір невинності. Невинність не кидається в очі. Можна йти, треба йти. Куди? Дорогою побачимо.

На площадці між поверхами я відламав шматок шибки. З невідомої причини скло було закіптюжене. Я глянув крізь нього на небо, де знову поблискували миттєві сонячні спалахи. Але в наш час ніхто вже не спостерігає ані затемнень сонця, ані місяця. Остогидли людям усі дати і терміни в усіх соціальних та мілітарних системах. І я теж нічого цікавого не побачив на стомленім небі, небі, виснаженому кліматичними аномаліями, тож кинув оком на стіни, проте й там знайшов лише віддавна знані антидержавні написи, стирати й зафарбовувати які держава вже не мала сили.

Я зійшов униз і там при виході зіткнувся із Захером, отим перестарілим революціонером з фанатичними очима. Він повертався з черги, несучи якусь здобич, бо його старий портфель спух, наче ситий пітон.

— Я звідкись вас знаю, еге ж? — Захер зупинився, перегородивши мені двері.

— Так, знаєте. Ми зустрічалися тільки раз, але за драматичних обставин.

— Я вручав вам орден? Нагороду? Призначав на посаду?

— Ні. Виганяли мене з партії.

Він усміхнувся, пригашуючи холодні зблиски фанатизму в очах. Фанатизму неактуального, як забута подряпина.

— Я нікого не виганяв з партії. Ви помиляєтесь.

— Одного разу виганяли. Групу прихильників професора-марксиста.

— Ага, так. Що з ним тоді вирішили?

— Це не має значення. Має значення, що я не тримаю на вас зла.

— Ми мусили так учинити. На тодішньому етапі це було необхідно. Потім настав бардак. Але в ті часи я ще міг порятувати країну.

— Як вам живеться?

— Дякую. Я повернувся до філософії. Власне, до історії філософських доктрин. Повернувся на своє місце. Я вільний. Нарешті вільний.

— І ви вільний?

— А що, ви теж?

— Звичайно. Дедалі більше зустрічаю вільних людей.

— Бо справді вільним можна бути лише в неволі. Даруйте мені цю банальність, молодий чоловіче. Ви любите ходити?

— Здається, люблю.

— Обов’язково ходіть. Пішки. Багато. Принаймні десять кілометрів. Тоді найкраще думається. Спостереження за природою, людською поведінкою, навіть за небом. На небі теж є рух. Як у прямому, так і в переносному значенні. А рух, молодий чоловіче, якщо сягнемо до класичних філософів… Може, вам не цікаво?

— Ви щасливі? Чи не шкода вам влади, безкарності, пов’язаної з пануванням над людьми, отих злетів пихатості, коли порівняють себе з Богом?

Захер щиро засміявся, витягнув не надто чисту хустинку, аби втерти очі.

— Я філософ. А філософ уміє вибачати і собі, й ближнім.

— Що вибачати?

— Що не склали іспиту. Це наш гріх первородний.

— Знаєте, я дуже добре пам’ятаю вечір, коли, обмацані десятком агентів, просвітлені рентгенами, обнюхані наглядачами, дісталися ми до того святилища партії, де пильнувало політичне бюро. Пам’ятаю всі оті фізіономії довкола круглого столу — перед цим я бачив їх лишень пласкими, повішеними на стінах. То були наші судді.

— Але ж ви не жалкуєте?

— Аж ніяк. Ваш порух у мій бік і слова «Відмовити у членстві в партії» повернули мені свободу.

— Я пережив те саме кільканадцятьма роками пізніше. Чи в середині засідання було оголошено перерву на вечерю?

— Так, ви встали і мовили неофіційним, людським голосом: «Пора, товариші, щось перекусити».

— На моєму персональному хтось також виголосив ті слова. А як виглядало меню у вас?

— Не в мене, це, власне, у вас. Ми перейшли до другого залу, де на столах, прикрашених ікебанами, громадилися полядвиці, осетри, шинки, може, навіть кав’яр. Запивали все це імперіалістичними соками. Плямкали всі разом; кати і жертви, крадькома втираючи майонез із підборідь, розриваючи на чверті соковиті помаранчі, хоч у місті було сутужно, бракувало цитрин навіть для хворих грипом.

— Бачте, усе так само було і на моєму персональному. Хоча кав’яру щось уже не пригадую. Може, це і є соціалістичний гуманізм, якого ані ви, молодий чоловіче, ані я не змогли зауважити. То що, ми з вами квити?

— Мені байдуже, — і я подивився на свою каністру, по якій пересувався павук.

— Обов’язково ходіть пішки. Якомога більше. Це вам моя порада. Біжу додому, до телеприймача, бо нині по обіді «Малятам про звірят», моя улюблена програма, і мої друзі-звірята виступатимуть у ній.

— Не побачите ви своїх безгріховних звірят. Бо сьогодні з’їзд партії. З ранку до ночі. У телебаченні, в газетах, у кіно. В кожному домі.

— О Мати Божа, ну й засмутили ж ви мене! Нічого не вдієш, піду на прогулянку. І бажаю вам успіхів, молодий чоловіче!

Його смолянисті очі знову засвітилися, ніби в кота, що скрадається в темряві, і, постогнуючи, він рушив нагору вищербленими східцями.

Я вийшов надвір. Якась дама, добряче підхмелена, штовхала візочок з дитиною. Задля різноманітності, вона пускала його далеко вперед, пізніше наздоганяла, вдаючи, ніби хоче копнути брезентовий кіш. Її сильно зносило в бік проїжджої частини, засипаної клаптиками різнокольорового паперу й відірваних від транспарантів літер.

Тоді я зненацька побачив, що над мостом Понятовського звівся великий стовп куряви, і середній прогін, наче потужний ліфт, величаво зсунувся до води, яка на коротку мить немов скипіла. Щойно тепер я почув гомін глухого тупотіння. Крихітні людські постаті розбігалися з руїн мосту на всі боки.

— Ох, курва, — захоплено мовила нетвереза пані. — Ну й закурилося! Спи, маленький, спи, — погойдала вона дитину у візочку. — Вперше бачу щось подібне.

— Я теж. Будинки на моїх очах валилися, але мости ніколи, — приязно сказав я. — Напевно, демонстранти йшли в ногу.

— То пусте, іще кілька мостів лишилося. А що ви несете у цьому дзбані?

— Бензин.

— Шкода. Мене так сушить, а газводи немає, бо не довезли газу. Спи, маленький, спи, бо як дам…

І легенькими зиґзаґами вона погалсувала в бік Вісли, де серединою течії плинуло гасло, скомпоноване з вінків і палаючих свічок: «Ми збудували соціалізм!». Але закінчення гасла було вже знівечене, бо побувало поблизу мостової катастрофи. Останні дві літери, добряче пошарпані, відносило до протилежного берега. Знак оклику тонув, захоплений чорториями.

— А, може, створили мене, наче хмару космічного пилу, ваші мрії, тортури, нещастя і смутки.

Я рвучко обернувся. Той хлопець із провінції стояв переді мною з кленовим листком у руці і несміливо всміхався.

— Що це таке? — спитав я.

— Ваші тексти. Я знаю їх напам’ять.

— А звідки ти тут узявся?

— Приїхав зі Старогарда.

— До мене?

— Так. Тільки не мав відваги прийти до вас додому. Пригощайтесь, будь ласка, — і він простягнув мені розв’язаний солдатський мішок, повний райських яблучок. — З нашого саду.

Я надкусив солодкий соковитий плід, не знаний, ні, швидше забутий у нашій країні.

— Ти, мабуть, пишеш вірші.

— Ні, прозу.

— Але я вже не поможу тобі. Випав з процесу.

— Мені не потрібна поміч. Я хотів тільки познайомитися з вами. Вечорами читаємо вас. Усією родиною. Татко розповідав, що ви зналися в дитинстві.

— А як твоє прізвище?

— Скурко. Тадзьо Скурко.

— Не пригадую. Можливо. І що від мене хочеш?

— Нічого. Тільки дозвольте, щоб я разом з вами ходив.

— Поганий ти день вибрав.

— Я знаю. Але дозвольте. Увечері поїду.

Я критично придивлявся до Тадзя зі Старогарда, і в моїй спустошеній душі не заквилило марнославство, не застогнала пиха, бо я був тертий калач. Добре знав отих здібних, вихованих, делікатних молодиків, які хутко виростали у продажних, брутальних хамів.

— Я понесу вашу посудину.

— Як хочеш, неси. Але не того ти вибрав, Тадзю. Я можу подати тобі адреси куди значніших митців, від яких більше матимеш користі.

— Дозвольте мені, пане. Благаю вас. Це дуже важливо для мене.

Він одвернувся й крадькома витер сльози. Але я був непідкупний, став лише обережнішим. Як хоче, нехай іде. Однак мене не розжалобить. У наш час ніхто вже не читає книжок так, як читали їх сто років тому. За моєї молодості з однаковим зацікавленням поглинали комуністичні брошури і Пруста, сенсаційні американські повістини і Джойса. Пожирали ті кишки, начинені чорними літерами, і тут-таки перетравлювали. Ніхто не пускав собі кулю в лоб з приводу печального закінчення роману. Взагалі, ніхто не пам’ятав його вже наступного дня. А цей тут сипле мені цитатами, які можуть бути моїми, а можуть бути також власністю будь-якого іншого писаки.

Брязнула шиба й відчинилося вікно.

— Почекайте! Почекайте! — хтось покликав мене.

Я озирнувся й побачив Галину над трухлявим підвіконням.

— Почекайте! Я йду до вас!

Може, відмовилися, подумав я. І раптом мені зробилося шкода. Шкода того розчинника, шкода моїх нервів і шкода нагоди. Я вже трохи звик. Та й пора, власне, відповідна. Надходять дні зимові, страшні, темні й короткі дні, перемішані з іще темнішими, довгими, безконечними ночами. А мій абонемент на життя вже давно вичерпався. Живу поза лімітом. Усіх дратую, і Господа Бога теж.

— Дайте, будь ласка, посудину, — тихо мовив Тадзьо.

— Тримай, але обережно, не розлий, — сказав я невпевнено.

Повернемо її до крамниці. Може, віддадуть гроші. Ще хвилину тому це була жахлива, смертоносна рідина. Тепер, здавалося мені, була варта лимонаду, що вже забродив.

Галина вибігла з будинку, квапливо надягаючи зелений светр, який пам’ятав іще велику війну. До неї приєднався якийсь песик, біг, наче хотів зубами схопити за литку, і пронизливо гавкотів.

— Губерт захворів, — мовила, відсапуючись.

— Де він?

— У кінотеатрі «Волга».

— Сьогодні вранці в нього вже був напад.

— Він помирає. Звідти дзвонили. Ми мусимо туди встигнути.

Бігцем ми пустилися в бік набережної. Знову виглянуло сонце, немов після довгих роздумів наставала весна. У місті позойкували оркестри, дивно відлунював низький рокіт гучномовців, наче громовий голос Бога в день Страшного суду. Песик причепився до нас остаточно, обравши собі Тадзя за товариша.

Але тут нас пригальмував міліційний свисток. Звісно, двоє молодих функціонерів поманили мене пальцями.

— Копну в черево, — сказав я. — Нехай діється воля Божа.

— Не можна піддаватися на провокацію, — засичала Галина. — Забороняю вам. Я відповідаю за акцію.

Міліціонери не зрушили з місця. Стояли, чекаючи на мене. Я йшов лінивим провокаційним кроком, задивлений у флорентійське небо над Варшавою. Навмисне запнув верхній ґудзик на куртці, аби знали, що не збираюся показувати паспорт.

Проте вони чемно віддали честь і один з них мовив, затинаючись:

— Вибачте, бубудь лаласка, як потрапити нана майдан Урочистостей?

— Ідіть прямо. Вздовж набережної, а потім далі, аж до майдану. Ви що, міста не знаєте? Чого вас там навчають, в отих школах, — відповів я досить нахабно.

Бо мені сяйнула думка: якби мене арештували, проблема вирішилася б сама собою. Це також вихід. Якимось чином навіть почесний.

Але міліціонери, замість того, щоб відіпнути від пояса метрові киї, запроваджені з нагоди котроїсь річниці, зніяковіли ще дужче, а заїка зняв з голови кашкета і по-селянськи покірно вклонився мені.

— Ми не місцеві. Дудуже перепрошуємо і дякуємо.

— Що ж, надалі справуйтеся, — мовив я, повертаючись до Галини, яка нервово стискала пальці.

Ми бігли під гору старою брукованою вуличкою, що віддавна заростала агресивною травою, званою в моїх краях подорожником. Попереду всіх дерлася Галина. Я бачив її ноги без панчіх, негарні, занадто худі, порослі короткими, жорсткими волосинами. Вона належала до цих останніх, виснажених фізично поколінь. Усі вони були маленькі, худорляві, волохаті. Але тільки в них іще жеврів опір проти влади, яка з плином років теж споганіла, щоправда, в інший бік: розтовстіла, виросла ушир, обабилася. Тож, кваплячись за Галиною, я з подивом усвідомив, що вона також самиця, але самиця якогось іншого виду, з якою ми несумісні. Іноді вона озиралася на нас, і я бачив її лице, власне, нічого собі лице, може, хтось інший з її племені добачив би в ньому якісь готичні або візантійські риси. Але мені вона була чужою, як чужим було все її поріддя, можливо, поріддя перших християн в умираючому Римі комунізму. Раптом я відчув себе старим, однак це усвідомлення не справило мені прикрості. Мій світ був барвистіший, світ ієрархічний, світ суспільної несправедливості, світ брутальної боротьби за існування. І моя боротьба була інша, і моя пасивність інша. І падіння ніби глибші, і злети ніби вищі. Знаю, що це самопочуття поколінь, які відходять у небуття. Знаю, що теперішній час присудить їм малість і велич, напевно, такі ж, як наші, хоч і пристосовані до вимірів майбутнього. Але, Їй-Богу, мені шкода їх, а себе не шкода.

Отак ми добігли до кінотеатру «Волга», який за моїх часів називався ще «Прибережний». На фронтоні вищерблений неон анонсував радянську музично-сатиричну комедію «Світле майбуття», але я знав, що під цією вивіскою тут демонструють прем’єру вітчизняного фільму «Переливання крові», поставленого режисером Владиславом Булатом. За останні роки усталилася практика, коли польські фільми, яких режим із певних міркувань соромився перед Москвою, показували нишком під радянським прикриттям. Таким чином вони потрапляли до багатьох кінозалів при значній кількості глядачів, а режисери, шановані владою, зарубіжжям і місцевою опозицією, вдавалися до такої форми прокату.

На цьому тлі траплялися навіть афери з хабарами.

Мій заповіт. Моя остання воля. Марудний документ, бо ж спадщини як такої немає. Нічого я не заробив і нічого не досяг. Навіть отой мемуарний дріб’язок не тримався в мене. Жодного цікавого листа від видатних людей. Жодного сувеніра з подорожі, жодного сліду літературного становлення. Єдину матеріальну цінність, якщо це можна так назвати, моє мертве тіло, з радістю заповідаю анатомічному театрові для занять молодих хірургів.

Але ж соромно йти, нічого не залишаючи. Треба б щось заповісти живим, аби була хоч найменша користь від мого життя, від моєї короткої присутності на землі, де я займав місце інших, де відривав від рота ближніх ласі шматки, де нерідко псував кров сучасникам.

Подумки нишпорю в отих кількох шухлядах, де зберігається мій духовний і матеріальний набуток. Кілька старих фотографій, купка непотрібних документів, засохлі авторучки, зіпсоване перо, яке колись приносило щастя, а потім перестало приносити. Запонки до манжетів, подаровані мені колись на іменини, маленькі електричні лампочки не знати до чого, чиясь дипломна робота про мене, коли я недовгий час був модним, якийсь лист із компліментами від каліки, не знищений хіба через неуважність, вивітріла пігулка від підвищеної кислотності, крихти тютюну, сліди загашених і забутих цигарок.

А проте бачу щось, що з певними сумнівами я міг би офірувати нащадкам. Це два старі, безліч разів поновлювані рецепти, дві рожеві паперові смужки з немодним допотопним написом. Колись, не пам’ятаю вже й коли, мені їх виписав знайомий лікар, який давно виїхав за кордон, пропав безвісти, випав з нашого життя. Ці два рецепти стосуються пустої й ганебної хворості. І тому згадую про них з деяким зніяковінням. Проте я знаю, що такі паскудні, неприємні, ганебні відхилення приносять найбільше страждань. А люди вразливі не наважуються з кимось порадитись і протягом літ борюкаються з цією негідною гризотою. Тож, неспроможний на щось більше, хочу бути — за прикладом своїх учителів — корисним у малому.

Переходячи до суті справи, заповідаю своїм бідолашним нащадкам, які страждатимуть від лупи, випробуваний засіб. Він позбавить їх комплексів, хоча б ненадовго зробивши щасливими.

Ось рецепт мазі:

Ac. Salisyl 2,0

Lig. carb. deterg.

Sulfuri ppt., aa 4,0

Ol. Ricini 6,0

Aoleps suille ad 40,0

А ось рецепт мікстури:

Ac. salicylici 2,0

Ac. biboryci 2,0

T-rae chine 5,0

Ol Ricini 6

Spir. vini 70° 100,0

Таке лікування, навіть одноразове, дасть, без сумніву, позитивний наслідок. Аби підтримувати в охайності шкіру на голові, пропоную натирати її раз на тиждень ще тією мікстурою. Якщо через деякий час недуга повернеться, слід повторити лікування маззю. А мікстуру рекомендую щотижня, посередині часового відтинку між одним миттям голови і другим.

Делікатно торкнуся іншого, не менш огидного нездужання. Отже, навіть у найчудовіших, найкращих і найдуховніших осіб бувають так звані запори, іноді короткочасні, спорадичні, іноді жахливі, що тягнуться місяцями. А такі довготривалі запори, сором казати, здатні зіпсувати і найпіднесеніше існування. Тому і в цьому питанні я звертаюся з делікатною поміччю. Звичайно, моя порада не всім допоможе, але багатьом шанованим людям може принести полегшення.

Тож я закликаю тих, що мені довіряють, прокинувшись уранці, натщесерце випити скляночку холодної кип’яченої води. Чимало користі принесуть також спожиті увечері, перед сном, сушені сливи. У критичні хвилини, коли і життя остогидне, слід у милому товаристві хильнути горілочки, але підкреслюю: не менше, ніж двісті, а найліпше так близько трьохсот.

Якщо мої рецепти в поодиноких випадках не дадуть потрібних наслідків, що цілком можливо, то я дуже прошу вибачити мені і задля розради я дарую потерпілим надзвичайно ефективну інструкцію, як добитися успіху в картярській грі під назвою «очко». Мене навчили цьому в дитинстві, і пізніше я безліч разів перемагав запеклих картярів. Цю штучку мені показав якийсь народний знахар, таємничий волоцюга, чи, може, старий циган, перед своєю смертю. У будь-якому випадку то була постать магічна, не від світу сього.

Подаю два способи, бо в моїх краях в «очко» грали у двох варіантах: колодою до дев’яток і цілою колодою. Отже, коли ти, брате, банкуєш при колоді до дев’яток, відбери на два окремі стосики усі «фігури» і окремо десятки з дев’ятками. Тоді обидві ці купки потасуй недбало-зневажливо. Ясна річ, котрийсь із гравців, зауваживши твої маніпуляції, закине тобі, що ти підтасовуєш карти, отож запропонуй йому, щоб сам потасував. А він із мстивою посмішкою довго їх тасуватиме, можливо, що й кілька хвилин, аби ліквідувати наслідки твоїх маніпуляцій. Приглядайся до цього нібито з острахом, але будь спокійний: чим довше він тасує, тим невідпорніше наближає власну невдачу. Бо майже в кожному турі, чи, принаймні, у статистичній більшості, твій суперник матиме так званий «перебір».

При повній колоді на два окремі стосики слід розділити «фігури» разом із десятками й дев’ятками, а також решту від вісімок і нижче. Тасувати так само.

Скажу щиро: я не знаю, в чому суть цієї штуки. І ніколи не намагався це осягнути. Вважаю навіть, що ліпше не пхати туди носа. Досить того, що спосіб є ефективним.

Натомість можна мати сумніви, чи годиться в заповітному слові зраджувати таємниці шахрайства. Проте я свідомий того, що ті, кому все життя до рук пливе карта, лише розсміються з оцих наївних забобонів. У той же час невдахи випробують раз-другий мій спосіб і часом переможуть картярів-щасливців, досягаючи бодай миттєвої рівноваги на терезах Немезіди.

Біля кінотеатру добряча юрма чекала не знати чого, адже сеанс уже розпочався. На другому боці вулиці величезну вітрину м’ясного магазину заповнила здоровезна цифра 50, викладена з ковбас. М’ясна промисловість святкувала п’ятдесятиріччя ПНР. Але ковбаси були муляжами, з деяких, певно, пошкоджених, навіть сипалася тирса. Під золочено-кришталевими дверима куняли в черзі старі жінки. Сьогодні крамниця була зачинена з нагоди свята, перед дверима стояла перша зміна покупців назавтра. Поблизу вулиці Фоксаль звивалася й заточувалась черга нетверезих добродіїв, що чекали таксі. На цій зупинці обслуговували виключно п’яних. Сюди приїздили тільки водії, що працювали в секторі алкоголіків.

Отож ці три натовпи незграбно вовтузилися, вкриті сірими своїми одежами й безнадійністю байдужого до них світу. Низько понад дахами будинків летів туристичний аеробус, який у святкові дні кружляв над містом. Але сьогодні щось не склалося, і срібляста, надгризена іржею машина через якусь несправність залягала в піке у бік пляжу на другому боці Вісли з виразним наміром гепнутися на золотистий пісок просторого берега.

Ми увійшли до кінотеатру разом з отим псом-приблудою і з Тадзьом, який двиганив мою каністру. А у фойє саме тріумфували — відкривалась персональна виставка колишнього міністра культури і члена Центрального Комітету. Усе своє неспокійне життя він присвятив гноїнню митців і цькуванню зубожілого мистецтва, а тепер, вийшовши на пенсію, раптом позаздрив своїм жертвам і сам узявся до малювання. Сеанс уже почався, але купки шанувальників екс— міністрової музи ще товпилися довкола ярмаркових мальовил, а на кожному підрамнику красувалася гола панночка із сором’язливо ретушованими піхвами, то заклавши ручки за голову, то піднявши вгору, то підтримуючи ними вилизаний бюстик. І назви, надумані протягом безсонних міністерських ночей: «Мрія», «Передчуття», «Поклик статі».

Сам автор з чарочкою в руці крутився коло своїх гостей, сласно позираючи на якихось дрібнотілих дівчаток, які не потрапили на сеанс. А гості його — теж сановники: генерали Безпеки, воєводські секретарі, керівні діячі цензури, віце-міністри. Вони також увійшли до складу митецької еліти. Пишуть мемуари і гостросюжетні повісті, займаються коренепластикою, компонують естрадні мелодії, різьблять погруддя вмерлих товаришів. А своїх дітей, тих, які не хотіли політичної кар’єри, поприлаштовували в мистецькі навчальні заклади. Тож режим тепер має власне мистецтво. Він самодостатній. Сам творить дійсність і сам відбиває її в мистецтві.

— Вибачте, — я підійшов до автора картин, — тут комусь погано?

Автор фамільярно взяв мене під руку.

— Що ви! Ми почуваємося чудово. Прошу вас до столу. Рекомендую радянське вино з Кавказу. Ми звідкись знайомі, чи не так?

— Давня історія. Колись я був вашим клієнтом, пане міністре.

— Я так і думав. Багато людей підходять до мене на вулиці. Згадують із вдячністю. Могло бути гірше, правда? Багатьох дурниць удалося щасливо уникнути, бо я завжди, шановний колего, передусім залишався людиною.

— Я вже перестав бути митцем.

— А я лишень починаю, — засміявся колишній міністр. — Ще про мене згадуватимуть. Ви не тримаєте на мене зла у душі?

— Боронь Боже.

— Ну, то вип’ємо на «ти», мене звуть Лютек.

— Вибачте, але я кваплюся. Мій товариш захворів.

— Це не в нас. Можливо, у залі. Там гаряча атмосфера. Спритник цей Булат. Він знає, як із ними, — і пальцем показав угору, де мешкає Бог і звідки керує Політбюро.

Я прослизнув поміж пальмами, що їх установили колись при відкритті тримісячника радянських фільмів, а потім забули. Пес віддано тримався моєї ноги.

— Пане, — звернувся я до контролера, — шукаю товариша, який захворів.

— У мене цей номер не пройде. Зал уже переповнений. Геть з кінотеатру, бо викличу міліцію.

— До нас подзвонили, клянуся. Він наш родич. Кожна хвилина дорога.

Контролер завагався, просвічуючи нас підозріливим оком. Але, мабуть, пес справив на нього добре враження, бо, повільно розсунувши смугасту завісу, він суворо сказав:

— Туди, ліворуч. Спитаєте директора. Тільки щоб ніхто не смів заходити до залу.

З чорного масиву, вщерть заповненого глядачами, торохкотіли діалоги фільму. Навшпиньки ми пройшли коридором ліворуч. Якісь двері були відхилені, і ясне крило світла падало з них на підлогу.

— О Боже, — шепнула Галина.

У кабінеті на зсунутих кріслах лежав Губерт, головою вкладений на власну чорну течку, яка понесла у світ стільки шляхетних відозв. Рисьо, зблідлий і врочистий, присів біля хворого навпочіпки, ніби ловлячи його тихі слова. А директор кінотеатру монотонно набирав три телефонні дев’ятки, номер «швидкої допомоги».

— Я знаю секретний номер керівника зміни на «швидкій», — прошепотів я, виходячи на середину цього керівного приміщення.

— Усі знаємо, — буркнув директор. — Але той пройда увімкнув автовідповідач: «Апарат на ремонті. Просимо дзвонити дев’ятсот дев’яносто десять. Дякуємо».

— Що, Рисю? — присів я в ногах у хворого.

— Убили його, — урочисто відповів Рисьо.

— Хто вбив?

— Пане, вони там на екрані таке верзуть, що й мені зробилося зле, — озвався директор, вправно накручуючи телефонний диск. — Як вони таке пропустили?!

З другого боку опустилася коло хворого Галина. За завісою, на виставці, вибухнув сміх і швидко погас.

— Убили його, — вперто повторив Рисьо.

Пес обнюхував Губертові ноги в старих понівечених черевиках.

— Не дозволю. Звернуся до Центрального Комітету, — гримів голос із невидимого екрана.

Я дивився на темну, сивувату голову Губерта. Здавалося, він задрімав. Під повіками час від часу здригалися очні яблука. Чорний заріст протягом дня пробився крізь шкіру. Чорною тінню окреслив і без того запалі щоки. Звідки в такому худому тілі завжди бралося стільки сили?

— Ага, додзвонився, сукині діти! — неголосно вигукнув директор.

Губерт поволі підняв повіки й побачив мене.

— Котра година? — ледь чутно спитав він.

— Не має значення. Як ти себе почуваєш? — спитав я.

— Тут, — показав на груди, — дірка, холодно.

Губерт потроху очунював. Пес раптом заскавулів, але ніхто не зацитькував його. Поруч із головою хворого сповзав по невидимій нитці павук-хрестовик.

— Може, хочеш сказати щось важливе? — схлипнув Рисьо.

Губерт із болісним зусиллям дивився на мене.

— Йдеш туди?

— Так.

— Не спасуєш?

— Маю вже все, що треба, — очима я вказав на Тадзя, котрий двома руками тримав блакитну каністру.

Хлопець, немов здогадавшись, про що ми говоримо, забулькав посудиною. Губерт зімкнув повіки.

— Бачиш, я піду раніше, — прошепотів він.

— Ні. Зараз приїде реанімаційна карета. Ти ще напишеш плач на мою смерть.

Губерт намагався всміхнутися.

— А де Булат?

— Слідкує за показом, — квапливо відповів Рисьо. — Хочеш, аби він прийшов?

Губерт дав згоду повіками. Рисьо підвівся з колін.

— Усі ми відповідальні, — продирався з кіноекрана баритон актора.

— Ти любиш його? — тихо спитав я.

Губерт знову спробував усміхнутися. Галина витерла хусткою дрібненькі краплини поту з його чола.

— Ти захистив його від смерті. Мене посилаєш замість нього.

— Я щасливий, що жив за його життя, — шепнув у відповідь.

Мені знову зробилося прикро. Не досить, що я гірший, то ще й мушу здохнути. А я ж уже сховався було від людських очей. Решту долі я давно вже віддав борцям. Одначе згадали. Про мене завжди згадували у лихі години.

— Їде швидка! — переможно гукнув директор. — Я налякав їх, що на прем’єрі сидить радянський аташе.

Галина принесла звідкілясь склянку води. Знову сипонуло градом, дрібним, як сіль. Ми мимоволі подивились на вікна, по яких шмагав морозяний вітер.

— Треба будувати не тільки нові будинки, а й нову мораль, — озвався голос із невидимого екрана. Його бурхливо привітали вигуками «браво» глядачі із втопленого у темряві залу.

— Вони приходять у кіно, як на сповідь. Очиститися від гріхів у спільнім причасті під прикриттям алюзій. У безпечному мороці залу підморгують авторові, а він підморгує їм. На килимку, підсунутому режисером, гаптують свій осуд насильства. Це одноразовий сеанс гіпнозу, котрий закінчується тієї миті, коли вони виходять із залу, звільнені від докорів сумління, від моральних страждань, від примари відповідальності. Повертаються, аби знову грішити користолюбством, прислужництвом, зрадництвом.

Губерт дивився на мене, але не слухав. Тобто слухав, однак не брав до відома.

— Терор посилюється, а потім слабне, — мовив він ледь чутно. — Скільки вже ми пережили заморозків та відлиг, лютувань режиму та несподіваних апатій. Найважливіше, щоб люди чекали.

— Хто чекає? Маленький відсоток навіжених, непристосованих і калік зі схильністю до збочень. У кожній системі вони шукали б якогось застосування для своїх дефектів. Записувалися б до Армії Спасіння, вступали до екстремістських релігійних сект, приєднувалися б до анархічних угруповань. Мовчазна більшість перебуває в летаргійному сні. Якось улаштувалася, познаходила теплі куточки, обросла коконами відносного добробуту. Велика епідемія хабарів порятувала систему. Бакшиші й калими згуманізували нелюдський устрій. Від найвищого секретаря до нічного сторожа — всі беруть на лапу і всі крадуть. Пливемо безмежним океаном санкціонованого злодійства. Корабель наш ніколи не розіб’ється на прибережних скелях, бо ми вже ніколи не побачимо берега. Ця система почала свою кар’єру з ленінського гасла: «Грабь награбленное».

— Чуєш, вони знову кричать «браво», — прошепотів Губерт. — Ще бачать і чують. Ти воскресиш або викупиш їх своєю смертю.

Контролер заглянув до кімнати. Переконався, що ми не ошукали його. Пес приліг коло мене й почав зубами ганяти бліх, як і властиво його природі. Галина схилила голову, занурившись у молитву, чи, може, в розпач за всі наші гріхи.

— Цей пан з опозиції? — запитав директор, конфіденційно наближаючи губи до мого вуха.

— Так, але про це всі знають. Тож не журіться.

— Недобре, нехай йому грець! Уже мають на мене кілька гачків. Як такий хворий, то навіщо йде в кіно. Хай коло телевізора сидить, холера ясна, — і розлючено ввімкнув телевізійний приймач.

Щось застогнало в телевізійних нутрощах, пішли білі й чорні смуги, вималювалося зображення з’їзду партії. Обидва секретарі — наш і радянський — вручали один одному якісь медалі, а потім поцілувалися в губи.

— Настане час, коли спитаємо кожного: ким ти був і якому панові служив, — озвався голос з екрана. Знову зірвалися оплески. Хтось неподалік, схований за смугастою завісою, плескав найголосніше. Може, контролер або художник — колишній міністр.

До кімнати увійшов навшпиньки Рисьо, ведучи за собою Булата. Давно не бачив я маестро. Постарів, але й пошляхетнішав. Високо тримав голову з гривою довгого, сивого волосся. Жорсткі борозни з обох боків охопили стиснуті вуста. Він підійшов до катафалка з крісел, підняв безвладну Губертову долоню.

— Я тут, любий, тут. Уже їде швидка. Вибач, будь ласка, що я мусив відходити.

— Знаю, розумію. Чудово реагують, правда?

— Так, непогане прийняття. Тішуся, що задовольнив їхні потреби.

— Ні, не кажи так. Це найважливіший фільм останніх років, а, може, й усього нашого життя. Уперше твір мистецтва є мудрішим від мене, від усіх нас.

Я повинен був забитися в якийсь куток і перечекати до вечора. Вони деморалізують мене, відбирають віру в сенс мого вечірнього вчинку. Що таке мій замах проти безсмертної величі мистецького твору, який століттями надихатиме людей! Відхотілося мені раптом геройства і нікчемності, самопожертви й боягузтва. Відхотілося мені геть усього. З огидою дивився я на посудину з блакитного пластику, що її тримав отой придурок із провінції.

— Посунься, — засичав Рисьо. — Не бачиш, вони хочуть поговорити без свідків.

Я відступив на крок, при цьому ставши псові на хвіст. Той зірвався й завищав, показавши мені досить люте піднебіння. Так, пиха гнітить мене, деморалізує й мучить, немов хвороба. Усі більш-менш задоволені місцями, що їх визначили для них доля і генетичний ланцюг. Скромно виконують те, що велить їм Всемогутня Ентропія. А я ображаюся на долю, на свою обмеженість, на Господа Бога. Прагну чогось, чого не можу. Мрію про те, чого не буде. Тону в шістдесяти літрах власної отруйної води. Я дефективний двоногий ссавець.

Хіба це не сприятлива хвилина, аби вдатися до покори? Посипати лисіючий череп жменею попелу і зійти на вогнище?

Раптом зайшло двоє санітарів з ношами, а також лікар-молокосос. Цей фахівець церемонно розстебнув Губертову сорочку, послухав серце, потім поміряв тиск. Ми побожно придивлялися.

Лікар подав знак санітарам, які вправно поклали Губерта на ноші.

— До урядової клініки чи до звичайної лікарні? — спитав лікар.

Ми безпорадно перезирнулися. Булат першим урвав мовчанку.

— Може, краще до урядової клініки. Я зараз подзвоню у Центральний Комітет.

— Ясно, — робить висновок лікар. — Значить, поки що їдемо до чергової лікарні. Пацієнт безпільговий.

Булат увесь час тримав Губерта за руку. Вони дивилися один одному в очі.

— Дякую, Владеку, дякую, — тихо мовив Губерт.

— І я тобі дякую. Ти багато дав мені, Губерте.

— Я щасливий, коли це правда.

Його почали виносити. Не пролазив у двері. Треба було перехилити ноші. Я підбігаю на допомогу. Тоді хворий помічає й мене.

— Зустрінемося невдовзі, — шепоче він.

— Якщо зустрінемося.

— А якщо не зустрінемося, то це нічого не міняє.

Нарешті двері подолано. Вони виходять у темряву коридора.

— Губерте, нічого не обіцяю, сам ще не знаю! — гукнув я за ним у червонястий морок кінотеатру.

— Тихо, не верещи. Хтось інший зробить це, — іще почув я погірдливий Губертів шепіт. — Ми дали тобі шанс. Один з багатьох шансів на маленьке безсмертя.

Я побіг за ним.

— Губерте, оце й усе, що ти можеш мені сказати?

— Слухай: ти завжди був істерик.

— Бо істерика — це моє паливо, це моє енергетичне джерело.

— Мені погано. До побачення. Витримай. Адже мусить бути якийсь сенс. Я тебе не покину. Буду коло тебе. О Боже, я вже поринаю.

Його понесли через те фойє, де були голі панночки на картинах колишнього міністра. Перш ніж упала завіса, я встиг іще зауважити гостей, що снували з чарочками радянського вина в руках. Без особливого зацікавлення вони споглядали на брудні ноші і на нерухоме, паралізоване хворістю тіло борця, який століттями дражнив їхнє сумління, заганяв їх у безсоння, відбирав апетит. А, може, взагалі не дражнив, не заганяв, не відбирав. Був тільки пунктом, позицією в дільничних поліційних звітах, немов пияцька «маліна» чи автомобільна пригода, чи вкрадена бочка з оселедцями, чи щоденність безконечно вмираючої маленької нещасної країни.

Хтось стояв коло завіси, що заслоняла Собою вхід у зал для глядачів, краєчок плюшу тримав у руці, тож утворилася широка щілина, крізь яку було видно екран, а на ньому велетенські плечі чоловіка, що дивиться у вікно.

— Це ти? — шепнув хтось, і я впізнав голос Булата.

— Я.

— Досить давно не бачив тебе. Думав, що ти виїхав, хтось якось за чаркою горілки присягав, що ти помер за кордоном.

— Ще живу. Це вже кінець фільму?

— Остання сцена. Не люблю її, але мусить такою бути.

На екрані відкривається вікно, показане ззовні. На підвіконня видряпується чоловік непевного віку, зарослий, укритий смертельним потом. За його спиною цокає годинник чи, може, капле з крану вода. Десь під ним, у безодні двору, галасують, бавлячись, діти. Чоловік стає на підвіконня, тримаючись рами. Дивиться у небо, і ми бачимо хмари, що квапливо сунуть над містом, дивиться вниз, і ми бачимо кам’яний паділ, а також дитину, що їде на велосипеді. Потім чоловік намагається ковтнути слину, захлинається, озирається вглибину кімнати і врешті шепоче сам до себе:

— Мене вбила брехня.

Сонним порухом напливає на камеру, наче виривається з чиїхось рук, і летить на нас. І ми бачимо згори, як він падає, перевертаючись у повітрі, шарпаний зустрічними потоками, як жахливо й повільно падає, немов уві сні, як наближається до кам’яної землі і як застигає зовсім низько над нею, навіки зупинений у стоп-кадрі.

Якусь хвилину триває пронизлива тиша. Проектори згасли. Поволі засвічуються люстри і плафони. Вибухає ентузіазмом зал, глядачі підводяться з місць, щось кричать, щось просять, хтось біжить уздовж іще не заслоненого екрана.

— Тебе викликають, Владеку, — я виштовхую його з-за завіси. — Вийди, вони хочуть тобі подякувати.

— Не треб». Так буде краще.

Булат відступає в темний коридор, тягнучи мене за собою. Зупиняємося за стелажем із фотокадрами радянського фільму «Світле майбуття».

Юрба вивалюється крізь виходи, товчеться, треться об скляну вітрину, але нас не бачить. Із завмиранням серця слухаємо уривки розмов, якісь зітхання, чиїсь схлипування.

— Це твій тріумф, — мовлю півголосом.

Він машинально куйовдить своє біле волосся молодого старця.

— Тільки я знаю правду. Але не знаю, чи це добра, чи зла правда.

Колись ми товаришували. Я написав для нього кілька сценаріїв, залицявся до котроїсь з його жінок. Хтозна, може, в його тріумфі є і моя частка?

— Пам’ятаєш свою першу прем’єру?

— Ох, не нагадуй. Коли подумки перебираю свої фільми, мене раптом починає душити жах. Адже цей натовп повинен би повалити вітрину й лінчувати мене серед вернісажу нашого колишнього міністра. Подумай, я почав з фільму, який паплюжив АК, тобто те середовище, з якого сам вийшов, далі я зварганив картину, що прославляла ту нещасну АК. Коли ж наша земля завмерла у маразмі, пригноблена безнадійною напівокупацією-напівсвободою, я робив психологічне кіно, підхоплюючи все, що міг, намагаючись триматися поблизу певних світових віянь. А потім я зробив фільм-памфлет на інтелектуальну еліту, пізніше виконав щось, що тхнуло антисемітизмом, хоч насправді його там не було. Ти не знаходиш у цьому. моєму шляху залізної логіки?

— Ти робив те, що й інші.

— О ні, помиляєшся. Мій життєпис у мистецтві — то curriculum vitae попутника. Завжди мені здавалося, що я роблю те, що можна робити в дану хвилину. Та придивися пильніше до цієї послідовної лінії моїх тез і висновків. Я в кольорах реалізовував політику партії, разом із нею кульгаючи від помилки до помилки.

— Ні, Владеку, просто в тебе поганий день, хоч мав би бути добрий. Це неправда. Публіка завжди любила тебе, а глядачі не помиляються.

Коридор поволі спорожнів. Десь знову озвалися оркестри, пробиваючись крізь монотонність вуличних гучномовців. А ще я почув гавкіт приблудного пса. Галина і Тадзьо з провінції шукали мене по закапелках кінотеатру.

— Глядачі мене люблять, бо я один із них. Знаєш, знаєш що я скажу по-блюзнірськи: Польщу зґвалтовано. Вона довго захищалася — зубами, пазурами, аж врешті скорилася. І знайшла насолоду в отій пасивній, знеохоченій покірності. Відчула двозначну, дивну, дещо безсоромну приємність від зґвалтування. Лежить на роздоріжжях Європи, а її грають хами. Я також зґвалтований. Мене деруть різні тварюки, а я піддаюся й не піддаюся водночас, тихенько постогную й кусаю, де можу. Мене ґвалтують, і я не приховую цього, що ґвалтують. Може, тому мені вибачають мої фільми, може, тому їх люблять. Я з примусу відкрив нові збочення, нові відхилення з волі Божої. А ти, чому про тебе не чути? Що робиш?

За великими, брудними вікнами блиснуло сонце.

— Пишу. Власне, лише тепер почав знову писати. Сьогодні вранці.

Булат тремтів, я зауважив, що в нього трусяться руки і він сховав їх до кишень старого смокінга, який я пам’ятаю ще з перших прем’єр і перших успіхів, несміливих, половинчастих, що не провіщали великої кар’єри.

— Тільки Губерт, — сказав він, дивлячись у вікно, — тільки Губерт спокусив мене на нову слизьку, небезпечну дорогу.

— Маєш на увазі «Переливання крові».

— Маю на увазі «Переливання крові», це його твір, хоч він не написав для мене ані слова, не підкинув і найдурнуватішого трюку. Тепер я буду битися й кусати, як тільки зможу. Тобто, наскільки мені дозволить цензура. А дозволить більше, аніж іншим, бо я зробив собі ім’я, бо країна чекає моїх фільмів. Бачиш, який тут виник зворотний зв’язок. Можу лупити в зуби партію, бо маю право, а маю право, бо я прислужував партії. Ти щось приховуєш від мене?

— Нічого не приховую, Владеку. Що ти маєш на думці?

— Губерт благав мене, аби я разом з акторами підійшов увечері до залу з’їздів. Ніколи не просив підписатися, ніколи не змушував мене до ризикованих учинків. А нині зажадав моєї присутності перед Палацом культури.

— Може, сподівається, що життя підтвердить твій фільм.

— Скажи ясніше. Я сьогодні геть заморочений, забув удома ліки. І ще цей приступ у Губерта. Він викарабкається з цього, правда?

— Може, й видряпається.

— Сьогодні я вперше подумав, коли стояв, учепившися в завісу, що, мабуть, я таки потрібен людям. І мушу братися до роботи. Робота мене підносить, а я, коли піднесений, краще працюю. Знову виходить зв’язок. Причепився й не відпускає. Я тепер знервований, починаю розуміти більше, Бог усе це розсудить. Бо, напевно, він є. Я завжди крадькома так собі думав. У лихі і в добрі хвилини.

— А я образився, Владеку.

— На кого?

— На все. Стільки років не пишу. Я втратив віру. Це не для мене. Забагато поверхів.

— Яких ще поверхів?

— Ну, тих, всіляких поверхів існування. Тут у нас, внизу, і там, високо, під склепіннями Всесвіту. Я вибрав небуття.

— Але ж ти пишеш.

— Пишу. Пишу заповіт. Проте не знаю, чи закінчу. Я вибрав інший шлях. Може, гірший від твого, а, може, ліпший. Не дізнаємося про це ніколи.

— Маєш до мене якісь претензії?

— Часом здавалося мені, що маю. Часом, що не маю.

— Я покажу тобі мій шлях. Стань на нього. Він дуже простий. Достатньо дивитися людям у вічі і стежити, чи вони з тобою погоджуються. Роби те, чого хочуть люди.

— Пізно. Робитиму те, що я захочу.

— Ти робиш, гадаючи, що вони так хочуть, а вони не хочуть. Послухайся мене і перестань дутися. Прийди до мене, я з радістю тобі допоможу. Якщо, звичайно, ти згоден зі мною.

— Власне, я не знаю, чи згоден з тобою.

Він здригнувся, витяг руки з кишень і гарячково потер їх.

— Зимно, Боже, як мені зимно.

Тоді зненацька загасло світло. Зробилося сіро й понуро в усьому просторі коридора. На півслові спинився кіножурнал, що розпочинав наступний, тепер уже нормальний сеанс.

— Вимкнули світло! — гукнув десь під стелею, з тісненької гальорки, механік.

— А хай їм дідько! — вилаявся в темряві директор кінотеатру.

— Гей, де ви? — волала Галина, блукаючи лабіринтом завіс.

— Учителю! — вторував їй Тадзьо з провінції.

І я раптом згадав собі чотиривірш одного померлого приятеля, Вільгельма М., який колись удосвіта підняв з-над недопитої склянки голову і промовив, задивлений у невидиме небо:

День по дневі йде, минає,

І кінця життю немає.

Лиш гівно на видноколі,

Ми в неволі, ми в неволі.

— Знаєш що, Владеку?

— Ну? — озвався той з напівмороку, усе ще розтираючи закоцюблі руки.

— Усе не так. Я не образився. Просто я не вмію або не хочу грати крапленими картами. Я надто старомодний.

— Не дуже розумію, про що йдеться.

— Усе проти мене. Мій світ, не знаю, лихий чи добрий, але мій власний, котрий зачав мене, народив і навчив правил, цей світ геть розсипався після великої війни. Ота срана війна завершила якийсь цикл, якесь чергове коло на біговій доріжці безконечності. А тепер фініш навкарачки, занепад, кінець перед незнаним початком.

— Ах, усі завжди нарікали на аморальність світу.

— Мені від цього не легше. Я все ще маленький хлопчик з провінції, що тягнеться до чоловіків. Справжніх чоловіків з честю, з гідністю. Стриманих, мужніх, аскетичних, лицарських. А тут повсюди лиш маленькі жіночки в штанах. Чоловіки-жіночки з довгим волоссям, жаба і декольте. Хтиві, зажерливі, безсоромні курви з пенісами, захованими в мережаних трусиках. Владеку, я спраглий чоловік. Моє покоління чоловіків вимерло. Я лишився сам на сам із хвойдами, пиздами, з бабнотою, я гину, бо все проти мене. Усе мене шмагає, ображає, виштовхує з життя.

У кінозалі свистіли. За вікном вітер зганяв хмарини золотого листя на оті дві черги біля м’ясного магазину і зупинки таксі. Персонал кінотеатру розпачливо носився коридорами.

— Ти просто слабий, — тихо мовив Булат. — Не можеш вижити у світі, позбавленому ієрархії. Не маєш сміливості збудувати власну систему цінностей, чіпляєшся за руїни, які млин часу перемелює на атоми, що стануть зародком наступної цивілізації, якщо вона взагалі колись виникне. Але ж і тіпає мене! Бачиш, як я пережив ці дві жахливі години мого повторного народження.

— Владеку, знаєш, куди я зараз піду?

— Додому або пообідати.

— Але ж Губерт сказав тобі. Навіщо ти прикидаєшся?

Булат скуйовдив свого сивого чуба і знову сховав руки в кишенях смокінга.

— Сьогодні вночі я від’їжджаю до Південної Америки. Боюся, що поїду з грипом.

— Хочеш зі мною помінятися?

— Але ж ти не можеш замість мене поїхати до Америки.

— Зате ти можеш замість мене отам, перед Палацом з’їздів…

— Ти так гадаєш? — спитав протягло.

— Просто запитую.

— Вибач, але це твоя справа. Твоя і їхня. Від мене хочуть фільмів. Я робитиму для них. А потім побачу. Може піду твоїми слідами, а, може, тоді вже ніхто не жадатиме таких офірувань.

— Чому я?

— Не знаю. Питайся в тих людей у черзі або в залі, питайся в Губерта або в Центрального Комітету. А найкраще — спитай себе. Я все життя виступав проти смертної кари. Від власних рук чи від катових.

— Ну, то прощавай.

Він пригорнув мене до себе, обійняв тремтячими руками. На якусь хвилину ми завмерли в братерських обіймах. Він, певно, думав про свій наступний фільм, можливо, я підкинув йому ідею непоганої сцени. А я все ще не міг зібратися з думками до такої міри, аби з їхньої магми видобути зміст, ясний і простий, ніби прислів’я.

Загавкав пес. То був наш багатопородний цуцик з лапками короткими й волохатими. Усі кольори псячої гармонії прикрашали його шерсть. І я знав, що кликатиму його Пікусем на згадку про песика, колись мені знаного, що загинув не знати де, як справжній приблудний пес.

— Куди ви поділися? — сердито мовила Галина. — Ми вже навіть у підвалах вас шукали.

— Вибачте, це я винен, — уклонився Булат, а вона відразу полагідніла — приємна чоловіча врода робить жінок лагідними. І навпаки. — Ми давно не бачилися. Обидва рушаємо в далеку подорож. Це мій приятель. Товариш моєї молодості.

Він обійняв мене. У залі глядачі люто тупотіли. Світло на мить блиснуло і тут-таки знову погасло.

— Чи можу попросити ваш автограф? — Тадзьо підсунув Булатові пожмаканий блокнотик. Той розпачливо зітхнув, а тоді щось довго писав.

— Ну, то бувай, — сказав я.

— Бувай.

Проте я чомусь не міг рушити з місця. Пікусь віддано лизав мені кінчики пальців, підскакуючи на своїх коротеньких лапках.

— Отже, до побачення, — повторив я.

— Бувай, любий.

— Усього тобі.

— І тобі всього.

Ми підняли руки, прощаючись, мов капітани двох кораблів, що йдуть на дно. Це правда, мій ішов на дно, але його виходив на океанські води. Ми розійшлися сторожко, як двоє зарізяк із давнього вестерну.

Я знов опинився у фойє, де була виставка. Останні з гостей вже у плащах перемовлялися коло виходу. Автор, міністр на пенсії, зауважив мене. Підбіг жвавим крочком. Мав уже добре в чубі, тобто у злотисто-червоній лисині. Взяв мене під лікоть з приязною ласкавістю.

— Що, любий колего, махнемо разом з товаришами до дівчаток?

— До яких дівчаток?

— Під Варшавою. Знаєте, колего, у провінції ще можна трапити на дєвочок, які дають за наші рідні польські злоті.

— Багато беруть?

— Приступно. До ста тисяч, але можна знайти й за п’ятдесят.

— Дорого, пане міністре.

— Я нині ставлю. Ходімо, машини чекають. А виставка, яке враження?

— Позитивне.

— Та теж так думаю. Людям тепер подобаються такі речі. Трохи естетики, трохи еротики і головне, що без політики. Ми, здається, вже перейшли на «ти».

— Звичайно, пане міністре.

— То ходімо, братику, поїдеш з товаришем Макольонгвою. Якщо потрібен паспорт, то він це залагодить махом.

— Ні, дякую, може, іншим разом.

— Іншого разу дівчатка будуть уже за валюту. Але як хочеш. Маєш мій телефон?

— Лютек! Лютек! Ми вже замерзли коло дверей. Ходи, уже не викрутишся! — гукали товариші від дверей.

— Пожалкуєш. Але нічого не вдієш! Бувай здоровий! — і побіг отим своїм секс-крочком до групи товаришів, що вирушали назустріч підваршавській людності.

Я дивився на нього без злості. Давні емоції вже позгасали, немов перебута в дитинстві лихоманка. Він не пам’ятав тих часів, і ми не пам’ятали його. У новому контексті він був кумедним паном старшого віку з легкими сексуальними відхиленнями.

— Ви увесь час ніби викручуєтесь, — неприязно сказала Галина.

— Як це викручуюсь? А ти, сестро, що, слідкуєш за мною?

— Ну, бо ми йдемо, йдемо і не можемо ніяк дійти.

— А куди, чи смію спитати?

— До валютної крамниці. Щоб купити сірники.

— Перепрошую, я забув.

Ми вийшли на поламані східці перед кінотеатром. Товариші заводили корбами свої автомобілі з двотактовими моторами. Вони знову входили в нас у моду, бо були дешевші й простіші в експлуатації. Крім того, виношувано надії, що вдасться в них застосувати сироватку як паливо.

Вулицею Коперніка, з невідомих причин розкопаною, дефілювала ватага підлітків, що наслідували маніфестацію. Несли старий транспарант, чи, може, новий, бо всі вони сьогодні були пошарпані вітром, отже, несли транспарант «Хай живе тридцятип’ятиліття ПНР!» і кричали тонкими, захриплими голосами:

— Польска! Польша! Чемодан! Польска, Польша, Барабан!

Ми рушили за цією процесією в бік Ординацької. Під мурами лежали, на очах танучи, клапті свіжого снігу або граду. Тадзьо недбало розмахував моєю каністрою.

— А Надежда, — спитав я, — а Надежда звідки тут узялася?

Галина уважно подивилася на мене.

— Як це звідки? Так, як усі інші. Вийшла заміж за нашого дипломата і виїхала до Польщі разом із ним, коли скінчився строк його перебування. У Варшаві розвелася і вдруге вийшла за журналіста. А тепер вона наречена інженера-лісівника, але не знаю, чи вийде щось із цього, бо в неї закохався Рисьо Шмідт.

— Я цьому не вірю.

— Чому ви мені не вірите?

— Бо вона ніколи не була заміжньою. Може, її привезла сюди ота бабця, яку кохав Ленін.

Галина досить довго йшла не відповідаючи.

— Може, і привезла, — сказала вона нарешті. — Вас це дуже цікавить? Щораз більше росіян у Польщі.

— І щораз більше поляків у Росії.

Мені подумалося, що ця нікудишня молодь теж займається між собою коханням, хоч це і здається неймовірним. Лише тепер я зауважив, що Галина якимось чином усе-таки пам’ятає про свої жіночі обов’язки. Її очі були ледь підмальовані, а на вузеньких губах лежав тонкий наліт безбарвної помади. Чим довше я дивився на неї, тим більше переконувався, що вона, однак, може подобатися. Було у ній навіть щось трошечки непристойного, як у молодесенької черниці. Вона також дивилася на мене лагідніше. Словом, ми вже зчепилися незримою ниткою двозначного порозуміння, з якого ніщо не виникне, але яке допомагає витпимувати взаємну присутність.

— Ви трохи шовініст.

— Трохи. Старого гарту. А ви ні?

— А ми вже ні. Ми навіть дещо соромимося ваших провінційних комплексів, болячок, марень.

— Ви універсальні, правда?

— А ви іронізуєте, правда?

— Ні, я просто скрупульозний. Хотів би добре все зрозуміти.

— Нас цікавить людина. Де б вона не перебувала, в якому б часі не жила. Людина передусім. Поодинока, безпорадна, самотня.

— Це мій портрет. Поодинокий, безпорадний, самотній.

— Ви просто нахаба. Я почитувала дещо з ваших творів.

— Мене вважають поміркованим моралістом.

— Не треба. Батьки видирали мені з рук ваші писання й били за них по лапах.

Десь за рогом гриміли святкові оркестри. А під небом пропливали ключі дивовижних, кольорових хмарин.

— Може, зайдемо на каву, Галинко, — запропонував я. — Мені зле. Учора щось зі мною трапилося, проте нічого не пам’ятаю.

— Ви, мабуть, лише зараз прокинулись?

— Ні. Ти з самого початку мені подобаєшся. Коли ми здіймалися на вал над набережною, я придивлявся до твоїх ніг.

— Знаєте, я воліла би дещо офіційніший тон.

— Напевно, в тебе є хлопець?

— У мене було багато хлопців. Вас це не обурює?

— Швидше розчаровує.

Услід за хмаринами тягнувся довгий напис, укладений з кольорових повітряних куль: «Ми збудували соціалізм. Мы построили социализм». Ошелешені птахи неспокійно кружляли під отією яскравою пасмугою.

— Галинко, вам не шкода мене?

Вона прискорила крок. Ми були вже недалеко Нового Світу, де на час урочистостей поставили ярмаркові буди, стилізовані під фольклорні корчми, слов’янські капища і російські лазні. Сільські ансамблі завзято витинали улюблені частівки.

— Старий дід, — буркнула Галина, поглядаючи на мене без гніву.

Після довголітнього простою, варто лиш було висунути на світ мою зачмелену голову — і відразу стільки несподіваних спокус. Гаразд, нехай купить оті сірники. Застосуємо їх для розпалення вогнища над Віслою.

Ми спинилися перед валютною крамницею, відкритою на місці колишньої ятки. Галина зазирнула до торбинки.

— Галинко, знову ви платите.

— Знаєте, це вже недотепно.

І увійшла до крамниці, а ми зосталися під кришталевими, тріснутими впоперек дверима. Пікусь присів біля моєї ноги, почав приглядатися до мене, наче впізнавав з давніх часів.

Туди й сюди перевалювали святкові юрми. Але вони не йшли гідно, з гордовито піднесеними головами, оглядаючи світ доброзичливим поглядом, як пригадується мені з часів дитинства. Ці юрми гнали, немов під час нервового збирання грибів. Нюшили по прилавках, зазирали в тили ларків, формували стихійні черги і з невідомих причин умить ліквідовували їх безповоротно. Ці юрми шукали здобичі, їдла, нагоди купити щось необхідне для прожиття, щасливого випадку в лотереї хитрої держави.

О Боже, куди поділися колишні фізіономії моїх краян! Де ота розмаїтість облич? Гарних і кострубатих, пристойних і зіпсованих, приязних і трохи скривлених. А ті кострубаті, зіпсовані й скривлені теж могли здатися цікавими і привабливими. Де розмаїтість рис, типів, колоритів? Де та чарівність і врода звабливих мешканців, що виросли над берегами рік посеред Європи?

Ось пливуть в один бік і в другий якісь прикрі мордяки. Злі, незугарні, затавровані спадковою й невідворотною бридотою. Часом промайне між ними тупезна пиха-кавунисько на плечах державного чи партійного функціонера. Вони вирізняються якоюсь алкогольною запухлістю, паскудним рідким волоссячком, що неприємними кучериками вкладається на спітнілих черепах. Їх вирізняють маленькі, швидкі й підозріливі очиці, пухкі надуті щоки, їх вирізняє відсутність ротів, замість яких вони мають шпаринку для виголошування доповідей. Христе Боже, коли ж це сталося, коли й за що зла відьма перетворила цей люд у табун неандертальців?

Пригадую той час, пригадую той страшний період упочварювання. Було це під кінець шістдесятих або на початку сімдесятих. Тоді прийшов на світ контингент, породжений секретарями, завідувачами, міліціонерами, цензорами, так званими доцентами, директорами в’язниць і продажними митцями. У фізії їхніх нащадків безжальні гени перенесли гидотність усього, чим займалися батьки, лишаї моральної мерзотності, карбункули зрадництва. Фатальна доля батьків і матерів назавше зіпсувала вигляд дітям. Ніхто вже не оспівує в піснях вроду польок, ніхто й ніде не подивляє шляхетності й лицарства поляків.

— І зрозумів я, що немає вже країни мого дитинства. Що живе вона тільки в мені й разом зі мною розсиплеться в порох котроїсь години, що вже надходить із небуття, — озвався раптом провінційний Тадзьо.

— Це з мене? — спитав я.

— Так, з вас.

— У вас вдома тепер, певно, квасять капусту? Батько на зиму розкладає яблука на соломі.

— Ще рано. Адже тільки середина літа.

— Якого літа, хлопче? Не бачиш снігу під ринвою?

— Кліматична аномалія. У нас кажуть, що насувається льодовикова доба.

— Можливо, вона усе і залагодить? Льодовикова доба справедлива, як ти гадаєш?

— Ви захворіли. Може, краще підіть додому. Це недалеко.

— Треба щось з’їсти. Аби мати силу. Я запрошую тебе, хлопче, що пишеш вірші.

З крамниці вийшла Галина з ваговитою пачкою сірників. Пікусь привітав її як добру знайому.

— Шведські. Найкращі з тих, що були, — сказала вона.

— Шведи вже теж роблять халтуру.

— Я загаялася, бо не було в них здачі. Видали в індонезійській валюті. Спершу перевірте ці сірники.

— Перевірю на собі, Галинко.

— Тепер я вас покину. Але ви будете під нашою опікою. До побачення.

— То ще побачимось? — запитав я з дивною надією.

Вона вперше приязно посміхнулася.

— Не бійтеся, будь ласка. Звичайно, ще побачимося.

— Галинко, — я притримав її за руку. — Щось хочу сказати, але не знаю що. Мусите йти?

— Мушу.

— А що з Губертом?

— Я телефонувала з крамниці. Він у реанімації. Стан критичний, — і раптом відвернула обличчя.

— Ви, ви, — я завагався, — ви кохали його?

— Забагато хочете знати.

— Мене багато єднає з ним. Його зі мною менше. Я препогано чуюся нині, а повинен би мати руку, як у годинникаря. Галинко, що все це означає?

— Ідіть уже. Усім важко. Дуже важко.

Вона обернулася й пішла углиб натовпу, який нічого про неї не знав і ніколи про неї не дізнається. Її сіра курточка швидко зникла у безбарвній тисняві.

— Я запросив тебе на обід? — спитав я Тадзя.

— Так, дуже дякую.

— І тебе, ГІікусю, запрошую. Ходімо до «Парадизу», в якому колись, коли він називався ще «Парадісом», я розпочав своє засране життя. Вас не вражають бридкі слова?

— Трохи неприємно, — відказав Тадзьо. — Моя родина дуже шанує вас.

— Розумієш, я теж не люблю бридких слів. Але брутальне слово — це часом ніби ковток свіжого повітря. Знаєте, хлопці, така раптова зміна настрою, щось на кшталт миттєвого оновлення. Але оскільки я вже полюбив вас обох, то буду уникати деяких висловів, хоч, далебі, так і пхаються на вуста.

— Може, краще присядьмо на хвильку. Відпочинете.

— Не треба. Я знаю свій організм. Розумієш, хлопче, зранку я поснідав маслянкою, потім мене почастували сибірським напоєм. Від цього мала би статися катастрофа, а я, бачиш, стою на ногах, хоч це і дивно. Ну, то рушаймо обідати. І пильнуй мою посудину.

— Пильную, пильную.

— Ми рушили до майдану Трьох Хрестів, а вів нас Пікусь, раз по раз перевіряючи, чи встигаємо його кривулястим слідом.

Від Алей Єрусалимських валив гурт немолодих типів, переодягнутих продавцями газет. То був якийсь актив, мабуть, молодіжний. Розкидали спеціальні додатки до «Трибуни люду», засоромлено вигукуючи:

— Польща відзначена почесним званням Першого Кандидата до входження у склад Союзу Радянських Соціалістичних Республік!

— Спеціальний додаток! Польща є кандидатом до Радянського Союзу!

— Величезна подія в нашій історії на порозі нового тисячоліття. Спеціальний додаток!

Ніхто не піднімав з землі тих газеток, але й ніхто не потоптав їх розгнівано. Далекозорі, викручуючи голови, намагалися крадькома прочитати вступне повідомлення, видрукуване червоними літерами. Новий Світ, вкритий безліччю прапорів, мав радісний вигляд. За тими прапорами не видно було облупленого тиньку і побитих ринв. Тільки кам’яниця, коло якої впритул проросла славнозвісна берізка, що пам’ятала часи німецької окупації, тільки ота кам’яниця під натиском невинного деревця, якось запала, осіла, а в її чорному виломі вмостився кіоск з народними виробами, і провінційний гончар, вижилий з розуму дідок, непритомно крутив босою ногою слизький гончарний круг.

Так ми дійшли до площі на перехресті Нового Світу з Алеями. Тут я раптом побачив моїх друзів, Анджея М. І Юзефа Г., які вийшли на традиційну прогулянку в бік Окульника. Юзеф Г. жестикулював, напираючи раменом на Анджея М., заступав йому дорогу. Увесь був перейнятий своїми буденними, скромними одкровеннями. Анджей М., трохи зігнутий, наче йому вирізали шлунок, слухав товаришеві висновки з болісним виразом на лиці, очевидно, занурений у власні думки. Так проминули мене на відстані двадцяти кроків, не зауваживши нас, спрямованих в інший бік. Ми завжди разом ходили на такі прогулянки. Сьогодні вони пішли без мене, І нічого не сталося. Може, навіть відчули себе вільніше.

Під занепалим, подекуди облупленим будинком комітету партії було святково і тихо. Агенти Безпеки, з метою конспірації перевдягнуті міліціонерами з автоінспекції, апатично снували на розі будинку. На довгій стіні тріпотів величезний напис: «Ми збудували соціалізм!», багато разів повторюваний, він мав, очевидно, розвіювати сумніви окремих членів партії.

Якось несподівано й без причини мені захотілося глянути на довколишній світ і на осінню, чи то пак літню природу, на те, що на очах помирає і що колись люди оплакували, аж поки остаточно не збайдужіли. Тож я спинився коло цензурного комітету, охайного будинку, не так давно підмальованого ззовні олійною фарбою, і дивився в бік мосту Понятовського, що так фатально завалився пару годин тому. Але нема великої біди, бо ж існують ще інші мости. Отже, я дивився в бік Вісли і бачив почорнілі дахи Повісля, бачив отруйну річкову заплаву, пляжі Праги і сковтунілу, пожовклу рослинність Гоцлавка і Грохова, ці просторі пошарпані луки, які, однак, не здавалися. Поволі дрібніючи й маліючи, вони щороку вдиралися до тісного міста. Цей скалічений пейзаж, незугарний, але й прекрасний водночас, бо єдиний, який нам лишився, цей сумовитий краєвидець, обвіюваний вітриськом, щочверть години битий градом, усе ж збадьорив мене. Пікусь вертівся під ногами і скавулів, вимагаючи обіду.

Так, по обіді почитаю той клаптик газети, який вранці видер у дідуся. Прогляну некрологи, бо з наших некрологів, хоч і вони проходили цензуру, можна про життя дізнатися більше, аніж із статистичних щорічників. Отже, подивимось.

Мої друзі вже розтанули в напівмороці Смольної, за тим постаментиком, де, здається, пам’ятник матері партизана, такий собі пам’ятничок, що нагадує бронзове прес-пап’є на секретарському столі. У нашому місті пам’ятники дуже рідко щось означають, присвячені комусь відомому або якійсь близькій для всіх події. Наші пам’ятники присвячені ідеям, абстракціям, метафорам. Тому ніхто й не пам’ятає про них, сердешних, навіть режим, неуважний їхній фундатор, назагал забуває про ці жалюгідні тонни чавуну.

— Дай каністру, — сказав я.

Тадзьо віддав посудину. Посудину з чим? Я потрусив нею. Бензин непристойно забулькотів. Ми рушили в бік скляних, але саме розбитих дверей ресторану «Парадиз».

Так, останні двоє приятелів пройшли повз мене не привітавшись. А всі інші в могилі. Помаленьку, непомітно я лишився на землі сам. Коли нападає нудьга, не маю до кого подзвонити. Беру телефонну трубку, граюся її шнуром, набираю якісь випадкові цифри і кладу назад ебонітову білу кістку. Але ж урешті всі або майже всі лишаються самі на світі. І якось витримують. Бо немає кому й поскаржитися. Ті, що могли б зрозуміти, давно відійшли, а ті, що лишилися, ще не розуміють.

Гардеробник чемно кланяється, хоч міг би взагалі не відповідати на привітання. Бо гардеробники в нашій країні — це мільйонери. Таємничі владарі наших нічних слабинок.

— Пане майор, — кажу, — я хотів би лишити свою посудинку і песика.

— Домашня, — сміється гардеробник, ховаючи каністру під прилавок.

— Майже. А, може, для песика знайдеться якась кістка? Ходи, Пікусю, до дядечка. Пан майор любить звіряток.

— Ви ніби вгадали. У мене вдома є басет. Знайомий міністр привіз мені з відрядження. Не скривджу Пікуся.

Я розглядаю себе в дзеркалі. Батьки в мене були пристойні, проте фізіономію маю не надто. Пристосувався до оточення. Принаймні ніхто не має до мене претензій, що я застарий чи замолодий. Що надто гарний або надто потворний. Просто, як на такі часи, то я в сам раз. О Боже, вечір наближається. У що я вплутався? Голова обважніла, розумовий апарат розладнаний. Адже я прокинувся в певній психологічній аурі, можливо, паскудній, проте добре мені знайомій, виробленій звичкою і врешті-решт безпечній. Тепер становище жахливе, хаос сумнівів і безпідставних самозаспокоєнь. У цілому щось нелогічне, позбавлене вірогідності, несерйозне. Несерйозне? У кишені шведські сірники, а в гардеробі п’ять літрів бензину. Тим гірше, що несерйозне.

Тадзьо повертається з туалету, обсмикуючи на собі провінційну коротку курточку.

— Якийсь пан просить, — сказав він, боязко усміхаючись.

— Кого просить? — спитав я.

— Вас. Там, у коридорі.

— То почекай мене. І ти, Пікусю, який отак щасливо знайшовся, теж почекай. Пікусю, який знайшовся, аби товаришувати мені в останні години. Я не забагато балакаю, пане майоре?

— О, ви любите побалакати, — сміється мордатий гардеробник. — У нас завжди знайдеться нагода погомоніти.

Якось дивно він це сказав. Віщим тоном. А я всього лише хочу заговорити той колючий кусень, що випирає з мене. Кусень, який я не ковтав.

— Зараз повернуся, хлоп’ята, — сказав я, занурюючись у блакитну тьмяність коридорчика.

Поруч із молоденькою, зальотною на вигляд клозетовою доглядачкою стояв тип з обрезклою пикою, в стандартному вбранні.

— Прошу сюди, — він показав мені червоні двері — так ніби мене уже введено у курс справи.

Штовхаю прочинені двері, входимо до білого коридорчика — такі трапляються в підвалах деяких ошатніших варшавських кам’яниць. Він обганяє мене, повертає залізний замок у металевих дверях. Свій чи чужий. Опікун чи агент, що перевіряє документи відвідувачів. Пхає мене до просторого приміщення, де кілька чоловік роздивляються з-за масивного стола залу з’їздів, зображену на екрані кольорового, виготовленого за кордоном телевізора.

— А, це ви? — дивується рослий добродій, зовні привабливий, але з зіпсованими зубами. Одягнутий у твід, який знову став модним. Виглядає, ніби митець, що переживає депресію. Меланхолія і занедбаність на обличчі.

— Що доброго скажете? — запитує він, не зводячи очей з телевізора.

— Усе по-старому. Зайшов пообідати.

— Пообідати? — риторично, зі зловісною фамільярністю питає цей скислий красень.

Деякий час усі мовчки дивимося на промовця, який працьовито читає щось із великого стосу паперів. Ставить якісь дурнуваті наголоси, послуговуючись дивною, нібито народною вимовою, якої в народу не почуєш. Але вражає своїм запалом, що аж бризкає йому з метких очей.

Красень переводить на мене свій крижаний погляд. Вдивляється довго, і нелегко вгадати його діагноз.

— Обшукай гостя, Зенеку.

Той, що мене привів, — майстер. За мить я опинився під білою шкарубкою стіною з руками, піднятими вгору. Мене обмацали по плечах, під пахвами, навіть поміж ногами.

— Купа готівки, ключі від помешкання, шматок газети та імпортні сірники шведські, — немов для протоколу, відтарабанив Зенек.

— А цигарки? — спитав красень.

— Немає.

— Тоді навіщо сірники?

— У мене цигарки скінчилися. Хотів купити в гардеробі, — мовив я байдужим тоном, аби не роздмухувати інциденту.

— Покажи газету, — сказав красень і неохоче почав роздивлятися клапоть «Трибуни люду». Намагався скласти клапті докупи, немов таємничий лист.

— Ну, то що з тобою зробити, — зітхнув красень, відмовляючись від газетної версії.

Я помірковано мовчав. У підвальному приміщенні не було вікна, хоч виглядало воно як тимчасово обжите. У кутку стояла навіть софа, вкрита ковдрою. Я здогадався, що це кімната побачень.

— Як гадаєте, колеги, звільнити громадянина? — спитав красень.

Вони невиразно всміхалися, очевидно, звикли до шефового стилю.

— Ну й розверещався той хрін моржовий! Зенеку, зроби тихіше.

Зенек слухняно підійшов до приймача і посунув регулятор.

— Холера, навіть говорити не вміє по-людськи. Тебе це, мабуть, дратує? — звернувся він до мене.

— Я не прислухався.

— Ага. Щось цікаве пишеш?

— Подумки.

— Подумки пишеш? — красень розсміявся. — Ну й хитрун, га? І про що це буде?

— Як завше, про життя.

— Ну так, у тебе була довга перерва. Ми це знаємо, кілька разів провідували тебе. Пам’ятаєш, як робив заяви в міліцію про зламування дверей? Одного разу ми випили в тебе коньячок, іншого — забрали порнографічні виданнячка. Ну?

— Що ну?

— Не дивували тебе такі дотепні грабіжники?

— Мене вже ніщо не дивує. Навіть те, що звертаєтесь до мене на «ти», хоч могли б бути моїм сином.

Красень поглянув на дружків, ті силувано всміхнулися.

— Я до всіх так звертаюся. Звичка.

— Колись я врізав би по мармизі за таку звичку. Але тепер мені все одно.

Зенек і компанія при столі напружено завмерли. Поруч у клозетах голосно зашуміла вода. Клозетова дівка заволала до когось розлюченим голосом:

— За двісті злотих хочеш висратися, жаднюго!

Красень-шеф ліниво, як вони це полюбляють, — всі вони в усьому світі, — неквапно підвівся, з зловісною церемонністю озвірілого поліцая, підійшов до мене, якийсь час настирливо придивлявся.

— Що ви тут чаклуєте? — мляво сказав я. — Усе це вже бувало зі мною в гестапо, енкаведе і в нашій старенькій шановній міліції, яка ненавиділа так званих інтелектуалів. Мені стає нудно.

— Отже, ви порівнюєте нас із гестапо?

— Ви самі це сказали.

Зненацька він ударив мене в щелепу, і я відразу почув теплий, солонуватий смак крові у роті. Колись я мав кращі ясна. Тепер кривавлять навіть від зубної щіточки.

— Зенеку, зафіксуй затриманого. Поводиться по-хуліганськи.

Тільки того й добився, що він перестав тикати. Його підлеглий з виконавською старанністю одягнув на мене наручники.

— То на чому ми спинилися? — сказав красень, повертаючись до столу.

Цідив слова, як і раніше, але я розумів, що він трохи випав із ритму.

Мабуть, не знав, що в гардеробі я залишив своє знаряддя. Мене охопила якась двозначна мстива зловтіха щодо цього сердеги, який намагався грати щось дуже старосвітське перед самим собою та своїми підлеглими, і щодо моїх натхненників, які випхали мене на шлях страдництва.

Підлеглі поштиво мовчали. Але це мовчання якимось чином було проти нього.

— Порцію уланських без картоплі! — кричав хтось за стіною.

Шеф, імітуючи роздуми, перегорнув кілька чистих аркушів на столі.

От якби він забив мене тут, подумав я з дивною надією. Майстерно, без болю, за одну мить. Для нього то дрібниця, а для мене значне полегшення.

І наші на цьому багато не втратили б. Бо завше щось корисне витиснеш зі смерті ув’язненого письменника. А я, бідолашний, похмільний, не мусив би поневірятися аж до вечора, по тисячу разів переживаючи свою недалеку смерть.

— Що ви сьогодні робили? Розкажіть, будь ласка, все послідовно, — сказав нарешті шеф, сідаючи за стіл.

— Я прокинувся у кепському настрої. Лежав у ліжку, думаючи про себе, про свої невдачі і про те, що, власне кажучи, не варто жити. Уявив собі, як було б добре, якби випадок або вміюча людина, щось або хтось відібрали в мене це нудне, паршиве життя.

— Ну, а далі?

— Далі я почав митися, одягатися, все ще потопаючи в песимістичних роздумах.

— До вас хто-небудь приходив?

— Так, спершу начальник будинку. Радив набрати води, бо перекриють.

— А потім?

— Потім сантехнік, аби вимкнути газ.

— А чого це вони так за вас узялися?

Тоді один з помічників сказав, заскрипівши:

— На всій дільниці перекрили воду. У мене теж. Я вмивався на роботі. Кари божої на тих лайдаків немає!

— Усю вулицю Фоксаль перекопали, — додав другий.

— А навесні рили Новий Світ, — втрутився Зенек. — Принагідно пошкодили телефонний кабель. Стільки вже місяців мушу щоразу чухрати до будки. Може, гадаєте, хоч будка постійно працює? Дулі! Через день лобурня вириває телефонну трубку з м’ясом!

— У нас на Колі, — почав другий помічник, — у будинку тріснула стіна. Від даху до підвалу.

— Гаразд, гаразд, — гидливо перебив його шеф, бо цей потік оскаржень якось применшував значимість допиту. — Повернемося до справи. Ніхто більше вас не провідував?

— Ніхто. Я відразу ж вийшов з дому.

— Навіщо?

— Поснідати. Я харчуюся в барі «Родинному», ви, може, знаєте. Поруч із валютною кав’ярнею, де раніше була фірма Блікле.

— А після сніданку?

— Після сніданку прогулявся і заглянув на прем’єру фільму «Переливання крові». Цікаві зйомки, багато сміливих висловів, аж дивно, що пропустили. Рекомендую. Варто подивитися.

У підвалі труби заграли кілька тактів з Прокоф’єва.

— Ви зле почуваєтесь? — несподівано спитав шеф.

— Не надто. Мене мучить похмілля невідомого походження.

— Зенеку, зроби панові укол.

Умить я виявився прибитим до крісла. Але цього разу допомагали обидва шефові асистенти. За якусь частку секунди мені закотили рукави куртки й сорочки. Хтось джгутом перев’язав мені рамено, а Зенек задоволено уже мацав мою делікатну вену.

— Протестую! — хотів я крикнути пронизливим тенором, але тільки невдало закашлявся.

Я знав, що сильний, гучний крик є ефективною формою боротьби зі сваволею. Але по всій харчівні безперервно кричали, і надворі кричали маніфестанти, і партійні делегати на телеекрані вигукували прізвища обидвох секретарів, нашого і радянського. Власне, на крик не варто було розраховувати.

Зенек енергійно загнав голку у вену. Куточком ока я спостеріг, що шприц був одноразовий. При цілковитій відсутності гуманізму принаймні це було гуманним. А я ж знаю, що навіть у першорядних лікарнях користувалися вживаними, сяк-так випраними в теплій воді бинтами.

Він втиснув у мене здоровенну дозу, а я нічого не відчував. Мені спало на думку, що ампула була з дефектом. Траплялися такі уколи, з самим лише фізіологічним розчином, без ліків. Фармацевтична промисловість теж віддавна вже розвалювалася.

Зенек, напевно, вичитав недовіру на моєму обличчі. Закрив вену брудним шматочком вати і лагідно мовив:

— Добрий укольчик. Справжній. Американський.

— Ти хотів сказати «радянський», — виправив шеф.

— Так, радянський.

Вони відступили від мене. Я стягнув рукав на зболену руку.

— Ну, почнемо спочатку, — мовив шеф. — Хто до вас приходив?

— Начальник будинку, а потім сантехнік.

Красень підвівся, звичним кроком підійшов і кінчиками двох пальців плеснув мене по щоці, наче хотів скинути павучка, а я завив, зриваючись на рівні ноги. Мені здалося, що то невидимі обценьки намагалися зірвати мою бідолашну голову, нагвинчену на хребет.

— От бачите, укольчик діє, — панібратськи мовив Зенек. — Краще казати правду.

— Тепер ви чутливий, наче суцільне велике яєчко. Навіть протяг завдасть болю, — шеф повернувся до столу. — Отже, хто склав до вас візит уранці?

— Губерт і Ришард Шмідт.

— Дуже добре, — похвалив шеф. — І хто ще?

— Тільки вони.

Шеф підвівся з крісла і рушив до мене.

— Губерт і Ришард! — вереснув я. — Тільки вони.

— Правду каже? — спитав красень у своїх товаришів. Ті ухильно стенули плечима, але він повернувся на місце.

— Хай буде. А кого ви зустріли під час прогулянки?

Шеф зіжмакав аркуш паперу в кульку, споглядаючи мене діловитим, холодним оком.

— Я зустрів пса. Пікуся. Пропав багато років тому, жив серед чужих людей, певно, страждав і тужив за мною, а тепер знайшовся на Повіслі.

Стрільнув у мене паперовою кулькою, що попала в чоло. Я завив і упав з крісла. А від цього стало ще гірше. Я довго і важко підводився з бетонної підлоги.

— Під час прогулянки я зустрів знайому дівчину.

— Як її прізвище?

— Я не так висловився. Мав на увазі, що я підчепив її під час прогулянки. Тому не знаю прізвища.

— А ім’я?

— Галина.

— Галина, — повторив шеф і глянув на своїх спільників.

Десь там, за котроюсь стіною раптом розлігся гуркіт, наче хтось із каналізації пробивався до нас.

— Рятуйте, мене отруїли! Боже, де тут убиральня! — Нормальні, зрештою, відлуння наших ресторанів.

— Щось ви геть ослабли, — потвердив красень.

Міг би вважатися навіть привабливим, якби не ті зуби. Вочевидь, боявся стоматолога або не мав часу.

— Ослаб, — визнав я. — Кепсько сьогодні почуваю себе.

— Як ви гадаєте, навіщо ми запросили вас на розмову?

— Не знаю, — відповів я апатично. — Усіх викликають на розмови.

— Вам у нас не подобається, правда?

— Паскудна кімнатка, звісно.

— Ні. Я маю на увазі взагалі.

— Взагалі теж не подобається.

— О, власне. Мені також багато що не подобається. І вам, хлопці, правду я кажу? — Вони мляво підтвердили. — Наприклад, мені не подобається моя робота. Це вигадка усіляких там писак, що людині приємно катувати іншу людину. Я від своєї роботи вже аж блюю. Не вірите?

— Трохи сумніваюся. Забагато, мабуть, я начитався отих писак.

Шеф знову підвівся, навмисне запалив цигарку моїм шведським сірником.

Задивився на її бадьорий імпортований вогник, а потім задмухав його. Підійшов до мене, наче стурбований лікар, і ткнув у груди вказівним пальцем. Я зойкнув, зриваючись на ноги.

— Не знаю, як її прізвище, але знаю, де вона мешкає.

Він засміявся нормальним сміхом, цілком уже позбувшися демонізму, і навіть хотів мене поплескати, проте схаменувся.

— А ви гадаєте, що ми не знаємо? Я ткнув вас, бо хотів перевірити, чи діє укол. На чому ми спинилися? Ага, так. Отже, моя робота відразлива і гідна всілякого осуду. Але її можна виконувати і так, і сяк. Я, власне, виконую її сяк, правда, хлопці? — і затримав на них погляд. Ті охоче підтакнули. — Йдеться про те, аби на кожному щаблі були наші люди, тобто такі, як ви і я. Бо ми з вами опозиціонери, хоч ви опозиціонер негативний, а я позитивний. Ви уособлюєте церемоніал, надбудову, естетичну форму, а я прагматизм, буденність, функціонування інфраструктури. Ви репрезентуєте шляхетну пасивність, а я тривіальну дію.

Він погладив мене по голові, аж я застогнав.

— Тільки не соромтесь, будь ласка. Ваші крики, зойки, плачі доводять, що ми працюємо успішно. Нас також контролюють, і мусимо слідкувати за тим, аби в наші шереги не проліз якийсь кон’юнктурник, що не належить до кола ідейних опозиціонерів.

— А радянські інструктори? — спитав я і тут-таки знепритомнів.

Я прийшов до тями на шкарубкій підлозі. Зенек поливав мене водою з відра., У лівому вусі гучали якісь альпійські водоспади, якісь торнадо з Індійського океану. Вушна раковина спухала, розростаючись на всю голову. Зенек, стогнучи, підняв мене з підлоги й посадив у крісло.

— На цю тему говорити не будемо, — суворо мовив шеф. — Сподіваюсь, ви запам’ятаєте.

— Так, постараюся, — куточком рота я дмухав у бік роздутого вуха.

На телеекрані нестор польських діячів культури, майже столітній старець, що нагадував неживу черепаху, складав шану керівникам обидвох партій.

З одного боку його підтримував — на мій подив — Булат, з другого молода талановита піаністка. Власне кажучи, несли його, стиснувши за сухі, як солома, лікті, а він монотонно кивав лисою, схиленою головою. Президія щось скандувала, вельмишановний старець у ритмі цього скандування посіпував давно вмерлим черепом.

— Скажу вам більше, — озвався красень. — Перший секретар також наша людина. Належить до великої армії позитивних опозиціонерів, хоч не очолює їх, — і знову засміявся, звівши догори палець, яким нещодавно ткнув мене. — І тут ми стикаємося зі специфічною діалектикою нашої, так би мовити, часосистеми. Ви з неспокоєм поглядаєте на моїх співробітників? Не бійтеся, вони віддані і лояльні. Крім того, не наважились би донести, адже боялися б усе це повторити, не видушили б із себе. Отак стають співучасниками. Як і ви.

— Я можу задати одне питання?

— Слухаю.

— Чому ж тоді ми в неволі?

Повернувся до столу і сів. Схилившись, він понишпорив по ньому, ніби шукаючи потрібного папірця.

— Бо таке співвідношення сил. Горотворчі процеси світової політики.

— Самі себе забрали в неволю і тримаємо за гратами? — здогадався я.

Він допитливо блиснув оком.

— Отож-то. Ми врятувалися від поневолювача. Перехитрували його. Тепер ми вільні завдяки тому, що самі себе поневолили.

— Хто цей наш поневолювач? Історія?

— А як би вам хотілося?

— Хотілося б, щоб історія, так почесніше.

— Історія, історія, — посміхнувся він, гасячи недокурок об підошву, бо не було попільнички. — Таємнича незнайомка. Рухи людських мас, тупики в економіці, епідемії психологічних збочень, аспірації деяких, зіпсованих збунтованими генами, осіб й ота метафізика часу, без якої не було б історії. Ми тут собі варнякаємо, а ви ж, мабуть, мрієте про обід. То як, може, побачимося увечері?

Я мовчки намагався підвестися з крісла.

— Зенеку, допоможи людині. Отже, до вечора?

— Не знаю, що ви маєте на увазі.

— Час покаже, саме так, історія покаже. Бачите, все пройшло гладенько. Навіть не вимагаю жодних зобов’язань щодо секретності. За давніх печерних часів у нас підсовували на підпис папірці про нерозголошення. А я тільки потисну вам руку. Бо ми з одного дерева, або, якщо хочете, одного поля ягоди. До речі, чому ви не пишете?

— Ви гадаєте, що варто писати?

— Мудрагелі стверджують, що не варто. А коли мудрагелі так кажуть, то це значить, що варто. У мене навіть є одна ідея. Ви пишіть для конкретного читача, це завжди краще. Наприклад, для мене. Відкиньте цензуру, інтереси держави, всілякі побоювання і пишіть, як вільний для вільних. Ви завжди були гордим, але не марнославним. Тираж не відіграє для вас важливої ролі. Краще один розумний читач зі справжньою літературою в руці, аніж десятки дуболобів з туалетним папером у жмені. У мене ваша книжка не пропаде. Тільки в моїй руці вона має шанси зберегтися на віки.

Він подав мені руку обережно, аби не додати болю.

— До побачення.

І, — о диво! — випередивши мене, першим вийшов з приміщення. Тоді підійшов Зенек, м’яко повалив мене на землю і з дивовижною делікатністю почав бити ногою в ребра, але робив це так уміло, ніби просто хотів носаком черевика розправити складки на моїй зім’ятій куртці. Легко витримуючи ці чи то пестощі, чи тортури, я придивлявся до одного з помічників шефа, який досить професійно фотографував мене, жваво приклацуючи спалахом. Потім Зенек підняв мене з підлоги, обтрусив мій одяг, зняв наручники і несильно підштовхнув до виходу. Отже, безладна вистава скінчилася, і перебіг її ошелешив не тільки мене, а й мовчазних режисерів.

Я увійшов до коридорчика біля вбиралень, хотів попрямувати до ресторанного залу, однак мене спинив суворий голос негидкої з вигляду клозетярки.

— З вас шістсот.

— Я не користався.

— Півгодини сидів і не користався.

— Але чому аж шістсот?

— Тому. Усі щось комбінують, аби не платити. Сором треба мати.

Тож я дав тисячу і, штовхнувши прочинені двері, увійшов до ресторану, але то не був ресторан. Двері замкнулися за мною, неприємно клацнув якийсь механізм. Я опинився в почекальні з фотелями і всохлою кімнатною рослинністю. На одному з фотелів напівлежав мій знайомий сановник товариш Кобялка. Видно, одягнутий був силоміць, бо сорочку мав вивернуту на лівий бік, черевики незашнуровані, а краватка звисала з фотельного бильця.

Він глянув на мене цілком притомно.

— Добрий день, сусіде, — сказав стомленим голосом.

— Добрий. Ви впізнали мене?

— Завжди впізнавав, щодня, але ви самі розумієте, що тоді я не міг виявляти ввічливості. Де ви роздягнулися?

— Я завжди був одягнутий. Прийшов на обід до «Парадизу».

— Недобре ви втрапили. Хто вас пустив сюди?

— Певно, Зенек.

Він подивився уважно і жестом запросив мене сісти поруч у фотель.

— Це значить, що вас допитували. Мабуть, у зв’язку з моєю справою?

— Ні. З моєю власного.

— Але ж ви не роздягалися?

— Я тут з інших причин.

— Зробили вам укол?

— Зробили.

— Мені також. Але вже майже не болить, — він ущипнув себе в долоню. — Хочете цукерочку зі з’їзду?

— Волів би пообідати.

— Ну, то спробуйте піти, — мовив Кобялка, хитаючи головою.

Я підійшов до дверей, натис на клямку. Навіть не здригнулась. Тоді я боком ударив у двері. Мов у камінь.

— Бачите, які штучки. І як їм досі не набридло! Я знаю, чого тут сиджу. Чекаю лікарняної карети, але я третій у черзі. Фатальний день. Щогодини хтось роздягається. Знаєте, це висить у повітрі, нагромаджується, мов перед бурею. А одного дня люди вже не витримують. Величезне напруження.

Його очі криваво поблискували, але фанатизму в них не було. Швидше здичавіння, істерика і рішучість.

— Знаєте, сусіде, я відчув полегшення. Уперше за багато років я розслабився. Я стомлений, хворий, але мені добре. Уже тиждень не сплю. Сьогодні вранці, коли ви мене бачили, я ледве стримувався, щоб не скреготіти зубами. Цього дня я чекав від попереднього з’їзду. Текст виступу я писав у суворій секретності, не в хаті, уявляєте, а просто на полюванні. Ховав його у дуплі й щонеділі їздив учити напам’ять. Учив і забував. Бо під час конференцій, нарад або на пленумі я зненацька з жахом усвідомлював, що такі слова не пройдуть мені крізь горло. Тож я забував їх і писав нові, потім у приступі сміливості або розпачу стирав із пам’яті оці нові й повертався до старих. Отак, дорогий сусіде, я вовтузився добрих кілька років. Ночами подумки сам до себе виголошував ту промову. Убивчо, розгнівано, місцями патетично. Я робив паузи, чекаючи оплесків, підносив голос до крику, аби перекрити тупіт і ґвалт несхвалення. Усе сам перед собою, вночі. На минулому з’їзді я важив дев’яносто п’ять кілограмів. А тепер мене отут зважили, і вгадайте, скільки?

— Тяжко сказати. Вісімдесят. © http://kompas.co.ua

— Шістдесят сім, — тріумфально прохрипів Кобялка. — Стільки ж, як і радянський кольоровий телевізор.

— Здається, на три кілограми більше?

— Я, пане сусіде, діяч старого гарту. Усе витримав, але цих часів витримати не можу. Вичерпався, кінець, крапка. Потримають мене у божевільні, але, напевно, в отій урядовій, потримають з півроку і випустять на пенсію. Може, навіть видадуть мені паспорт на виїзд до іншого воєводства.

Він говорив безперервно, і було ясно, що скоро не зупиниться. Роками стримуваний потік слів і хаотичних думок ринув тепер на мою бідолашну похмільну голову. Що похмільну, це так, але від чого?

Кобялка зірвав сухий листок і почав його нервово жувати.

— Ви теж на пенсії, сусіде? Бачу з вікна, що ви цілими днями або в хаті, або на прогулянці.

— Я сам собі призначив пенсію. Але тепер переходжу на дійсну службу.

— Ви збожеволіли? Вони вже доходять, так, здається, вже доходять, — останні слова він вимовив поволі й ніби без переконаності. — Стільки років я подумки говорив це сам собі. У першого секретаря і в прем’єра, а також на Президії Ради Міністрів. Як ви вважаєте, вони доходять? Доходять кінця?

— Усе доходить кінця. Вода, вугілля, увесь світ.

— Слабенька втіха. Знаєте, сусіде, я такий підкований, такий вчений, а затявся, чорт забирай. Вигукнув оті слова, ви, мабуть, чули: «Товариші лайдаки, товаришки свині». Може, такому вигукові бракує доброго смаку, це дійсно таки негарно, цілком несерйозно, але я призвичаївся. Вагався, вагався і врешті призвичаївся. Просто не міг я від цього відмовитись. Тож вигукнув оті епітети і затявся, чорт забирай. Жодного наступного слова вже не пам’ятав. Та що там слова! Складу жодного не пам’ятаю, хай йому чорт, теми виступу не пам’ятаю. Гаряче стало, і вата в голові. Ну, я й почав випалювати з тієї голови, з тієї вати, аби лиш їм допекти. Може, це й не було доречно, дорогий сусіде, але кажуть, що на телебаченні вимкнули звук. Втім, нема біди, люди бачили, що я протестую, правда?

— Заспокойтесь, будь ласка. Дихайте повільно, ритмічно.

— Я заспокоюся разом з божевільними. Але ж там нема божевільних. Самі колеги. Хтозна, як там буде, але, мабуть, не гірше, ніж у міністерстві.

На мить він замовк, аби виплюнути геть зжований листок. Тремтячими пальцями здряпав його з язика і спробував струсити на підлогу.

— Може, ви знаєте, яка сьогодні насправді дата? — скористався я з нагоди.

Великим пальцем він показав на сусідню стіну.

— Тільки вони знають. Безпека. Але теж, певно, не знають. Лише міністр і вузька колегія. Закордонний календар висить у сейфі завбільшки зі справжню кімнату. Щодня міністр із дотриманням церемоніалу входить туди і суворо секретно зриває картку, що її тут-таки автомат спалює на попіл. Ніхто не знає дати, бо ми роками або випереджали строки, або завалювали їх. То доганяли Захід і переганяли його, то залишалися далеко позаду. Кожна галузь промисловості, кожен заклад, кожне ДЗГ[9] мали свій календар і з ним змагалися. П’ять місяців уперед, тоді дванадцять назад. 1974 у 1972, потім 1977 у 1979.1 все переплуталося. Ніхто нічого не знає. По сонцю, пане сусіде, сяк-так рухаємося. Але бардак шалений!

— Можна дізнаватись на Заході. Я вже давно не слухав вільних радіостанцій.

— Можна, — засміявся Кобялка, аж похлинувся. — Вони прийняли виклик. Почали то втікати від нашого доганяння, то сповільнювати, коли ми попускали. Вони теж подуріли. Теж рухаються в цілковитому безладі.

— Звідки ж тоді календар у міністерстві безпеки?

Кобялка безпорадно розвів руками.

— От цього і я не знаю.

Я підійшов до дверей і прислухався. Десь за червоними дверима одноманітно шуміла вода, як сільський потічок.

— Все це ще тримається, — намагався раціоналізувати свій внутрішній хаос нещасний Кобялка, — все ще тримається на шнурочку, на шпагаті національного виробництва, на павутинці надії. Ми здеморалізували капіталізм. Дощенту, цілковито. Своїм страшним прикладом. Ми так позв’язували їх угодами господарчими, науковими, культурними, спортивними і якими завгодно ще, так їх позв’язували, ніби колючим дротом, і — давай завалювати строки, фальшувати якість, недоплачувати готівкою, обдурювати й заливати горілкою, що через деякий час і в них зненацька вишкірив зуби наш власний, нами винайдений і нами ж виплеканий тотальний соціалістичний бардак. Зверніть, будь ласка, увагу, любий сусіде, на те, що протягом якогось часу від нас пускали людей за кордон. І що вони там робили? Псували телефонні автомати, на халяву їздили в метро, усюди пхалися без черги, крали ножі й виделки по ресторанах, не платили рахунків за готель, споювали тубільців, загиджували громадські вбиральні і, де лише мали змогу, зловживали тубільними дівчатами. Пане сусіде, якщо все це зібрати й підсумувати, то кого нині здивуєш тим, що так званий вільний світ щоразу більше нагадує совдепію. І ось вам, любий сусіде, остання незаяложена доктрина, можливо, й самого Леніна: якщо ми не доженемо капіталізм, то капіталізм на нас почекає.

Він закінчив свій монолог і понуро задумався. За стіною озвалася музичка. Гладенька, справна, в якомусь сенсі понадчасова й універсальна ресторанна музика. Усе-таки ми були десь поруч із рестораном. Тільки як до нього втрапити? Я обнюшив двері. Двері як двері, досить брудні, там і сям потріскані, з банальною клямкою, а в цілому панцерна завіса. Якийсь песик гавкав у пащеці цього царства тіней, певно, мій Пікусь.

— Ляжте зручніше, — звернувся я до Кобялки. — Таке потрясіння могло вас забити. Треба щадити себе.

— Я, пане сусіде, проста й порядна людина. Мудрувати не вмію. Як бачу чорне, то й кажу, що чорне. А як біле, то біле. Ви зауважили, що вони увесь час мудрують? Чим гірше, тим більше філософів. Чим очевидніше безглуздя, тим глибші думки. Чим більше сваволі, тим щедріші права. Чим повсюдніший хаос, тим упертіше замилування симетрією. Нагромадили цілі гори філософського мотлоху. Не просто гори — Гімалаї! Якби отими гіпотезами, тезами, аксіомами, істинами, теоріями й догматами запалити в печах, то енергії вистачило б до кінця світу.

— Але ж ви також мудруєте.

— Я мудрую? — здивувався Кобялка. — Я лишень кажу, як воно є. О Боже всемогутній, скоро вже відпочину. Одягнуся в теплу гамівну сорочку божевільного, ляжу на підлогу затишної кімнатки, оббитої запобіжною стьобаною матерією, дивитимуся в стелю, дріматиму, думатиму про всіх тих паннусь, яких свого часу не притиснув, бо не пасувало, часом отямлюся, наблазнююся досхочу, викричу кілька найогидніших проклять — як польських, так і російських, які здавна у мене на язиці. Пане сусіде, в нас уже починають шанувати божевільних, як у Росії. Раніше, любий сусіде, хіба антиурядову погань запаковували до психіатра на дослідження. Мовляв, якщо ти проти народовладдя, то божевільний. Тепер — щось неймовірне. Порахуйте лишень, пане сусіде, скільки наших прем’єрів, секретарів, професорів марксизму-ленінізму гостює нині по дурках! У наш час психлікарні — це наче філії державних академій.

Кобялка явно насолоджувався візіями своєї подальшої кар’єри. Але в цьому самоствердженні бринів, однак, неспокій. Я мовчав, думаючи про власні справи, і це врешті пробудило в ньому підозру.

— А, може, я зле зробив? — забідкався він. — Що це дасть? Все одно стіну головою не проб’єш. Хіба я мушу рятувати світ? Чому я, а не, наприклад, Бохенек? Якось усе-таки жилося, навіть іншим людям міг допомогти.

— Бохенек теж роздягнеться, — безапеляційно сказав я.

— Думаєте? — зойкнув Кобялка.

— Ви коли-небудь придивіться до його очей.

— А при чому тут очі?

— Очі важать найбільше. Якщо вони такі боязкі, страдницькі, повні сліз, то це значить, що він роздягнеться.

— Багато б я дав, аби той сучий син роздягнувся, — зітхнув Кобялка. — Отже, гадаєте, що жалкувати не варто?

— Ні за чим не варто жалкувати. Ви тільки прискорили хід історії.

— О, хай йому чорт, — здивувався Кобялка.

У цю мить заскреготав замок. Двері легенько відкрилися, немов єдвабна фіранка, і увійшов Зенек.

— В ім’я Отця і Сина, — мовив він, здивований моєю присутністю. — Що ви тут робите? Там ваш обід вихолоне.

— Я гадав, що входжу до ресторану. Помилився.

— То треба було вийти. Вам справді не можна тут бути.

— Я не міг відкрити двері.

— Ви що, дитина? — він тричі зачинив і відчинив двері, немов штукар. — Ласкаво прошу.

— Як звати вашого шефа? — спитав я, не знати для чого.

— Це не таємниця. Жорж, раніше Жоржик. Коли був молодий.

Кобялка знову впав на вилинялий фотель, вибалушив очі, почав дригати ногами й харчати. Зенек подивився на нього з огидою.

— Нема чого придурюватися. Вас уже зарахували до психів. Був дзвінок із ЦК.

— Справді? — ожив Кобялка. — То дуже дякую.

— Нема за що.

Я підійшов до дверей, натис на ще теплу від Зенекової долоні клямку.

— Я вже можу йти?

— Хвилинку, — сказав Зенек і наблизився до мене, копирсаючись за пазухою. — Знаєте, я вирішив прочитати якусь вашу писанину. Шеф казав, що варто, а я вас полюбив. Звичайно, в мене ще немає вашої книжки, але ось мій записничок, то, може, залишите свій автограф?

І підсунув мені календарик з чистою сторінкою, на якій був тільки один запис: «Геня 63-24-71». Я розписався під Генею, а він потиснув мені руку.

— Бачу, вже не болить, — зичливо посміхнувся Зенек. — Я для вас, як для брата. Отой укол.

— До побачення, пане Кобялка.

Сусід печально посміхнувся.

— Я вже вас не побачу.

— Може, і я вас не побачу.

— Побачитеся, побачитеся, — добродушно засміявся Зенек. — У нас усі зустрічаються.

— Доброго вам здоров’я, — сказав я.

— Щастя вам, — відповів Кобялка.

Я був уже в дверях, коли Зенек знову поманив мене гвинтоподібним пальцем.

— Якщо ви дозволите. Я дещо маю для вас.

І подав мені оту коробку шведських сірників, якою покористувався шеф Жоржик.

— У нас ніщо не пропадає.

На нижчих щаблях іще чаклують, подумав я, нарешті виходячи з тієї почекальні. Ще пам’ятають давні часи і давні методи свого ордену. Колись були митцями, тепер стали філософами.

— Гей, ви знову не заплатили, — крикнула молода клозетярка.

Я повернувся до її службового столика, на якому стояв полумисок у ролі каси.

— Люба дитино, — мовив я. — Адже я виходжу з оцих дверей, а не з кабінки, дорученої вам у керівництво. Хочу також нагадати, що одного разу вже залишив тут тисячку.

— А, ну то вибачте, звичайно.

— Мене дивує тільки ваша ретельність. Така гарна, мила дитина — і така агресивна.

— Бо я тут на практиці.

— На якій практиці?

— На студентській.

— З якого фаху?

— З археології. І мене тут контролюють, якщо хочете знати. Одного разу підкрався командир нашого студзагону, такий капосний доцент, а я не зауважила, і потім мала неприємності. А як наберу багато балів за цю практику, то мене звільнять від екзамену з пропедевтики філософії.

— Ну що ж, Зосенько, то зовсім інша справа.

— А звідки ви знаєте моє ім’я?

— Я все знаю. Може, ще провідаю тебе. Але приватно. Можна?

— Ох, не знаю. А як прийде перевірка?

— То сховаюся в кабіні.

Урешті її очі блиснули сміхом. Ця інтрига сподобалася молодій клозетярці.

— Тоді приходьте, лишень обережно.

Я погладив її по голові, шорсткій, мов вершечок копички. Трапляються ще і в нас гарні дівчата, хоч дедалі рідше. Невдовзі вони перестануть подобатися хлопцям через те, що нетипові, в іншому стилі, немов чужі біологічно. Шкода, що мене вже не буде.

Гардеробник мав каламутні очі, чіпко тримався за перегородку. Він поволі виходив на орбіту. Здається, о цій порі любив починати.

— Ви вже йдете? — спитав.

— Ні. Щойно заходжу.

— А мені здається, що ви були тут і щось залишали. Навіть пригадую що.

— Ви маєте рацію. Я на хвильку вискочив і знову повертаюся.

Він був увічливий, але водночас суворий. Його поведінка щодо відвідувачів мала підстави, оскільки багато гостей чекали на вільне місце, черга спиналася сходами догори й кінчалася десь аж на вулиці.

Я увійшов до залу. Не був тут багато років, хоч саме в цьому місці розпочинав свою біографію. Звичайно, цей зал неодноразово перебудовували, проте він зберіг свій первинний вигляд глибокої криниці, вгорі обрамленої галереєю, на якій висиджували менш шановані гості, переважно всілякі жевжики у службових відрядженнях. Тепер «Парадиз» репрезентував стиль модерн у стані руїни. Тобто в сенсі архітектури й інтер’єру тягнувся до світових стандартів, але водночас нагадував халабуду, що от-от завалиться. Зрештою, то був стиль усієї держави. Так, наче всі оці люди чекали скорого переїзду до якоїсь нової країни.

Всі столики були зайняті. Офіціанти насилу протискалися вузькими ущелинами в бік кухні. На паркеті ковзало кілька пар. Для них грав збірний інвалідський оркестр спілки столичних музикантів. Про це повідомляв напис на колоні зі штучного пісковика. Інший напис оголошував, що офіціанти заступили на вахту соціалістичного змагання.

Проте місця не було. Я зупинився збоку, просвердлюючи поглядом блакитно-червоний півморок. Нарешті побачив Кольку Нахалова, котрий сидів за величеньким столом з якоюсь блондинкою. Вона мала велике червоне обличчя з чіткими мімічними зморшками, великий рот, іще збільшений щедро накладеною, криваво-червоною помадою; розмір бюста теж не був замалим. Не лишалося іншого виходу: довелося шукати порятунку у Кольки.

Я підійшов до столика, церемонно вклонився.

— Шукаєш місця? — спитав Нахалов. — Сідай, братухо, не стидайся. Дозвольте познайомити, це мій товариш, відомий письменник.

Було видно, що таке знайомство лестить йому, підносить його в очах блондинки.

— Дуже дякую. Я ненадовго. З’їм що-небудь й одразу втікаю.

— Можеш лишатися навіть до ранку, правда, пані Госю?

Блондинка схилила вишукано начесану, схожу на золотисте осине гніздо голову, а я поцілував їй ручку з темнуватими веснянками.

— Це добре знайомство, братухо, — мовив Колька. — Пані Гося керує кінематографом.

— Ого, — ввічливо здивувався я.

— Її спеціальність — приймати від держави занепалі підприємства. Колись це були фабрики, універсальні магазини, торгові кораблі, а тепер вона перекинулась на культуру.

Пані Гося мило всміхнулася.

— Колька, як завжди, перебільшує. Знаєте, я відкуповую в міністерства культури покинуті фільми. Розумієте, такі, що їх не вдалося закінчити. Бо виробництво йде щоразу важче. Режисер, оператор деякий час борються із загальною неспроможністю. З тим, що люди спізнюються, не постачають реквізиту, забувають про строки, гублять відзняту плівку, а найбільше хлищуть горілку. Тож через кілька тижнів виробництво гасне само по собі. Усі зникають, залишається порожня контора, а ще режисер, близький до самогубства. Тоді зголошуюсь я, беру фільм за півціни й закінчую зі своєю командою.

— Це вона закінчила «Переливання крові», — похвалився Колька.

— Бо я даю гроші. В мене не треба красти.

— Це чудовий винахід.

— Аби ви знали. У моїй команді провадять дослідження науковці з Головного інституту планування і статистики. Я піддослідний кролик, — і засміялася, показуючи зубки, вимазані тією ж помадою.

Колька покликав офіціанта. То був похмурий брюнет у заплямованій білій куртці. Злостиво чекав на наше замовлення з олівцем і блокнотом у руці.

— Взяв би рагу, — невпевнено сказав я, — але з чого воно, це рагу?

— Не знаю. Мене це не стосується. Є в меню — і добре. Що, маю залазити на кухню і заглядати по баняках? — заводився офіціант.

— Ви знервовані, — хотів я його задобрити.

— Вас це дивує? Всі жеруть, а я мушу працювати.

— То прошу рагу.

— Усе? Бо я не буду десять разів підходити.

— Дякую. Все.

Офіціант відійшов кудись у теМряву. Колька примирливо всміхнувся.

— Він завжди такий на початку. А над ранок виставляє гостям «Золоту осінь». До речі, вихилиш чарку?

— Спробую, — відповів я.

Він по вінця наповнив кришталеву чарку «білою», з імпортованої картоплі. Але з боків поверхнею чарки потекли сріблисті краплини.

— Ну, то не гаймося, — мовив Колька. — Шліфувальник різьбив кришталь від усього серця, тому протікає. За шліфувальника!

Ми обережно цокнулися чарками. В моєму рукаві вже було мокро. Мене аж пересмикнуло, але, зробивши над собою зусилля, я таки проковтнув пекучу рідину.

— А, може, стане краще, — тихо сказав я.

— Звичайно, стане. Чому б ні, — мовив Колька.

Оркестр заграв якийсь амбітний витвір сучасного вітчизняного композитора. У країні не вистачало валюти на гонорари зарубіжним авторам. Ніхто не протестував, усі вже звикли. Пари з паркету розійшлися до столиків. Я закрив очі, й мені здалося, що все, як тоді. Того вечора хтось так само грав на фортепіано власний витвір. А я сидів поруч із дівчиною, яка потім стала моєю дружиною.

— Здається, я звідкись знаю вас, — озвалася пані Гося.

— Я всім когось нагадую. Точніше, кожному я нагадую когось іншого. Так, ніби мене взагалі немає. Мене окремого, індивідуального, з власним неповторним генетичним кодом. Я є кожним, шановна пані, я рядовий перехожий, я трохи Колька, трохи офіціант, а, може, навіть, лестячи собі, скажу: я трохи ви, вельмишановна продуцентка «Переливання крові».

Щойно зараз я зауважив, що там і сям під стінами стоять покинуті транспаранти, власники яких, вочевидь, повтікали з демонстрації до «Парадизу».

— Це нова секта чи взагалі якась нова релігія? — запитує Гося.

— Вибачте, не дочув.

— Те, що ви кажете.

Стіни полупані, ржава позолота, зіпсоване освітлення блимає. Сучасність, що помирає від інфаркту. Блакитно-червоний півморок, переповнений злочинними пиками. Кожна мармиза — то смертний гріх. Кожен звук — блюзнірство. Ревіння в мурах, стугоніння в голові, завивання на горищах. Голос гніву Божого.

— Так. Є. Нарешті згадав.

— Що згадали?

— Звідки в мене похмілля.

Оркестр перестав грати і тут-таки запав у дрімоту. Просто музиканти поклали голови на інструменти та й сплять.

— Вип’ємо, — каже Колька. — Гляну, чому не несуть з кухні.

Тепер пішло гладко. Маслянка, сибірський еліксир, трохи кавказького вина, ну і наша вітчизняна картоплянка. Ще живу, але вже наздоганяю долю. Колька непевно підвівся з-за столу і рушив у бік таємничих присмерків кухні, де вартують невидимі духи нашої гастрономії.

— Ви контестатор, — півголосом каже пані Гося. — Я завжди уявляла собі контестаторів молодими й дикими, з довгим волоссям.

— Що ви хочете, режим постарів, і ми постаріли. Надто довго все це триває. Увесь цей спектакль хибує на розтягнутості. Драматургія вкрай слабка.

— Ви створюєте чи вже створили нову секту?

— Моя секта — це я сам. Я сам у кожному з вас. Бо мене реального, біологічного, з адресою й життєписом взагалі не існує. Живу, як вірус, як моральний вірус, або як бактерія сумління. А може, як мікроб розпусти. Йдеться про те, пані Госю, що я неприсутній, чи радше, що мене немає. Ви чуєте тексти з динаміка, заблукані хвилі з ефіру, ніким цілеспрямовано не трансльовані, просто якісь відлуння, рикошети ваших хвиль, одноманітний шепіт з Божої горлянки.

— Коли ви це собі видумали?

— Я цього не видумував. Це було одкровення.

— Сьогодні? Опівдні, коли гримнув артилерійський салют?

— Ні. Учора вночі. Тому в мене похмілля.

Крізь овальний просвіт я частково бачив гардероб. Пікусь саме вискочив на слизьку перегородку й, любовно дивлячись у мій бік, огризком хвостика подавав знаки, що він тут і чекає. Я показав йому, що ще не пора.

Виплинув Колька Нахалов, зарожевілий на один відтінок сильніше.

— Госю, шеф-кухар запрошує тебе.

— Вибачте, я на хвилинку, — жінка підвелася зі стільця, і тоді я побачив, що вона в штанах. Розповнілі жінки люблять ходити в штанах.

Довкола гуло, мов у долині Йосафата в передвечір дня останнього. Усі голоси зливалися в єдиний пронизливо-жалісний стогін. Згори, немов із чистилища, стежили за нами обличчя злих ангелів. Але то були всього лиш нешановані гості з провінції, ті, котрим пощастило оформити паспорт для виїзду до столиці у день найбільшого свята століття.

— З ким ти тут сидиш? — почув я глузливий голос.

То був Рисьо Шмідт, проте зовсім інакший. Він наче схуд, наче побільшало в нього сріблястого волосся.

— З такими, що мають грошву. Сідай, поставлять і тобі.

— Мені не треба, — сказав зневажливо і присів. — Можна? — показав на пляшку «білої» з імпортованої картоплі.

Налив у скляночку для води содової, випив і подивився мені в очі.

— Він помер, — мовив Рисьо.

— Коли це сталося?

— Його ще шарпають реанімаційні машини, але я знаю, що помер. Уже бачить Господа. Витріщився й надивитись не може. Він уже по той бік.

Музиканти раптово прокинулися й почали грати переінакшений варіант вальсу «На сопках Маньчжурії». Аби не платити гонорару. Мені зробилося ще печальніше.

— Я хотів би його побачити. Знаю, що він не сказав мені всього.

— Невдовзі побачитеся.

Підійшов офіціант з тарілкою.

— Ви замовляли рагу?

— Так. Дякую.

— Дайте талон на м’ясні страви.

Я витягнув цілу жменю, призначену на місяць.

— Можете забрати всі. Мені вже не будуть потрібні.

Офіціант звів брови.

— Ви що, мене за жебрака маєте? — спитав. — Можете віддати у фонд боротьби з колоніалізмом.

Старанно вибрав один талон, решту жбурнув переді мною на стіл. Лежали безсоромно, наче зневажена готівка.

— Вибачте, — сказав я.

Але він уже повертався на кухню, гнівно посунувши з дороги якогось провінційного клієнта.

— Він лишень так, — мовив я. — Колька обіцяє, що надранок почастує «Золотою осінню».

— Тобі справді не потрібні ці талони? — спитав Рисьо.

— Я вже давно не їм м’яса. Світоглядне рішення. Примха старого добродія.

— М’ясо дає силу.

— Мені вже непотрібна сила.

— А дівчата? Ти завше був на них ласий. Хоча в місті кажуть, що тільки й того, що ласий.

— Бачу, що ти маєш бажання, то забирай. Тобі знадобиться сила.

— Якщо хочеш, я можу взяти. Щоб не пропали.

Засоромлено розглядаючись навсібіч, він сховав червоні папірці до внутрішньої кишені. Якісь пари дриґалися на маленькій вільній місцинці паркету.

— Котра зараз година? — отямився я.

— Пів на третю.

— Море часу. Ціле життя.

— А де це, як він, бензин? — шепнув Рисьо Шмідт.

— Не хвилюйся, є. Чекає в гардеробному холодочку. Набирає сили.

— Боже, Боже, Губерт, сердешний Губерт.

Оркестр терликав вальса, що сплітався в мені з Надеждою. Мені стало гірко, але й страшенно солодко. Чи зустріну її ще? Здається, зустріну, таке в мене було передчуття. А коли йшлося про жінок, моє про чуття ніколи мене не підводило. І в злому, і в доброму.

Рисьо Шмідт писав елегантну прозу, інтелігентну. Тримався з гідністю і майстерно створював довкола себе атмосферу, зрештою, трохи старомодну атмосферу артистизму. Сьогодні вранці удавав простого душею хлопця, шанувальника моєї творчості, але то була тактика. Я тією штучною сердечністю не перейнявся. Рисьо дещо зверхньо ставився до мого доробку. Любив мене, але прози моєї не шанував. Він був професіонал, а я аматор. Професіонали не люблять аматорів. Знав він і те, що я розумію, що він пише книжки таким чином, аби їх легко було перекладати. Рисьо заповзявся і все життя присвятив тому, щоб зробити світову кар’єру. Так страшенно цього прагнув, що врешті таки досягне свого.

А тепер він дивився, як я без апетиту дзьобаю дивовижну страву, примхливо названу рагу.

— Спалив себе, — мовив я.

Рисьо остовпів. Завмер із пляшкою в руці.

— Хто?

— Губерт спалив себе зсередини. Жив на жорстоких обертах. Знаєш, я ніяк не можу зібратися не те що з думками, навіть із самопочуттям. Як із ланцюга зірвався. Якісь протяги рвуть мене на всі боки. Я мав би впасти на землю й завити. А тим часом ремигаю оце рагу.

Рисьо дивився угору в бік чистилища, де сріблилися попелясті відблиски денного світла.

— Слухай, слухай, — мовив він повільно, — там сидить Цабан. Хоче з тобою поговорити.

— Де, не бачу.

— На галереї. Поруч із вікнами. Галина покаже тобі.

— Яка Галина?

— Ота, яку вже знаєш. Бачиш, вона чекає на сходах.

Справді, на сходах, за спинами оркестру, стояла Галина. А музиканти усе ще грали «Сопки Маньчжурії», й мені здавалося, що вони це грають з самого ранку. Я підвівся, проліз поза спинами інвалідів.

— Так, він хоче познайомитися з вами, — шепнула вона.

Я йшов за нею й дорогою придивлявся до огрядного чоловіка у зім’ятому фланелевому вбранні, який самотньо сидів за округлим столиком біля вікна, заслоненого прозорим тюлем. Я увійшов у денне світло, в пухнасте світло осіннього пополудня.

— Це він, — вказала Галина на мене, коли ми спинилися коло столика.

Я хотів крикнути, щоб лишилася, але вона відійшла до золотих дверей з вибитою кришталевою шибкою.

— Сідайте, будь ласка, — сказав він півголосом, у якому, проте, бринів метал.

Я слухняно сів, хоч був старший від нього на добрий десяток років. Столик був порожній, якщо не рахувати великої попільнички, переповненої ще за попередніх відвідувачів недопалками.

Здавалося, що я мало його цікавив. Він дивився за вікно на почорнілий неохайний комітет партії, над яким лопотів величезний червоний прапор з єдвабу.

— Не люблю інтелектуалів, — мовив Цабан після хвилинної паузи.

Я спантеличено подивився на нього. Але він і далі сидів нерухомо, обернутий до мене профілем. Ще один гурт нетверезих маніфестантів прямував серединою проїжджої частини в бік Алей. Несли транспарант з якоюсь нечитабельною датою.

— Вони істерики. Надміру чутливі, мов баби.

— Ви хотіли зі мною порозмовляти.

— От я й розмовляю.

Він був знахабнілий від своєї місії, звик до послуху. Із задоволенням грав диктатора. А засмальцьована фланель на ньому здавалася королівською мантією.

— Слухаю, — сказав я.

— Уже багато років, як ви усунулися від усього. Самоцензура не дозволяла?

— Чому самоцензура? Купа всіляких причин.

— Ну, яких, наприклад?

— Я зобов’язаний перед вами сповідатися? — запитав я дещо гостріше.

Він блиснув білком у кутику ока, проте не повернувся в мій бік.

— Чого ви боїтеся?

— Як це чого?

— Ну, боїтеся в’язниці, допитів, переслідувань?

— Я боюся не за себе.

— Ну, ну, — підганяв він. — Тоді за кого? За нас? За всю країну? Що, зітруть нас, з лиця землі через вашу книжку?

Я дивився на нього й не вірив власним очам. Він мав щось від отих. Анонімне простакувате обличчя і прозорі очі.

— Знаєте, я звик до іншого підпілля.

— Ну, до якого?

— Такого, що творилося у повстаннях, військових організаціях ППС[10] і аж до АК. Ви почали від іншої пічки.

— Тобто?

— Вас створив цей режим. Ви — неперетравлені рештки системи, ребро з тіла цієї тиранії. Ви походите з «Бісів» Достоєвського, а не з оповідань Жеромського чи Струга.

Нарешті він повернувся до мене. Я побачив, що його обличчя все ж не надто анонімне й простакувате. В очах, звичайно, досить невиразних, з’явилися навіть відблиски усміху.

— Ну, і що ви порадите? — запитав він.

— Не знаю, що радити. Це не моя справа. Я самітник, поза угрупованнями. І таким хочу лишатися до своєї останньої хвилини. Якщо вам потрібна порада, то одну можу підсунути. Будьте схожими на давніх підпільників. Суспільна підсвідомість зберігає ті архетипи. Вони є власністю колективної пам’яті. І тільки вони можуть чимось допомогти.

— У точність, будь ласка, такий архетип.

— По-перше, добровільність. Ви полюбляєте шантаж, паскудний, задушливий моральний шантаж. По-друге, безкорисливість. Ви полюбляєте моментальну винагороду, ви надто діловиті. По-третє, згода на поразку. Ви не любите програвати. Не любите за всяку ціну. Ви плід свого часу. Ви такі ж негарні, як і час, що породив вас на світ.

— Є в тому, що ви кажете, трохи здорового глузду. Мабуть, ми справді такі, як наш час. А якими ще могли б ми бути? Яким чином перестрибнули б через обставини часу, суспільну ментальність, політичні умови, особливості історичного етапу, напругу чи занепад моральний у дану хвилину або епоху? Як ми можемо бути з дев’ятнадцятого століття, коли замикаємо собою двадцяте? Яким чином могли б ми стати антикапіталістичними, якщо ми антикомуністичні? Ви що, романтик? Чи дурень?

— Говорите розважливо, як марксист. Не помічаєте зовсім тих морально-ідейних факторів, які завжди вирішували долю цього народу. Ви просто тіньовий кабінет тієї команди.

— Ну, то не варто вам і турбуватися. Я чув, що ви взагалі кривитеся, мудруєте. Нам таких тепер не треба. Може, колись, як усе буде добре, тоді дозволимо собі. А тепер нема часу. Тепер багато людей і багато народів покладають у труну. Це останній дзвінок. Знак Ангела Божого. Ви увільнюєтеся від слова. Не потребуємо вас. Можете вертатися додому.

Я підвівся з-за столу, але не відходив.

— А хто ж це надав тобі життя моє для маніпуляцій? Повільно й тяжко сходжу на вогнище, бо так воно буде по-людськи. І чому це мій моральний інстинкт слабший від твого чи вашого? І хто це сказав, що моя смерть мусить бути тобою схвалена?

Цабан знову дивився крізь запилюжений тюль на отой будинок, розсвітлений незначною кількістю віконних прямокутників. Стиснув губи, звів докупи брови, і здавалося, що він ледь стримує вибух гніву, чи, може, просто схлип. Я думав, що він відповість, але не сказав нічого. Мені зробилося прикро, я хотів ще заговорити, але промовчав і повернувся до свого столика.

Оркестр усе ще грав вальс і ніяк не міг його закінчити.

— Ну, що? — спитав Рисьо.

— Я мав недобру розмову.

Ми помовчали. Хтось коло бару обернувся в наш бік. То був брат Рися, той філософ над алюзіями. Не вітаючись, дивився на нас досить глузливо. Шмідт, очевидно, відчув братів погляд, бо підняв голову і глянув у бік бару.

— Ще тільки цього бракувало, — зойкнув він. — Що ця дупа тут робить?

— Ми сьогодні зустрілися в молочному барі. Він веде у цензорів семінар з політичної алюзії. По-сусідськи забіг на чарчину.

— Едек-педик, хай йому дідько!

— Ви близнюки?

— Але двояйцеві. Він з іншого яйця.

— Що ти верзеш? Такого не буває.

— Не маю бажання це з’ясовувати. Спитай у якого-небудь лікаря. Така можливість існує, якщо жінка через пару годин має статеві зносини з іншим чоловіком і якщо зійдуться два яєчка. Мені не хочеться говорити про всю цю гидоту. Матуся, царство їй небесне, була доброю штучкою. Але завдяки цьому Едек є для мене тільки далеким родичем.

— Це ти вигадав, Рисю. Протягом одної з безсонних ночей витворив концепцію з медичною енциклопедією під рукою. Хіба можна так ненавидіти власного брата?

— Він не є моїм братом, повторюю ще раз. Усього лиш кузен, хай йому дідько.

Едек-філософ уже лигнув чарочку і не тільки дивився на нас глузливо, але й зневажливо усміхався.

— Не звертай на нього уваги, — шепнув Рисьо. — Удаваймо, що ми заглиблені в розмову.

— Знаєш, Рисю, я вертаюся додому. А ти візьми собі каністру з гардероба. Може, знайдеш іншого бажаючого.

— Ти здурів?

— Усе воно якесь двозначне. Я двозначний, ви двозначні, увесь світ двозначний. Я зле почуваюся, і годі.

— У педиків гівно під носом. Зневажають увесь світ, — скаржився Рисьо, пронизуваний братовим поглядом. — Може, дати йому в пику?

— Слухай, я вертаюся додому, — і я підвівся зі стільця.

Але в цю мить з’явився Колька Нахалов, що обережно супроводжував пані Госю. Вони люб’язно посміювалися одне до одного, він ніс її торбу завбільшки з банківський сейф. Не згаяли даремно час на кухні, бо струмував від них різкий запах невідомого алкогольного напою. Наближалися до нас під пронизливий зойк велетенської флейти, проте це всього лиш запнувся орган Хеммонда з інвалідського оркестру. Музиканти відклали набік інструменти і придивлялися до боротьби свого товариша з таємничим звуковим пристроєм.

— Це мій приятель, — відрекомендував я Рися, але вони не звернули на нього уваги.

— Всім, всім, всім! — сурмив Колька крізь складені долоні. — Найкраща нагода перед справжнім кінцем світу. Пані Гося запрошує, Госенька просить, Госюня частує. За мною. Вперед. До перемоги.

Він почав штовхати нас у бік кухні при активній допомозі пані Госі. Дорогою ми перекинули два столики. Хтось хотів втрутитися в події, але тут-таки дістав по пиці від чорнявого офіціанта, котрий з самого ранку чекав такої нагоди.

А на кухні нас привітали хорові співи. Кухарі з кухарками, а також кухонні помічники, усі разом, однак дуже нескладно, витягали на найвищих регістрах відому пісню волзьких бурлаків «Дубінушка». Шеф-кухар, величезний радісний хлописько з помідором, розплесканим спереду високого білого ковпака, танцював соло навкіл казана, що небезпечно пускав пару з-під накривки. А той розчавлений помідор скидався на рубінову брошку з гетьманської шапки. Забачивши нас, шеф підвівся з присяду і вгатив кулаком по накривці.

— Мовчок! Морди в парашу! Я говорю!

Але не мав що сказати, виконав лише хитромудре на, перекидаючи відро з начищеною картоплею.

— Ей да ухнєм!

Потім, розкарячивши ноги, почав манити нас величезним пальцем.

— Ходіть, ходіть, мої ви тельбушечки!

І раптом схопив пані Госю на руки й стрімко поніс її до темного входу у знане приміщення. Збуджені якимось веселим жахом, ми рушили слідом. То була велика комора з майже порожніми полицями. Запорошена електрична лампочка гойдалася під низькою стелею.

Шеф поставив Госю не цементну підлогу.

— Тихо! Я командую!

По-змовницьки всміхаючись, він почав нишпорити в кишенях під фартухом. Нарешті витягнув в’язку різнокольорових ключів. Великий пальчище приклав до вуст і звів догори густі чорні брови.

— Цс-с-с. Знаєте, що це? — і брязнув ключами.

— Ура! — влесливо крикнув Нахалов. — Полковнику, під вашим керівництвом!..

Шеф-кухар вхопився за краєчок полиці з томатними пастами. Шарпнув її з силою литовського ведмедя, а полиця, скреготнувши на шарнірах, відслонила охайні металеві двері, схожі на ті, що вже розкривалися переді мною. Полковник-кухар, мугикаючи «Дубінушку», трохи помайстрував коло замка, натиснув на кнопки, що світилися, знов заскреготіло, десь блиснуло якесь світло — і ми ринули в глибину низького, мов штольня, коридора.

Мій рахунок сумління. Мій акт відчаю. Спокута за гріхи. Моя біографія в кольорах посередності. Спершу я ненавидів оту посередність, зневажав її, нарешті влаштувався у ній. Велич у посередності. Посередність як найвища форма аристократизму. Посередність як аскетизм, як горде усамітнення в буденності, сіра одіж зарозумілого ченця. Посередність як остання стадія піднесення.

Чи посередність є безгрішною й невинною? Я був чистий до тієї хвилини, коли пробудилися інстинкти, ставав знову чистим, коли інстинкти почали поволі згасати. Моя епоха гріховності — це кільканадцять років, стрімко гнаних розбурханою біологією. Якийсь дослідник прищепив мені інстинкти, потяги, рефлекси, а тоді спостерігав, що з того вийде. Я був піддослідним кроликом. Чи відповідає кролик за експеримент?

Я стежив за тим, аби не переступити температуру посередності. В охолодженому мікрокліматі моєї власної спроби я не впадав у крайність, таким чином зіпсувавши експеримент, розпочатий Найвищим Розумом на моїй особі. Може, я згрішив тим, що не грішив?

Посередність була актом моєї вільної волі. Проте розумові й фізичні умови для задоволення посередністю, для її добровільного прийняття я успадкував з генетичного ланцюга, несеного протягом століть і тисячоліть якимись не відомими мені типами, добродіями, суб’єктами, про яких нічого не знаю й знати не хочу, і які уявити собі не могли письменника, що перейме ненадовго цей генетичний код і, можливо, пошкодить його, зіпсує або змінить. Тож і посередність, ця пихата посередність є для мене трохи вимушеною. Чи посередність, отримана всупереч моїй волі, хоч і визнана мною актом вільної волі, чи ця посередність є безгрішною?

Я не вкрав якоїсь значної суми, не вчинив любовного шаленства, не виступав проти законів природи, не скоював злочинів. Тримався стада і був покірний. Пильно вслухався у нечутний голос стада людського, що його називаємо суспільством. Допускав дрібні порушення, що не впливало на загальний процес, і тут-таки їх затирав, виправлюваний невидимим суспільним оком. А проте я маю почуття гріховності і є грішним.

Можливо, первородним гріхом є ця рибонуклеїнова кислота, яку я успадкував невідомо від кого? Цей таємничий шифр, посланий з далеких і велетенських галактик гріховності. Може, гріхом є ця вперта цікавість, ненаситна жадоба пізнання непізнаванного, огидна спокуса зірвати чорну запону, що ховає від нас Найдосконаліше Існування або мертве ніщо? Може, гріхом є Всесвіт з мільярдами галактик, більйонами сонць, трильйонами зірок, що з болем народжуються і з болем конають?

Відлітають у міжпланетний простір за вітром часу розблиски хвиль, що є моєю долею. Мить, коли я тонув у залитій сонцем літній річці з гірким рослинним запахом на вустах. Секунда, коли побачив дикий, приголомшливий акт спарування двох людей. Чи коли стріляв у приятеля морозної, зоряної ночі, сповненої вовчими хорами. Хвилина, коли зрадив себе і своїх товаришів. Найкоротша вічність, коли я чекав на спалах оргазму в очах чужої жінки. Миготіння розпачливих, самовбивчих ночей. Ці розблиски хвиль летять, наче світлячки у вічній темряві, гнані вітром часу. Схожі одні на других, сотих, мільйонних. Такі ж нерозпізнавальні, однакові. Молочний шлях з окрушин нашого існування. Великий гомін людського буття.

Може, байдужість, дочка посередності, є тією млистою матерією, що кам’яніє у скелі, об’єднується в хребти, виростає гірським масивом аж до неба, пригноблюючи наше марнотне життя? Може, прозора, безбарвна, позбавлена запаху і форми, оспала, всюдисуща, невинна, затишна і мила байдужість є єдиним гріхом, що його виловлюють сіті Провидіння? Може, тільки за цей гріх-негріх будемо суджені в день Остаточного Суду?

Тримаючись за стіни, спотикаючись, хихочучи, мов на шкільній екскурсії, ми продиралися крізь льох, надійно обмурований, з педантичним освітленням, зі стрілками, вималюваними у двох кольорах — білому й червоному. Білі вели нас за собою, червоні вказували зворотний шлях.

— Слухай, тут пахне оргією, — шепнув мені Рисьо у спітнілу потилицю. — Хтось уже розповідав про таке.

— Мабуть, ми йдемо під вулицею. Я чую вгорі кроки маніфестантів.

— Але під якою вулицею? Невже під Новим Світом? Може, ти здогадаєшся?

Я почув за собою відлуння кроків. Машинально обернувся й побачив, що то не відлуння, а живі люди сунуть слідом за нами. Кухонний персонал рушив за своїм провідником.

— Ти тут? — запитував спереду Колька.

— Тут.

— Ти не пожалкуєш про свою відвагу. Знаєш, скільки коштує ця закордонна прогулянка? Увесь виторг з фільму «Переливання крові». Така вона, Госька. Ти її не знаєш, але ще взнаєш.

— А куди ми йдемо, Кольша? Я обмежений у часі.

— Знаю твоє обмеження. Встигнеш. Кожен встигне на свій строк.

Перед нами завищала пані Гося.

— Полковнику! Там щур!

— Йди до мене, лялечко, лапко! Ходи ближче, дитинко!

— Але ви сильний!

— Моя сила дорого коштує.

— Боже, тільки не за груди, дядечку.

— Я ж мушу за щось триматися, рибонько.

Нас підганяв тупіт персоналу і впертий голос тієї флейти, на якому затнувся орган Хеммонда.

— Прогулянка до пекла, — мовив я тихо.

— Ні, до раю, — захрипів спереду Колька. — Варто побачити. Бо, можливо, такої нагоди більше не трапиться. Навіть після смерті.

Щось затримало нашу процесію. Пані Гося все ще повискувала.

— Тільки без рук, полковнику. В мене дорослі діти.

— Гу, гу! — гудів полковник-кухар. — Аж язик свербить щось на це відповісти!

— У мене чутливі груди, вибачте, бо я розсерджуся.

— Тихо, ша, тепер ані мур-мур, — низьким шепотом наказав полковник. — Підійдіть ближче, клієнти, щось маю вам сказати.

Почекав, щоб усі підтягнулися до таких самих дверей, крізь які ми увійшли на початку.

— Кого там дідько несе, — гнівно подивився він у глибину коридора. — От засранці! Лишили кухню на Божу ласку. Ви щось мали в торбинці, щебетушко моя?

Забулькав, наче дубова бочечка, витер губи рукавом білого фартуха і запхав пляшчину з рештою рідини до власної кишені.

— Попереджаю: нічого не рухати і не торкати пальцями. Дивитися можна, але куштувати забороняю. Чуєте?

— Пане полковнику, кому ви це кажете? Адже ви запрошуєте митців, свідків епохи.

— Колись я працював у секторі культури. Одного так притис, що, вибачте на слові, ногами вкрився. Але це лірика. Отже, не мацати руками і не галасувати. Усі зрозуміли?

— Всі, всі, — відказав Колька.

— А цей пугач? — шеф-кухар вказав на мою скромну особу, коли я відхекувався при одвірку. — Чого в тебе так оченята вилазять?

— З похмілля, страшного похмілля.

— Може, ти, нещасний, їв рагу?

— Їв, батьку.

— То випий духом мірку на три бульки, — він подав мені пляшчину — ту саму, що виманив у пані Госі. — Куховарити, любі мої, я, правду кажучи, не вмію. Не вмію й не люблю.

— Полковнику, нам нічим дихати, — застогнала Гося.

— Відкриваю, вже відкриваю.

Заскреготів ключами, натиснув на кольорові кнопки і відчинив залізні двері. Ми знову опинилися в коморі, але цього разу в добре напакованій коморі. На високих полицях лежали, сяючи кольоровими етикетками, великі бляшанки з консервованою шинкою. Праворуч стояли ящики з пляшками, яких упродовж років не бачили наші очі.

— Не роззявлятися, — квапив шеф-кухар. — Гайда на сходи!

Перед нами були круті кам’яні сходинки, що спиналися кудись аж під чорну стелю.

Полковник затримався на вершині і сказав сам до себе:

— А якщо мені голову знімуть? Лише три роки до пенсії.

— Полковнику, — озвався нетерпляче Колька Нахалов. — Ми тільки оком кинемо і підемо геть на пальчиках. Їй-Богу, навіщо це зволікання?

— Твій татко був моїм наставником, — заспокоював себе кухар-полковник. — Що ж, гуляти, то гуляти. А ворогів, яких-небудь підривних елементів, нема серед вас? Ну, гаразд. У такий день, напевно, можна.

Він урочисто зітхнув, при світлі оплетеної дротом електричної лампочки роздивився найважливіший ключ, поцілував його, наче реліквію. А потім почав припасовувати ключ до шпарини в замку звичайних білих дверей, з яких фарба геть пооблазила. На його неприродно великому обличчі, ніби збільшеному внаслідок якогось біологічного катаклізму, отже, на його обличчі, що було симпатичне й огидне водночас, на отій колосальній мармизі з’явився вираз якоїсь непристойної насолоди. Він длубався у замковій щілині й дедалі сильніше червонів. З глибини коридора аж сюди, до цієї королівської комори, долітали безвладні звуки органа Хеммонда. Нарешті замок радісно брязнув, і чергові двері було подолано.

— Півроку не відчиняв, — з полегкістю сказав полковник. — Кожних півроку я роблю перевірку. Але тільки я особисто. Ще ніколи не було потреби скористатися цим шляхом. Дай, Боже, щоб і надалі.

Ми з’юрмилися в тісному приміщенні, повному старих віників, порожніх слоїків з-під мастики і зіпсованих деталей від пилососів.

— Готові? — спитав кухар, виструнчившись перед останніми дверима.

— Завжди готові, — урочисто шепнула пані Гося.

Тоді він поклав долоню на золотисту кульку останнього замка. Поволі крутив її ліворуч, а ми вже чули піднесену музику, що її виконують по костьолах або крематоріях. Двері неспішно розхилилися, відкриваючи нашим очам чудове приміщення завбільшки з каплицю. Стіни й колони були з мармуру, щоправда, де-не-де потрісканого, проте ці тріщини чиясь турботлива рука старанно позашпакльовувала відповідного кольору замазкою. З високої стелі, оздобленої класицистичним ліпленням, звисали ваговито позолочені жирандолі, що мінилися всіма веселковими барвами щирого кришталю. Але все це було нічим у порівнянні зі столами. Столи нагадували про часи Радзивіллів або королів саксонських на польському троні. Застелені історичними обрусами, прикрашені зеленню, переобтяжені фантастичним музейним посудом, вони вгиналися од вишуканих наїдків і пляшок із трунками.

— Ви це самі все наготували? — спитав приголомшений Колька Нахалов.

— Я не вмію готувати, — відказав зворушеним тоном кухар-полковник. — Увесь світ готував, смажив, тушкував, випікав оці дива. Наша партія протягом двох років заощаджувала кожен цент валюти на цей таємний бенкет для найвищого керівництва. Чи знаєтесь ви, дорогі клієнти, про те, що міністр закордонних справ уже три місяці не може поїхати в ООН, бо не має грошей на поїздку? Щойно сьогодні з’явилися перші долари, бо хтось придбав у валютному магазині шведські сірники, крім того, якийсь араб купив собі три дюжини гандонів, тож нарешті було виплачено рахунок за квиток для міністра. Дуже прошу вас заходити обережно, бо підлога тут слизька, і, Боже збав, нічого тільки не чіпайте. Попереджаю: в мене добре око.

Ми навшпиньки увійшли до бенкетного залу, який, хоч і був освітлений жирандолями з епохи Йосифа Віссаріоновича, зоставався у золотистому напівмороці, який по нішах між колонами переходив у таємничу темряву коралових гротів.

— Здогадуєшся, де ми? — запитав Колька Нахалов.

— Я певен, що у святая святих. Це арка єднання. Єднання між партією-королівною й партією-покоївкою.

— Ходи, подивимось.

А через вхід до приміщення увесь час лізли якісь типи. Кухонна обслуга і зачмелені відвідувачі, навіть хтось із музикантів, що володів ногами. Прегарна музика, не знати ким укладена, сочилася з невидимих динаміків. Може, цю музику скомпонували разом усі партійні ректори всіх музичних навчальних закладів?

Ми спинилися перед головним столом, де на галявинці з петрушки лежав здоровенний осетр, цар-осетр, обкладений смарагдової барви мерехтливими драглями, що асоціювалися з глибинами озера Байкал. Осетр дивився на нас поважним і мудрим оком. Неподалік височіли жолобкуваті брили блакитного льоду, в якому іскрився червоний та чорний кав’яр. На обох краях столу скромно принишкли старопольські шинки з оголеною золотавою кісткою, що нагадувала королівське берло. А поміж тими велетнями кулінарного мистецтва несміливо залягали старожитні полумиски з корейками, полядвицями, литовськими ковбасами. На цьому столі було багато й таких страв, яких ми ніколи не зустрічали протягом нашого довгого життя.

— Востаннє такий бенкет відбувся у Кремлі ще за Сталіна. Перш ніж звихнутися, він наказав підготувати подібну учту. Нікого не запрошував. Сам їв і пив і розмовляв з духами російських імператорів. А потім закрився у спеціально збудованій в’язниці на одну особу і там самотньо відкинув копита. — Голос Кольки ледь тремтів.

Щойно тепер я зауважив, що під головною стіною було невеличке підвищення, а на ньому спочивали коронаційні реліквії польських монархів разом зі славнозвісним Щербцем[11]. На стіні партійний обер-хоронитель повісив образи — святині цього народу.

Колька Нахалов спостеріг, що я розглядаю той блюзнірський вівтарик.

— Хай знають кацапи, кого купують. Ясну Пані Річ Посполиту. Рімскую блядь.

Сказав і сам злякався свого голосу. Але ще бриніла та сповнена гідності музика, яку протягом довгих місяців затверджував і повертав на допрацювання відділ пропаганди Центрального Комітету. Проте якийсь прибулий із підземель захмелений дух уже допався до підсилювачів, уже майстрував щось коло величезного магнітофона.

— Ой, і тягне мене до тої осетрини, — зітхнув Колька Нахалов. — Полковник не бачить, ходи, скубнемо собі біля голови трошки м’ясця.

— Колька, але ж це безумство. Відразу ж увірветься варта й постріляє нас отут під колонами.

— Ніхто не увірветься, бо всі двері запечатані ззовні. Лише за п’ять восьма комендант палацу зірве контрольні пломби.

Ми схилилися над столом саме в тому місці, де в п’ятнадцять хвилин на дев’яту стоятимуть обидва секретарі, наш королевич і тамтешній цар. Колька розсунув тоненьку єдвабну шкірку на осетровому карку, видлубав шматок золото-рожевого м’ясива і подав мені, зберігаючи якнайсуворішу обережність. Я почекав, аж поки він приготує подібну порцію і для себе. Тоді ми заплющили очі, аби не каламутити свідомості сторонніми враженнями. З ритуальною повільністю, немов облатку причастя, поклали на язики екзотичну смаковину.

Але Колька Нахалов одразу ж й похлинувся, відчувши на спині тяжкий удар полковникової долоні.

— Не можна! Скільки вам повторювати? Пашлі вон! — кричав той здавленим голосом.

Смачнющий кусень випав із Кольки на підлогу, зате я встиг проковтнути. Ми сховалися за мармуровою колоною, зашпакльованою імпортованим шмаровидлом, де якийсь тип саме дудлив просто із пляшки французький коньяк.

Полковник, люто бурмочучи, почав своїм велетенським пальцем заліплювати провалля на осетровому карку. Однак робив це так незграбно, що розквацяв хребет рибини аж до плавальної перетинки. Врешті розглянувся довкола, чи ніхто не бачить, і ковтнув добрячий шмат м’ясця, який щойно вивалився у драглі. А оскільки вже закусив, то машинально сягнув по пляшку арманьяку.

Таємничий кухонний привид, що длубався коло магнітофона, знайшов на котрійсь із доріжок танцювальну музику. Якесь танго раптом заповнило простір цієї передапокаліптичної святині. Підпилий Рисьо працював за найдальшими столами. Пожирав шинки, лишаючи на тарелях мої талони на м’ясо. Хтось уже, на жаль, блював під сусідньою колоною.

Із золотистого мороку випливла пані Гося. Боролася з переповненою торбою, що ніяк не хотіла закриватися. Мені стало прикро через її нетактовність. Скуштувати делікатесів — то одне, але виносити шинку у торбі — то вже зовсім інше.

— Я скоро змиваюся, хоч тут тільки забава розкручується. Але в мене ще бенкет на честь фільму. Продаємо «Переливання крові» покупцям із Австралії. Бо якщо хочете знати, ми отримали дозвіл на закордон лише в межах інших континентів, поза Європою. Хіба не скандал?

Пані Гося підхопила зворушливі скрипкові акорди танцю і виконала зі своєю торбою кілька на, наче із партнером.

— Неповторний настрій, — шепнула вона. — Як вам подобається, молодий чоловіче? Це правда, що ви бавитеся в опір?

— Я не ваблюся, люба пані. Застарий для забав.

Вона схопила мене під руку, потягла за собою в таємничий напівморок колонади. Я йшов гідно, наче з дружиною якогось члена Політбюро. Ритм танго додавав величі нашому шестю.

— Я мушу вам щось сказати. Це мій обов’язок старої баби, — вона на мить завагалась. — Ну, можливо, не такої й старої, але досвідченої. Слухайте уважно. Я не вірю в усю цю опозицію. Остерігайтеся он того, — і показала пальчиком на Рися Шмідта. — Усі вони на державному утриманні. Все це одна велика провокація. Хіба вас не дивує, що роки летять, а вони преспокійно, як селяни навесні, стругають свої протести, резолюції, публікації, демонстрації. Посивіли, розповніли, і що з того? Режим також розповнів і посивів. Ворон воронові ока не виклює. А вас шкода. Ви маєте жваве око. Потребуєте керівника для свого творчого процесу. В мене можна заробити. Боже, чудова музика. А я мушу втікати. Але що побачили, то побачили. Цього в нас уже ніхто не відбере. Знаєте, здається, кінець світу недалечко. Чому все валиться? І Схід, і Захід. Початок кінця світу. Втім, цей кінець може тривати довго. Цілі століття.

— Відчепися, корово, — мляво сказав я. — Твою пику я бачу щодня з усіх боків. Пику демонародної міщанки, яка любить поживитися на нашій тризні.

— Хам!

— Хто хам? — вискочив з-за колони кухмістер. — Я хам? Я командуючий евакуацією Центрального Комітету.

— Мене тут ображають. Покажіть, будь ласка, де вихід, пане полковнику.

— О, курка мама! Ми не дозволимо ані ображати, ані виходити. Але в тебе циці, жіночко, можна сказати, радянські.

— Полковнику, схаменіться!

— Потанцюймо, Кицю. Після нас — хоч потоп. Бачиш, колись я читав книжки. Тарара-бум-бам-бом.

— Пардон, вибачте, — хтось тягнув мене за полу куртки в інший бік. — Іх бін доктор Ганс Юрген Гонсьорек. Де тут сортир, ви не скажете?

— Не знаю. Поки що, будь ласка, стримайтеся. Пошукаємо пізніше.

— Я заблукав. І колеги пропали, — говорив він правильно, але з відчутним німецьким акцентом. — Не пригадую, як називається мій готель.

— А ви з цього будинку чи ззовні?

— З тієї кухні, шановний пане, що була на початку.

Підійшов Рисьо Шмідт з оселедцем в одній ручі і з повного склянкою джину в другій.

— Про що йдеться?

— Цей пан шукає туалет. Може, я спершу познайомлю вас. Пан Шмідт, письменник, пан Гонсьорек, доктор.

— Мені дуже приємно, — мовив скривлений німець. — Я керівник делегації на переговорах із польським урядом з питань купівлі зеленогурського воєводства. Колишнього Грюнберга.

Дедалі більше пар крутилося у золотому мороці, виконуючи складні фігури класичного танго. За вікнами, завішеними парчевими портьєрами, гуркотіла остання буря цього року.

— А, це ви? — з-за столу неподалік підвівся Едек Шмідт. — Це просто доля! Я експерт польської комісії з питань продажу зеленогурського воєводства.

— Доктор Ганс Юрген Гонсьорек.

— Доцент Едвард Шмідт.

— Яз вами вже знайомий.

— То був мій брат-близнюк.

Рисьо пожбурив оселедцем у темряву нефу.

— Я йду звідсіля. Кінець. Крапка. Вистачить на сьогодні.

Філософа трохи віднесло у бік столу.

— Братику, почекай. Підемо разом. Увесь день я думав про тебе.

— Перепрошую, — втрутився доктор Гонсьорек, підтримуючи Едварда. — Це ви лідер опозиції? Я читав про вас у газетах.

— То оцей остолоп. Мій брат-близнюк. Я в урядовому таборі, гер доктор. Завтра, як протверезіємо, зустрінемося за одним столом.

— Я волів би не говорити нині про справи.

— Чому, любий докторе? В моїх жилах тече німецька кров.

— А в моїх польська.

Рисьо розмахнувся й кинув у глибину залу порожню пляшку з-під вина. Ми чекали, що пляшка з дзенькотом розлетиться, вдарившись об мармур, а вона як у воду впала.

— Ви, гівнюки, забагато маєте нашої крові, а замало нашого сумління. Розступіться, я виходжу!

Але не виходив. Тяжко припав до мармурової колони і тер зрошене потом чоло.

— Ми, німці пережили великий історичний шок, — сумовито озвався доктор Гонсьорек. — Тож я репрезентую інших, а саме нових німців. Ми вже ніколи не вдамося до насильства.

Філософ Шмідт хотів затанцювати тропака, проте мусив відмовитися від наміру.

— Тирипири, — сказав він, упавши на одне коліно. — Наш кордон тягнеться передмістями вашої столиці. Йосиф Віссаріонович повісив нам на шию незлі жорна. Рисю, що я кажу! Братику, пильнуй за мною. Адже я єдиний тут репрезентую державну точку зору. Завтра маю лекції, ні, засідання комісії, а тут розгул реакції. Торговиця, попереодягувана в артистичні пелерини, грошороби, підвішені не до тих клямок, що треба. Споїли мене, лайдаки. На коліна, голото! І ти, німче з великою грошвою! Тут наша національна базиліка, п’ястівський храм, цоколь Святовита! Варта, до мене! Товариші і товаришки!

— Рисю, він буде роздягатися, — мовив я з жахом.

— Я б йому допоміг, але він не роздягнеться. У нього пісюн завбільшки з нігтик. Мама навіть замовляла службу Божу, але не допомогло.

З-поміж танцюючих пар виділився полковник-кухмістер, командуючий евакуацією. Понуро йшов до нас із розстебнутими штанами і розхристаним фартухом.

— Що тут діється? — грізно запитав він. — А де Госька? Хто з вас украв мені дівчину? Може, цей жевжик в окулярах?

— Це товариш німець. А ви станьте струнко. Перед вами я — член ревізійної комісії.

— Я всіх вас порозганяю… Розбусурманилися, розперезалися, тільки й можуть, що жлуктити дармову горілку і сальцесони тсрасти. Ану танцювати! Бери німця під пахви і галсуй, бо тім’я розвалю! — зненацька він вихопив з-під сорочки великий, облізлий наган, певно, якусь дорогу пам’ятку з давніх часів. — Ну, всі до танцю! Ей да ухнєм!

— Хто, я?

— Так, ти, члене голландський!

Кухмістер брутально пхнув Едварда, і той слухняно обійняв доктора Гонсьорека. Почали дриґатися на місці, бо мелодія танго і їх підхопила.

— Пане полковнику, — сказав я довірливо. — Отам у кутку, здається, пані Гося. Якийсь типчик щось при ній майструє.

— О, курка мама! — ринув у морок ошалілий полковник.

Криваво блиснуло, розлігся постріл, хтось кинувся втікати поперек залу із хвостом осетра в руках.

— Зірвуть пломби і виламають двері, — мовив я до Рися. — Тут проллється кров.

— Ходімо звідси. Я за тебе відповідаю.

— А, може, залишимось? Останні Петронії в останні хвилини конаючого тисячоліття.

Рисьо потягнув мене знов до тієї комори. Довелося дорогою переступити сплячого на підлозі Кольку Нахалова. Спав, але щось казав сам до себе мовою свого дитинства.

— Іди, йди, я дожену тебе. Тільки візьму пляшчину.

Чому я не люблю цього міста? Ні, це не так. Просто я не кохаю його так, як всі оті віслюки, що збивають собі готівку на любові до Варшави. Зранку, напевно, допінгуються наркотиками, а потім до самого вечора кохають, кохають і кажуть, аби їм за це платили. Більше ніж півжиття прожив я в цьому зболеному місті. У граді, скаліченому від самого виникнення свого, ґвалтованому окупантами, четвертованому загарбниками, здавленому арканом азійських орд.

Колись я вповз у його труп. Місто важко реанімувалося, і я теж повільно, вперше у житті повертався до життя. Ми з ним ровесники. Нас поєднав випадок. Як згодом виявилося, поєднав на смерть і на життя.

Моїм останнім літературним твором буде цей останній день життя. День скромного хепенінгу. Але щось вийшло з ладу. Мене охоплює втома і знемога. Моє життя повторюється, і я повторююсь. Замість неповторності — серійність. Мою творчість, як і життя моє, можна різати на шматки, наче ковбасу. От як воно виходить.

Наді мною тільки моє місто новеньких пам’яток і старих сучасних будівель. Нічого поза цим я не маю. Спільна мова, спільна мука, спільне нерозуміння. Що вони винні і що винен я?

Увіходжу в евакуаційний коридор. Тепер мене ведуть червоні стрілки. Якась пара вовтузиться в ніші для протипожежного гідранта. Хтось дрімає, спершися на стіну, наче мумія у стародавніх катакомбах. Здається, що я спинаюся на поверхню землі, а насправді я сходжу в льохи «Парадизу».

Моє місто нагадує славетний Іркутськ. Колись було скаліченим європейським містом, тепер є здоровим азіатським кишлаком. Я в неволі цього міста. Або, краще сказати, я вибрав тут оселю своїй неволі.

Входжу до кухні, спустошеної немов після татарської навали. Спустошені котли, побиті в друзки тарелі, з відкритих кранів біжить вода. Якийсь щур «по-собачому» пливе океаном кухні.

Я знаю причину цього похмілля. Тотального похмілля. Воно трапляється зі мною систематично, через певний час. Через певний лихий час. І тоді я граю з долею в кості. На життя. Не в кості, а у склянку води і від трьох до п’яти снодійних порошків. Це рулетка білих людей. У неї грають президенти і курви, духовенство й поети, пролетарі й капіталісти.

Оркестр товариства інвалідів виконує попурі з американських мелодій, а для того, щоб не впізнали, грає ззаду наперед, аби не сплачувати валютою. Хтось приязно торкається моєї ноги.

— Пікусю, ти шукав мене? Я вже тут. Скоро підемо.

А він високо підскакує, намагаючись лизнути мою руку. З нудьги помив собі шерсть і виглядає тепер як новенький. Рудий песик з волохатими лапками.

— Марш, Пікусю, до гардероба! Пильнуй тої посудини, що я ношу за собою, наче кров для переливання.

Пікусь робить сумні очі й, підібгавши огризок хвоста, повертається до гардеробника, що смачно похропує; музика не заважає йому, як не заважають верески, не заважає кінець світу, який триватиме кілька мільйонів років, взагалі ніщо йому не заважає.

Я сідаю коло нашого столика. Тут кочували чужі племена. Чужі недопалки, чужі сліди від помади, чужий розхлюпаний лимонад. Довкола сонний рух. Одні прагнуть устигнути через кухню до збезчещуваного святилища партії, інші бредуть назад, по коліна мокрі, пересичені оргією. Сизі обличчя, червоні обличчя. Довгасті, овальні, кострубаті, лискучі від поту. Меланхолійні та знахабнілі.

Насилу підводжуся з-за столика. Простягаю руку, аби зупинити оркестр. Широко, як тільки можу, відкриваю рот.

— Люди! — кричу я. — Антихрист зійшов на землю. Кульгаво зістрибнув із сусідньої галактики. Може, хотів куди-інде, але потрапив до нас.

Якийсь тип подає мені знаки.

— Туалет отам, друже. За гардеробом.

А я підношу догори обидві руки.

— Люди, подивіться на себе! Зійшов він на всіх вас і на мене! Уже не очікуйте Антихриста, бо він на землі. Антихрист розпилений, подрібнений, згранульований. Міні-антихрист у кожному з вас і в мені.

Оркестр грає шосту мелодію, хтось танцює, хтось дрімає. Блимає то червоне, то блакитне світло. Угорі бліді пики помічників Люципера. Чекають своєї години.

— Ніхто мене не слухає, — кажу з розчаруванням. — Антихрист прищеплений усім нам, і тому його нема. Ніхто мене не чує.

— Я чую! — виліз звідкілясь Едек Шмідт, розчухраний, з перекривленою краваткою. — Фе, негарно. Якісь ненаукові, старосвітські теревені. Як вам не соромно?

Перед баром сидів Жорж, колишній Жоржик. Сидів на високому стільці й погойдував однією ногою. Цідить щось із склянки через зігнуту соломинку.

— Доценте, учора п’ять снодійних порошків я запив склянкою горілки. І кілька годин не міг заснути. Бо це лотерея. Або відразу звалить з ніг, або паскудно протидіє. Тобто, протягом кількох годин я засинав і не засинав. Переступав поріг і відступав. І щоразу входив у інший сектор цього невідомого виміру. Входив у лагідність молодечих споминів, у тінь докорів сумління, входив у червінь ночі навісних демонів. А одного разу увійшов у ясність розуміння, в яскраву ясність, прокреслену виразними знаками. І все осягнув, і все зробилося очевидним і якнайзрозумілішим. Однак тоді хтось покарав мене і в останню хвилину, за мить перед вигуком тріумфу й полегшення, зіпхнув у чорну безодню сну без сновидінь.

— А ти знаєш, з чого живе Рисьо, мій брат-близнюк?

— Не знаю. Я відійшов від літературних справ і позбувся амбіцій. Чекаю свого строку.

— А варто знати. Рисьо живе з маленької книжечки, написаної в давні, давноминулі часи, коли він був ще слухняним сином партії й засідав по всіляких поважних інстанціях, в яких тепер засідаю я. Може, пригадуєш її назву? Та книжечка, написана не без таланту, не без деякого блиску, славить насильство, узаконює поневолення, погоджується з лихою дочасністю. Ту книжечку перевидають щороку два рази і тичуть її кожній дитині у школі, аби вона отруїла дитину, аби витравила з неї найперший моральний інстинкт, тільки-но він з’явиться, аби навчила її двоєдушності і найпершої втіхи від цинізму. Завдяки тій книжечці Рисьо живий-здоровий ходить по місту. Завдяки їй живе, вранці попиваючи молочко, а ввечері горілочку. Завдяки цьому творові Рисьо може провадити безкомпромісну боротьбу з режимом і будити наше запаскуджене сумління. І тут ми вдруге здибуємося з діалектикою нашого часу, любий друже.

— А де доктор Гонсьорек?

— Пропав. Певно, пропав у туалеті.

— Боже, все запало в морок. Лишилося похмілля, яке не хоче минати.

— Ми всього лише крихти білка в жахному кремово-вогнистому Всесвіті.

— Одначе ви вірите в Бога.

— Якщо я вірю, то в іншого, ніж ви, дурні.

Жорж поглядом прочісував зал. Шукав нової жертви. Я хотів сховатися за розкуйовдженою головою філософа, але було вже пізно. Він зауважив мене, по-змовницькому усміхнувся й зістрибнув зі стільця. Втікати я не міг, бо він перекрив мені шлях до сходів.

— Ви ще тут? — запитав Жорж, безцеремонно відпихаючи доцента. — Це недобре місце. Харчівня з поганою репутацією.

— Я саме хотів розрахуватися. Але офіціанти кудись поділися.

— До речі, про рахунок. Знаєте, дурна ситуація. Може, навіть не годиться з таким до вас звертатися. Мені трохи не вистачає для розрахунку.

— Скільки?

— Небагато. Двадцять тисяч.

Я намацав у кишені скільки було треба. Мені траплялися такі субчики. Як побачать гармошку з банкнотів, то відразу просять більше.

Він розуміюче опустив руку, я в темряві намацав його кістляву долоню і всунув туди дві банкноти. Добре сприйняв мою делікатність і приязно відповів на потиск.

— Завтра вранці поверну з нарочним, — сказав упівголоса.

— Але ж ви добре знаєте, що завтра вранці не буде кредитора.

Він засміявся, поплескав мене по плечу.

— Якби я знав це напевно, то стрільнув би більше.

І повернувся до бару, кинув на стойку мої гроші, наче власні. Бармен подав йому нову склянку, але з тією ж зігнутою соломкою.

З гардеробу, наштовхуючись на стіни, дибав Ганс Юрген Гонсьорек.

— Гергот, я вже нічого не хочу. Хочу лише до готелю, — стогнав він, тримаючись за поперек.

— А там, у тому святилищі?

— Там кінець світу. І тут кінець світу. Я хочу додому.

— До вашого дому теж наближається кінець світу.

— Але хай він застане мене в моєму власному ліжку.

У цю мить я побачив, що Рисьо стоїть перед стойкою і попиває зі склянки Жоржа, який заговорився з барменом.

— Рисю! — закричав я трохи заголосно, аж оркестр умовк.

Шмідт статечно подивився на мене, тоді загасив недопалок у Жоржевій склянці й підійшов нетвердим кроком.

— А, знову тут Едек-педик. Певно, наговорював на мене поза очі. Знаєш, він щодня лежить хрестом біля Святого Хреста. Між нарадою в ЦК та лекцією в цензурі мчить до костьолу, простягається на підлозі й набирається сили для подальших лайдацтв. Бач, як призвичаїв до себе Господа.

— Панове, я користуюся дипломатичним імунітетом, — поскаржився доктор Гонсьорек.

— Ми плювали на імунітети, — відповів Едвард Шмідт.

— У нас ви запросто можете поїхати в Сибір, — додав Рисьо Шмідт.

Однак тут доктор раптово протверезів і пронизливо всміхнувся.

— Можу поїхати на Канарські острови або в Каракас, але не в Сибір. У Сибір тепер не вивозять. То стратегічний простір.

І рожевими пальчиками постукав по своєму солідному носі, ув’язненому в золотих окулярах. Водночас з оркестру розлігся металевий брязкіт. Один з музикантів, певно, ударник, упав зі стільця й, тіпаючись у всі боки, вдаряв головою по тарелях. Ніхто не поспішав до нього з поміччю, тільки той, що біля зіпсованого органа Хеммонда, ліниво зрушив зі свого місця.

— Є лікар у залі? — неквапно запитав він у клієнтів з найближчих столиків.

Підвівся якийсь добродій, попередивши, що він усього лишень біолог. Виліз на підвищення й почав на всі боки обертати запамороченого ударника.

— Впився. Ударники полюбляють хильнути, — висловив свою точку зору Едвард Шмідт.

— Філософи полюбляють хильнути, — з ненавистю просичав Рисьо. — Аби хробака заморити. Той чоловік заслаб. Усі слабнуть з неволі.

— О Боже, — зітхнув я. — Мені пригадався Губерт. Ми тут дудлимо, а він зав’язав. Один з останніх моїх друзів. Люди, я сирота. Сирота на чужій планеті.

Поміж столиками лазив Колька Нахалов, полишаючи на підлозі добрячі плями. Уплав перетнув потоп на кухні. Украй виснажений, він упав у чуже крісло.

— Хлопці, позичте сірників. Ти, здається, маєш шведські. Я підпалю цей бардак.

— А навіщо хочеш підпалити? — протягло запитав Рисьо.

— Щоб усе згоріло. Впень. Увесь бруд, увесь гріх, усе це лайно сатанинське!

Рисьо ударив його в чоло розкритою долонею. Колька перевернувся разом із фотелем, а тоді звівся з підлоги.

— Ти вдарив Кольку Нахалова, — сказав він здавленим голосом.

— Так, я вдарив Кольку Нахалова.

— Мій батько за вас кров проливав.

— Твій батько заснував нам соціалізм.

— Росіяни дотепер їдять гнилу картоплю, аби вам було добре.

— То катайте звідси до дідька. Їстимете устриць.

— Оце вдячність! Докторе, ви свідок. Ще мене згадаєте!

Втрутився Едвард Шмідт.

— Товаришу Нахалов…

— Я тобі не товариш!

Я допоміг йому всістися у крісло, але він сердито відпихав мої руки.

— Колька, — сказав я, — він хотів як краще.

— Як то краще?

— Ми повинні трохи дрочитися з вами. Білополяки вас на ногах тримають, додають вам азарту. Святий заклик зрусифікувати Польщу, проголошений Іваном Калитою, веде вас по історії, наче провідна зоря. Ти хочеш, аби ми відразу підцалися. Хочеш усе зіпсувати?

Колька Нахалов довго, через силу дивився на мене. Нарешті він засміявся, спробував підвести з крісла своє важкеньке черевце.

— Я тебе люблю. Ти найфальшивіший, а я тебе люблю. Дай пику, земляче.

Але до поцілунку не дійшло, бо з’явилася Зосенька, клозетярка-практикант.

— До вас хтось прийшов, — сказала вона.

— До мене? — спитав я здивовано. — Я нікого не чекаю.

— Ніколи не відомо, чого слід чекати.

Я рушив поперед неї, торуючи шлях поміж спустошеними столиками і сонними відвідувачами.

— Нема за чим жалкувати, — потішила вона мене. — Уже кінчається перша зміна. Зараз усіх їх звідси повипихають. Треба поприбирати для арабів. Вони починають о шостій.

— Зосю, кохана, збирався до тебе, збирався, і якось не вийшло.

— Навіщо ви це кажете! Я вже все знаю. Ось вам ваші шістсот злотих. Ви не користувалися кабіною, а я зі злості на вас напала.

— Ні, ні, дай спокій!

Однак вона втиснула той дріб’язок мені в долоню. У гардеробі пробуджений майор байдужим оком дивився в екран портативного телевізора, де приїжджий секретар, надсекретар, суперсекретар саме закінчив промову і тепер вислуховував овації. Кілька одягнутих у чорне типів коронували його шахтарським капелюхом з розкішним султаном. Але зображення йшло безгучно. Майор теж, за звичаєм своїх співвітчизників, вимкнув звук.

— Майоре, я забираю багаж і песика. Відпливаю в далекі світи.

Він підняв каністру, булькаючи нею, аби показати, що нічого не пропало.

— Усе нормально? — спитав він.

Я запхав Зосині дрібні в його спітнілу долоню.

— Піку сю, ходімо.

Песик жваво вистрибнув з-за перегородки, готовий до мандрів. За нашими спинами кудись несли ударника.

— Пам’ятай! — з пащеки залу вигукнув Рисьо.

Я ступив на першу сходинку, Пікусь запопадливо побіг переді мною. Озирнувшись, я побачив Зосю, що сперлася на одвірок свого закладу.

— До побачення. Може, забіжу до тебе колись увечері.

— Напевно, не забіжите, — відповіла вона, розглядаючи свої нігті.

Я почав підійматися сходами, вкритими червоним килимом, що був заляпаний всіляких ґатунків неперетравленими харчами. А нагорі, біля дверей з вибитим склом, стояла Надежда.

— Виганяють нас, — мовив я. — Увечері цей заклад діє тільки для нафтодоларових арабів.

Вона співчутливо кивала рудою головою.

— Дуже гарно! Доводиться витягати вас із цієї харчівні. Ну й вигляд ви маєте!

Я засоромливо пригладив не надто буйне волосся на тімені. А Пікусь уже обнюхував її повні, але не товсті ноги — саме такі, як я люблю і які він теж одразу полюбив.

— Це ваш пес?

— Моїх друзів. Він колись пропав, і ми роками оплакували його, а він снився нам у зворушливих снах, пророслих із докорів сумління, а ось тепер ні сіло ні впало знайшовся. Пікусю, подай пані лапку.

— Ви пили?

— Трішечки. Зате що я їв! Кремлівський ленч! Навіть якщо розповім, ви не повірите.

Ми вийшли на вулицю, де вже чекали араби. Вони стояли малими групками, майже однаково зодягнуті, і розмовляли між собою гортанними голосами. Чомусь вони не зв’язувалися з місцевим населенням. Жили у Варшаві своїм життям, нікого не питаючи про дорогу, не шукаючи помочі ані приязні. Лише з усіх сил пекли надвіслянських панянок, і то був, окрім валюти, єдиний відчутний слід їхньої присутності.

— Надєждо, почекай! Який гарний день…

Справді, хмари розійшлися до далеких овидів, вітер стих, сонце лагідно вигрівало це зіщулене, бідне, хоч і святкове, місто. У гарячому повітрі метушилися залишки всілякої мошви, і навіть якийсь понівечений метелик перелетів над проїжджою частиною в бік будинку партії.

— Будинок партії, — мовив я сам до себе, і серце в мене стиснулося.

Агенти, переодягнуті міліціонерами з безпеки руху, знуджено притупували на розі будинку, а всередині, в самому його серці — содом і гоморра. Чи встигне хто-небудь своєчасно зліпити докупи того осетра, поновити розшарпану вудженину, долити води до початих пляшок, помити загиджену підлогу? Бідолашний кухмістре в чині полковника, останній варшавський сміливцю!

— Надіє, я візьму вас під руку.

— Може, хочете чогось заспокійливого? У мене все при собі.

— А навіщо мені заспокоєння?

— Постарайтеся витверезіти.

— Я тверезий.

— Маємо з вами самі клопоти.

— Але ж Цабан увільнив мене від слова.

— Хіба Цабан може вас увільнити? Хіба ви потребуєте звільнення? Хіба хто-небудь коли-небудь зміг вас до чогось змусити?

— Надєждо, ви мені лестите.

— Зрештою, він жалкує про ту розмову. Буває, що чоловіки ні з того ні з сього раптом посваряться.

Ми йшли повз продуктову крамницю. Терміново викликана бригада продавців косо-криво монтувала у вітрині осучаснений герб вітчизни; маленького орлика, обкладеного величезними снопами збіжжя.

Далі була площа Трьох Хрестів. На бетонованому майданчику, поруч із старовинним сортиром, вилежував гурт нетверезих демонстрантів. Під голови собі поклали транспарант з нечитабельним гаслом і пошкодженою датою.

Серед міцних іще будинків бовваніла руїна. То був дім, у якому протягом багатьох років містилася редакція сатиричного тижневика «Шпількі». Котроїсь весни він чомусь завалився, і ніхто не міг зібратися на силі, щоб відбудувати його.

— Ходи, Надіє, сядемо тут і подивимось на світ Божий.

Я потягнув її до розваленого будинку. Ми сіли на вигрітій сходинці. Пікусь клубочком згорнувся коло моїх ніг. А маніфестації поволі, хоч і передчасно, вже затихали. Звідкись од Вісли, чи, можливо, від майдану Урочистостей ще відлунювали оркестри, звідкись із мілких вуличних каньйонів вирвався якийсь вигук, може, поурядовий, а, може, пияцький. А проте моє місто знов огортала своїм оксамитним покровом апатія.

— Це добрий знак, що ми знову побачилися, — мовив я.

Вона мовчала, дивлячись перед собою, в імлисту перспективу Алей Уяздовських.

— Знаєш, учора вночі я мав одкровення. Тобі розкажу, бо вже тебе не соромлюся. Отож я мав одкровення, як стара баба, але не зовсім, бо мої видіння можна зраціоналізувати. Тому сьогодні в мене так болить голова. Бо я все життя чекав цього одкровення. Я хотів безкорисливо заповісти його суспільству. Так музеям заповідають безцінні картини або реліквії.

— Тобі снився Антихрист.

Я завмер, поклавши руку на Пікусеві кудли.

— Звідки ти знаєш?

— Не знаю. Мені снився Антихрист. Не вперше. Той сон мені повторюється. І завжди в кольорах. Хоча ні, якось, за кілька днів перед виїздом до Польщі, був чорно-білий.

— Але нині вже нічого не пам’ятаю, ніби хтось сокирою відрубав. Лише чомусь боюся людей. Не так, як звичайно боїться людина, просто відчуваю страх перед людьми.

Вона раптом поклала голову мені на плече. Руду, пухнасту, легеньку голову.

— Ох, любий мій!

— Що, Надіє, що?

— Ох, тяжко жити.

— І вмирати тяжко.

Надєжда притулилася до мене. Самотня повітряна кулька, що загубила свого власника, вона блукала у високості під свіжоумитим небом.

Перепилий маніфестант зненацька прокинувся, підніс тяжку довбешку і хрипко заволав у саме небо:

— Польска! Польща! Мать вашу!

Східним боком площі поверталися з прогулянки мої товариші А. М. І Й. Г. У руках вони несли паперові квіти, погублені маніфестантами. Через це набули святкового вигляду, хоча Й. Г. тепер не мав змоги жестикулювати, напираючи на А. М., що утруднювало літературну бесіду. Я вдивлявся у них здалеку, наче з неба. Зворушено і безсило.

Сонце було низенько, воно слало вже майже горизонтальні промені. Несподівана спека літнього надвечір’я, хоч лука, вздовж якої йшли мої товариші, давно зруділа й померла. Тільки система квітничків, вишукано укладена цифрою X, ще жила, інформуючи, що міське квітникарство випереджує всі плани і відзначає шістдесятиріччя ПНР. На цій луці, після розчищення її від воєнних руїн, хтось повинен був будувати щось важливе. Але потім забули, хто і що.

По моїй каністрі сполохано, мов по незнаній планеті, бігали маленькі чорні мурашки. Мабуть, мурашки фараона або П’яста Колодія. Ця блакитна каністра для них — зла, неприхильна планета або, просто кажучи, гігантський атомний реактор.

— Надіє, ти спиш?

— Так, коротеньку хвилинку. Лишила тебе самого, любий, на уламок секунди.

— Зло наче темрява. Триває вічно. А добро — тільки проблиск, миттєва перемога над темрявою. Добро смертне.

— Думаєш про наші сни?

— Думаю, що робити. Моїм останнім літературним витвором буде цей день. Чи шліфувати кожне слово і кожну ситуацію на зразок старих майстрів, чи здатися на волю стихії, на хаотичну графоманську спонтанність? Ні, Надіє, я жартую. Насправді я думаю про тебе. Уранці пізнав навіжену, поетизовану, трохи звихнуту російську дівчину, а тепер…

— А тепер?

— А тепер сиджу з моєю жінкою. Ти моя жінка?

— Так.

— Хоч це недобре звучить.

— Хоч це тривіально звучить.

— Яке ж воно гнітюче, яке брехливе все те, що зводиться до кількох питань з монологу Гамлета! Минули століття, загинули цивілізації, відійшло в небуття стільки поколінь, а ніщо не змінилося, бо так мало змінилося, і це кляте провидіння забирає в. нас оманливу втіху першості, позбавляє нас авторства, робить вічними плагіаторами.

— Що тебе мучить, милий?

— Гріх прибрав собі тіло цноти. Засада моральності провалилися, а з-під їхніх контурів вималювалися, немов із перефарбованої матерії, засади аморальності. Аморальність розпоряджається моральними правами, користується моральною номенклатурою, вибудовує свої позитивні системи, нагороджує святість і скидає до пекла. Зло проникло в наші етичні коди і зробилося добром. Фатальним, хворим на рак добром.

— Ти шкодуєш, що пристав до нас? Що не виклопотав собі урядового патенту на розсудливе споглядання, на неагресивний захист людської гідності, на безкровну боротьбу з насильством і неволею?

— Я мусив до вас пристати. Так мені було визначено.

— Тоді не шкодуй за своєю голодною пихою. Хай страждає, хай заздрить, хай мучиться.

— Все одно.

— Не все одно.

— Гадаєш, що можна спокутувати? Що можна струсонути Боже сумління?

— Треба намагатися. Аж до кінця світу.

— Ви любите гріх.

— Хто?

— Ви розпусно бабралися в гріхах, аби здобути благодать розгрішення. Бо не може бути відпущення гріхів без гріховності, правда?

— Ти плутаєш літературу з життям.

— Як ти сказала?

— Плутаєш блюзнірські уявлення доведених до розпачу людей з їхніми щоденними вчинками.

— Плутаю літературу з життям. Свій пересічний життєпис проголошую твором літератури.

Пікусь співчутливо лизнув мене в оголену литку. Високо над дахами миготіли ластівки, що колись провіщало гарну погоду, а тепер нічого не провіщає. Раптова спека. Може, це кінець літа або початок майбутньої весни?

— Покажися, Надіє.

Вона підвела голову, червонясте волосся, безперечно, волосся Леніна, розсипалося навколо обличчя, впало на рамена. Одне око було, справді зелене, а друге фіалкове. В цілому — гарна моя Надежда, бентежно і ризиковано гарна. А я на цьому розуміюся.

Я міцно обійняв її. Вона закрила очі, і я закрив. Навпомацки ми зустрілися губами. Її губи мали таке власне агресивне й чутливе життя, що в мене аж мурахи по спині побігли.

Десь годинник вибивав час. Вибивав так довго, що ми врешті розплющили очі. Але то не був годинник. У костьолі святого Александра дзвін передчасно скликав на Ангела Божого.

Нічого не кажучи, без жодного слова, ми підвелися з тієї цементової сходинки, яка уже вбирала вечірній холод, й увійшли до затишного склепу зруйнованої редакції. Тільки сходи звисали в цьому порожньому просторі, наче зім’ятий килим. Залишки стін, перегородок і склепінь лежали посеред будівлі, ті мальовничі руїни ніби скомпонував якийсь архітектор-романтик. Напрочуд буйна рослинність оплела ці бетонні розлами, гори цеглин і спорожнілого вапна. Скісні сонячні промені розпікали профілі великих почорнілих лопухів, визолочували дорідну папороть, підпалювали кущі вовчих ягід. Навіть осінні айстри прокралися до цього зачарованого саду, що вибуяв на смітнику старої редакції.

Сходи запрошували до неба, яке інтенсивно мінилося й переливалося над нашими головами. Ногою згорнувши з першої сходинки засохле листя і шматки тиньку, я подав їй руку, вона ступила на Перший щабель. Я очищав перед нею дорогу, вона слухняно йшла за мною, аж врешті ми опинилися на майданчику зі слідами паркетної підлоги. На самотньому, невеличкому дереві сидів неймовірно великий гурт горобців. Про щось верескливо радився, схований у жовкнучому листі. З цього вереску народжувалася гучна й несамовита музика, одноманітний, металевий зойк пронизливого неспокою.

Надєжда припала плечима до шкарубкої стіни. Закрила очі й чекала. Я знову поцілував її в уста, які вже встигли охолонути. Знайшов оті великі перса, двійко моїх добрих знайомих. Надєжда зіщулилася, ніби зі страху переді мною, а, може, з переляку перед раптовим подувом холоду непевності. Щедрі соски настовбурчилися спазматичною колючістю, запахло розігрітим на сонці садом, я відчув гострий, звабливий дух березового листя. Надєжда щось мовила пошепки, але я не дочув. Вона обважніла, я мусив притримувати її, аби не впала на прогнилу підлогу.

Ми відчували розпачливе биття пульсів. Чули і пташине багатоголосся, що немов підганяло нас. Колінами я розсунув її ноги. Вдерся в неї. Вдерся глибоко.

Вона щось безгучно казала, ніби промовляла літанію. Міцно стиснула повіки, аж побіліли. У вересовій рожевості вуст хижо світилися гострі зуби.

— Надіє, — шепнув я, — Надіє, це я…

— Знаю. Це тільки ти. І назавжди ти.

Плечима вона вперлася у стіну, ніби хотіла відіпхнути її аж до обрію, де сонце шикувалося до заходу. В обидві руки схопила мою долоню, коротко і здавлено крикнула і враз зробилася такою важкою, що я не міг її втримати. Зсунулася на підлогу, ховаючи лице у червоному прядиві волосся. Десь із уламків стелі крапала вода. Із саду заблукала сюди оса. Почала кружляти над головою в дівчини. Я намагався відігнати її, схилився по стеблинку зруділої кропиви, але тут розлігся брязкіт кимось топтаного скла. У дверному прорізі стояв немолодий добродій в червоному кашкеті з довгастим дашком і шкіряною торбою на животі — такі носять доглядачі на автостоянках. Відсалютував двома пальцями під дашок кашкета, оздобленого невідомою мені емблемою. Щойно зараз я зауважив, що в другій руці він тримав червоний папірець, схожий на квитанцію.

— Добрий день, — привітався чоловік бадьорим тоном. — Десять тисяч злотих.

— Десять тисяч злотих? За що? — спитав я.

— За любовне злягання у громадському будинку.

— А що, це заборонено?

— Не заборонено, але треба платити.

— Це штраф?

— Ні, такса. Увійшла в дію з першого. Якби ви до мене зголосилися, то було б зручніше і вам, і дівчині: я видаю напрокат надувні матраци.

Я ошелешено стояв над зіщуленою Надєждою. Оса тепер кружляла навколо моєї голови.

— Людей багато, квартир мало, тож держава пішла назустріч, — інформував функціонер. — 3 часом буде більше комфорту. Повинні запровадити маскувальний брезент і подушки. То ви платите, чи кликати міліціонера?

— Плачу, плачу, — сказав я неохоче, спускаючись на перший поверх. — Але звідки ви знаєте, що ми тут робили?

— У нас добирають професіоналів. Мабуть, не станете заперечувати? Я звідкись вас знаю, га? Може, вас показували на телебаченні?

— Може, й показували. Не пам’ятаю, — я знайшов десятитисячну купюру.

Він узяв її з моїх рук чемно, але рішуче.

— Бо я перед тим, як пішов на пенсію, був директором на телебаченні.

Чоловік подав мені червону картку з багатозначним написом: «Міська квитанція».

— Можете тут залишатися, скільки хочете. Я пильнуватиму.

Увічливо засалютував, купюру сховав у торбі і вийшов на вулицю.

Десь у глибинах середмістя знов озвалися оркестри. Долітали також поодинокі пронизливі крики з сусідніх брам. Крики, що нагадували зимове виття вовків. Але ж вовків на землі вже не було. Залишилися тільки люди. Місто, як завжди в надвечір’я, лізло у пляшку.

— Надєждо, прокинься, — я торкнувся її рамена.

Вона не відповідала, вклякнувши у кротовинні старого попелу, затуливши голову раменами, ніби стримувала жахливий нездоланний біль.

Я почав піднімати її, страшенно важку й безвладну. Десь поруч сипався спорохнявілий тиньк. Оса настирливо дзижчала, б’ючись об моє вухо.

— Надю, — шепнув я в червоне пасемко її волосся.

Вона раптово заточилася на стіну. Якусь мить я бачив її очі, здичавілі і трохи навіть скошені. Відштовхнула мене і стала втікати отими розбитими сходами. Потім метнулася вбік, у гущавину зачарованого саду, мабуть, зачепивши при цьому шмат старої бляхи, бо з дерева раптом угору зметнулася тінь, що заслонила небо. А то просто зірвалися горобці й з оглушливим лопотінням понеслися углиб міста.

Тож знову відкрилося небо, таке ж невинне й чисте, як колись, коли справді було невинним і чистим. Нині його засмерділи ракети, потоптали беручкі філософи в пошуках істини, якої, можливо, взагалі нема. Але тепер, на одне-єдине надвечір’я небо причепурилося, намалювалося, порум’янішало й виглядало як молоде.

— Надю! — неголосно покликав я.

Понівечений метелик, може, й той самий, що літав до ЦК, тепер неквапливо здіймався над дорідним кущем осоту, виструнченим, наче гусар. Павутиння сріблилося по затемнених бурих кутках.

Вона з’явилася несподівано, як це було їй притаманно. Вийшла гойдливою ходою з-за дерева, покинутого горобцями. Йшла своєю прегарною, хоч і обважнілою, ходою, наче пливла човником по збуруненій поверхні озера.

Уже здалека вона всміхалася до мене, долонею витираючи кутики очей. Я чекав її, стоячи по появ у папоротях, обсипаних білими, таємничими щупальцями, що залишилися їм з давніх добрих часів, коли були вони ще на землі деревами.

Підійшла, обійняла мене за шию, обличчя сховала на моєму плечі.

— Я стомилася, — шепнула вона. — Сюди хтось приходив?

— Старенький, що «солись працював у цьому будинку. Побажав нам щастя і благословив.

— Так, я, власне, хотіла, аби нас хтось поблагословив. У вас теж є добрі, мудрі, старі люди.

— Бували і в нас шляхетні, розумні, достойні старі люди.

Вона крутила своєю великою кучмою волосся. Божа корівка поспішала її широким кучером, просвітленим від сонця.

— Слухай, — мовила пошепки.

— Слухаю, Надіє.

— Я піду з тобою.

— Куди, кохана?

— Туди, до Палацу культури. Зроблю те саме, що й ти, милий.

— Ні, Надєждо, я режисер свого останнього оповідання. З точки зору композиційної та настроєної краще буде, коли зостанешся і тужитимеш за мною до кінця життя.

Надєжда підвела голову, розважена моїм помислом. Дивилась на мене великими сяйними очима, з яких одне могло бути більш зелене, а друге більш фіалкове. Малими зграйками горобці поверталися на те дерево, де містився їхній парламент. Я легенько поцілував її ліве око, потім праве.

— Ти справді не хочеш?

Я заперечливо покрутив головою. Вона знову сховала обличчя на моєму плечі.

— Чекай, я мушу подумати, — шепнула.

Я пригорнув її, одразу знайшовши ті дивовижні перса, такі доброзичливі і прихильні до мене. Вони теж були стомлені, зворушливо сонливі.

— Ні. Не треба, — відштовхнула мене ліктями. — Хай так лишається. На все життя.

— Буду чекати тебе в понурому, бородатому, православному небі.

Вона міцніше притиснула обличчя до моєї куртки, обплетеної прозорим павутинням.

— Що мені робити? — спитала. — Усе змінилося за кілька годин Але я знала про це. Здогадувалася, що зустріну тебе.

— Таких, як я, багато. Я в кожному з них. Мене самого по собі немає. Ти обіймаєш манекена, одягнутого в куртку і штани з універсального магазину.

— Ти — це ти. Я знаю. Я бачила у снах Польщу зі зруйнованими палацами і тебе з рюкзаком на довгій, звивистій дорозі.

— Ми мусимо розстатися, Надіє.

— Аж до зустрічі.

— Там.

— Або ще тут. Хочеш чогось заспокійливого?

— Ні. Вже не хочу. Я спокійний, хоч і не знаю, що зроблю.

— Зробиш, як захоче Бог, у якого ти віриш.

— Однак найкраще, аби стався кінець світу. Тоді ми б разом, обійнявшись, пішли до чистилища. Разом з ворогами і друзями. З маленькою валізою святості й здоровенним вагоном гріхів.

— Так, було б добре, щоб настав кінець світу, на який люди чекають півмільйона років.

— Надєждо, в мене є ще кілька останніх незалагоджених справ.

Вона притягнула мене до себе. Я знову відчув легесенький запах сухих березових гілок. А потім легко відштовхнула на віддаль подиху.

— То йди, милий. Я молитимусь за тебе.

Перехрестила мене православним, російським хрестом, а я поцілував кінчики її пальців. Горобці зчинили свій верескливий китайський хорал. Клубища комарів збилися над кущами саду, що о цій порі був повен злота і криничної пітьми.

— Почекай тут, поки я піду, — мовила Надєжда, дивлячись кудись убік. — Обіцяєш?

— Обіцяю.

Перевела погляд на мої очі. Зіниці розширились від ледь помітної усмішки, а в кутиках повік раптом блиснула волога.

— Обійми мене. Міцно, ще міцніше.

— Міцніше не можу.

— Міцніше, милий, щоб я запам’ятала.

Ми поцілувалися мокрими й солоними губами. А потім вона відвернулася з розпачливою рішучістю і побігла, трохи обважніло, але напрочуд плавно, углиб сонячної вулиці. Я машинально розглянувся, шукаючи каністру. Але знаряддя моїх тортур ніде не було. Зненацька я відчув у голові тягар — і від похмілля, і від злих думок. З глибин саду прилетіла та сама оса, якій недавно я припав до вподоби. Знову билася об мої щоки, вуха. Разом із нею я вийшов на вулицю.

А там, коло завалених стін міської вбиральні, стояв усміхнений Тадзьо зі Старогарда з блакитною каністрою в руках.

— Бо, може, колись у черговому колі нескінченності, я ще кохатиму. Це теж ваше, — сказав він, колишучи посудиною. — Я потурбувався про бензин. Ви лишили на вулиці.

П’яні маніфестанти прокидалися з пообідньої дрімоти на бетонованому майданчику. Один із них здирав з полотнища паперову літеру і., аби замотати скривавлений палець.

Я перетнув проїжджу частину, що тхнула розм’яклим асфальтом, і підійшов до усміхненого Тадзя з провінції. Він підняв посудину, хотів її вручити мені. Але несподівано для нього я схопив його за вуха комірця на фланелевій сорочці і так стиснув їх на худій шиї, що з орбіт йому полізли дурнуваті, поштиві очі.

— Ти, лайдаче, вивів мене на Жоржа. Відколи на них працюєш?

Злякано відпихаючи мене руками, він невиразно забелькотів:

— Три роки.

Я навідліг пальнув по тій мармизі без заросту. Він упав на коліна, але якось так уміло, щоб не пошкодити каністру. Схопив мою руку й почав цілувати її огидно мокрими й слизькими губами. Щойно зараз я спостеріг, що він зовсім не такий молодий. Мав щось по-старечому хитре в інфантильному обличчі, позбавленому рослинності.

— Скільки тобі років, свинтусу?

— Тридцять три, — простогнав Тадзьо у відповідь, вкриваючи мою долоню відданими цілунками.

Я вдарив його ще раз. Тоді він витер рукою ніс, аби пересвідчитися, чи нема крові, і зайойкав:

— Сорок. Богом клянуся, кажу правду.

— Як тебе завербували?

— Я пишу для них вірші. Вигадую анекдоти. Для відділу пропаганди і вивчення суспільних настроїв.

— Вставай, падлюко. І не блазнюй, бо розкажу людям, хто ти такий.

Він почав підійматися з колін, хлипаючи носом. Рукавом старанно протер поверхню каністри. Демонстрував свою відданість.

— Що то за вірші? — спитав я, знову схопивши його за комір огидної, просяклої потом сорочки.

— Сатиричні. На всіляких опозиціонерів, сектантів, узагалі на ворогів.

— А анекдоти?

— Анекдоти на урядовців. Два різновиди. Одні для зондування, аби знати, як реагує юрба, інші проти діячів, що вилітають з обігу.

— Почваро. Я все-таки покличу людей, аби лінчували тебе.

Він знову впав на коліна і своїми ящірячими лапками схопив мою руку.

— Благаю, прошу мене вибачити. Адже я признався. Що було робити? Що міг діяти чоловік зі Старогарда, до того ж іще й каліка? Двадцять років я писав вірші, і навіть пес кульгавий доброго слова не сказав. Усі листи з редакцій та видавництв починалися: «З прикрістю повідомляємо, що, на жаль…» Урешті я зненавидів пошту. Ви мене зрозумієте і пробачите. Інші ще й не такі паскудства витворяють! Прошу вас від імені моїх батьків, бо я сирота.

— Тобі стільки ж років, як і ПНР. І стільки ж у тобі підлоти, як і в ній. Може, процитуєш іще що-небудь з моїх текстів?

— Будь ласка, — втішився продажний Тадзьо. — Ось відповідна цитата…

Я заніс кулак, аби його вдарити. А він зіщулився й заплакав.

— Але ж я справді кохаюсь у вашій прозі. Одне з другим не має нічого спільного. Я перебуваю у вашій літературній школі. У моїй поезії відчутні ваші впливи. Керівництво відділу навіть закидає мені, що я надихаюся вашою творчістю. А я вас люблю. Не можу без вас жити.

П’янюги не надто прихильно спостерігали за мною. Стороннім навіть могло видатися, що я знущаюсь над неповнолітнім.

— Вставай, луцько старогардська! І геть мені з очей!

Він підвівся з хідника, витираючи ніс і очі.

— Я пережив сьогодні шок, — мовив плаксиво. — Даруйте мені. Починаю нове життя. По обіді я відмовився від праці у відділі. Тепер я така ж людина, як і ви.

Стиснувши кулак, я ступив крок до нього, а він затулився брудними руками.

— Ти, фіфак, ану лиши малого! — крикнув маніфестант, підносячи держак від транспаранту.

— Гаразд, — мовив я. — Давай каністру і геть!

— Я носитиму її за вами, — розхлипався Тадзьо.

Я зиркнув у бік пробуджених п’яничок. Нетвердо зводилися на ноги.

— Як добре, що я зустрів вас. То був переломний момент. У моєму житті і в моїй творчості. Ви врятували людину. Хіба є в цьому світі щось важливіше?

— Закрий писок і пішли звідси, бо зараз нам навтикають, — буркнув я.

І рушив у бік Нового Світу, а сорокарічний Тадзьо за мною. Ледь протверезілі демонстранти провели нас підозріливими, неприхильними поглядами.

— Стільки років змарновано, — бідкався Тадзьо позаду. — Так, я згрішив, не відпиратимусь. А наші сучасні класики не грішать? Подивіться лишень, — він зловив мене за руку й потяг до вітрини галантерейної крамнині.

А там поміж гасел стояв розладнаний телевізор. Проте зіпсований не настільки, щоб не можна було роздивитися чергову подію на з’їзді. Отже, тепер шану обом секретарям складали голови творчих спілок. Голова, спілки художників був одягнутий у накидку з дев’ятнадцятого сторіччя, величезний оксамитовий берет, у руці тримав палітру і пензель. Другий у білому хітоні ніс велетенське гусяче перо і сувій паперу. Третій у римській тозі тримав перед обличчям античну маску. Четвертий з вінком на голові смикав струни ліри. Але один з них був у цивільному, не скористався символічним реквізитом, хоча, як і всі інші, клякнув на одне коліно перед секретарями. Мене заінтригував той цивільний голова, зненацька захотілося будь-якою ціною довідатися, кого він репрезентує. Тадзьо напевно знав, але не випадало в нього питатися.

— Бачите, їм можна? Усе мають. Грошву, гарних жінок, славу в нас і за кордоном, а стоять на колінах перед тими бевзями. То чого ви хочете від мене?

— Тадзю, ти бридкий, — зітхнув я.

— Я хіба це моя провина? Я хотів би бути таким, як ви. А що можу вдіяти, коли Господь мав інший намір?

Я лиш крекнув, не знаючи, що на це сказати.

— Віддай каністру, — мовив урешті.

— Тоді я покінчу з собою.

— Можеш іти за мною, як хочеш, але віддай каністру.

— Ви мене зневажаєте?

Я кинувся до нього, але він спритно відскочив.

— Віддай каністру, сучий сину!

Несподівано Тадзьо образився і подав мені каністру з ручкою, мокрою від його паршивого поту.

— Гадаєте, я нічого не знаю, — сказав він багатозначним тоном.

Під «Парадизом» було порожньо. Араби вже всередині мацали наших дівчат у ритмі орієнтальних мелодій. Я спинився перед кришталевими дверима, з яких колись вибито шиби. Від легкого надвечірнього вітру тріпотіла картонна табличка з написом «Вільних місць немає».

— Знаєте, — озвався примирливо сорокарічний Тадзьо, — арабові достатньо торкнутись ноги білої жінки, як він кінчає.

— Тепер будеш мені всілякі паскудства розповідати? — вереснув я.

— Це правда, щира правда. Спитайте в панянок.

Я пішов у бік площі. Будинок партії сонно лежав на великій кам’яній платформі. Старий, стомлений звір з осліплими очима. Легке тремтіння пробігло моєю спиною, бо я знову згадав таємний бенкет для найвищого керівництва, означений незрозумілою абревіатурою ТБДНК, Чи мої товариші по пиятиці встигнуть затерти сліди? А мій рахунок! Я ж забув сплатити вартість рагу. Що поробиш, мабуть, потонула в загальних збитках.

На площі дрімав порожній трамвай. Настирливі пасажири оточили водія, що стояв біля вагона й огризався:

— Я сказав, що не поїду, то не поїду.

— Але ж, пане золотенький, що сталося?

— Просто мені не хочеться, і по всьому. Йду додому.

— Пане механік, ви ж тепер маєте коротший маршрут. Тільки від мосту Понятовського, який завалився.

— Коротший маршрут теж до одного місця.

— О Боже, чоловіче, будьте людиною.

— А я не хочу й не буду виправдуватись. Розступіться, будь ласка.

— Дорогенький, я їду до хворої матері з обідом.

— Це мене не стосується.

— Маю чверть кілограма сальцесону. Хочете?

— Та йдіть ви. Мені сальцесон шкодить. Мені все шкодить, кажу вам по-людськи. Дайте пройти.

— Благаємо, будьте поляком.

— Поляком, першим кандидатом? — запитав трамвайник.

Раптом зробилося тихо. Хтось закашляв, хтось інший відхаркнув. Якась дитина почала плакати.

— Ох, курдифрак, — зітхнув водій. — Маю м’яке серце. Завезу, але тільки до площі Нарутовича, а потім шлюс[12]. Сідайте, поляки.

Ми швиденько стрибнули в понищені вагони. Я чув за собою захеканого Тадзя. Трамвай люто задзвонив, і ми з брязкотом полинули у призахідному сонці.

— Іще до того ж, мабуть, плутаєш мене з якимось іншим письменником, капустяна довбешко, — буркнув я, втупившись у запилюжене вікно.

— Як можна?! Адже я добре знаю. Ви Ришард Шмідт, правда?

Хотілося вдарити його ногою.

— Ти ж мене цитував, дурню.

— То були ваші тексти? А мені здавалося, що пана Ришарда.

Я обернувся. Це безвусе, хлопчакувате і зморщене обличчя всміхалося з панібратською зверхністю.

— Не бійтесь, будь ласка. То ваші золоті слова, і я знаю, хто ви такий.

— Можеш декламувати, кого схочеш. Я на це чхав.

— Але ж це добрі тексти, хоч до кінця ви їх не дотягли. Все одно я вам відплачу, коли отримаю Нобеля.

Я тихо застогнав, відвертаючись до вікна. Він присів на трубу опалення і м’яко забрав мені з руки блакитну каністру. Обхопив її колінами й весело дивився перед себе, по-змовницькому підморгуючи.

Раптом я відчув, що хтось лагідно штовхає мене в праву ногу. Звичайно, то був Пікусь. Віддано дивився мені в очі й метляв сумним залишком хвостика.

— Пікусю, куди ж ти знову подівся?

А він вчепився волохатими лапками в мої штани і з любов’ю попискував, щасливий, що справив мені приємність своєю несподіваною з явою.

— Відведемо тебе, песику, до твоїх близьких коло площі Збавителя. Вони вже стільки років не можуть про тебе забути. Вони люблять звірят. І людей також.

Пікусь тішився, радісно закручуючи млинка довкола власного хвостика, якого, власне кажучи, не було. Ми проїхали площу на перехресті Маршалковської з Алеями. Тепер у вітринах і вікнах помешкань показалося відображення кам’яної гори Палацу культури. Бризкало світло військових прожекторів. Між ними пульсував напис, складений з підсвічених дитячих пластикових ванночок: «Ми збудували соціалізм!». Але ванночки були з забракованих експортних партій: подекуди тріснули, оголивши в середині своїй сховані електричні лампочки, з яких більшість уже перегоріла.

Щось мене змушувало обернутися й поглянути на мій майбутній величезний нагробок, прикрашений давнім гербом Польщі і сучасним радянської держави. Навіть було цікаво, чи нашого орла вже обкладено гербовими снопиками збіжжя, перев’язаними стрічкою з гаслом «Пролетарі всіх країн, єднайтеся!» Проте я не оглянувся, паралізований якимось забобонним чи магічним спротивом. Гляну на цей будинок тоді, як буде треба. Гляну на нього ввечері о восьмій, якщо взагалі гляну.

Ми проїхали центральний вокзал, що застиг серед озера з потовченого скла, що повилітало з останніх вікон од артилерійського салюту. На цій потрісканій скляній поверхні відбивалося призахідне сонце. Тож, тільки-но ми проминули криваву заводь довкола почорнілого вокзального бункера, трамвай наш почав смикатися, наче хотів зірватися з прив’язі, тріщали металеві з’єднання, аж нарешті стих і ще кількадесят метрів проплив, мов корабель, що чалить до берега. Нарешті зупинився, ще хитнувся вперед, назад, а тоді завмер.

Пасажири бігли до передньої кабіни, з якої невпевнено вилазив водій.

— Пане, ви ж обіцяли до площі Нарутовича.

— Обіцяв, бо маю власну гідність. Але вимкнули струм. Ох, люди, як мене сушить, — обмахувався він латунною корбою, що її забрав з пульта керування.

— Бреше! Знов йому розхотілося! А я везу обід для хворої матері, — вереснула якась жінка.

— Прошу дуже, — вклонився водій, стримуючи гикавку. — Беріть корбу і їдьте!

Кілька молодиків уже нишпорили по його кабіні.

— Правду каже. Немає струму! — закричали вони.

Розляглися не надто динамічні прокляття. Невеличкий натовп почав розтікатися по сусідніх вулицях. Водій сів на передньому буфері, виставив до сонця синю мармизу і з полегкістю заплющив очі.

— Йдемо, хлопці, пішки, — вирішив я.

Пікусь побіг першим, я посередині, а Тадзьо з посудиною ззаду. Ми вийшли на вулицю Очкі, підчервонену сонячним заходом. Простували понурим каньйоном поміж цвинтарними деревами. Я знав, що за цим в’язничним муром ховаються міські трупарні та прозекторські. Але в цю мить ми почули позад себе істеричне завивання сирени. Серединою проїжджої частини гнала карета «швидкої» з зіпсованим, мертвим сигналізаційним ліхтарем. Тому водій усе навантаження поклав на клаксон. Карета обігнала нас, здіймаючи з асфальту хмари всохлого листя, і раптом почала різко гальмувати. Її трохи кинуло в бік тротуару, але водій опанував машину і за мить уже повертав її заднім ходом. Розчахнулися двері, з яких визирнув радісний Кобялка.

— Бачите, який маю мундир, — показав він на свою бездоганно чисту одіж буйного психа. Міг навіть злегка ворушити руками, бо завдяки протекції йому досить вільно зв’язали рукави на спині. — Нарешті я дочекався каретки! Потрапили в аварію. Ну, але вже, слава Богу, все гаразд. Женемо до Творок. Може, вас підкинути, якщо по дорозі?

— Дякуємо, сусіде, — сказав я сердечно. — Нам недалеко. Власне кажучи, ми вже на місці.

— По-старому. Святкуємо.

— Ще якийсь день — і ми зрівняємося з Заходом. Тобто він зрівняється з нами. Тоді буде краще. Взагалі буде краще.

— Чому ви думаєте, що може бути краще?

— Тому, дорогий сусіде, що всі почнемо спочатку. Тобто відіб’ємося від дна, коротше, світ відіб’ється від тотального дна, як від космічної підлоги. Перепрошую, сусіде, але я вже став оптимістом. Маю власний, вільний, незалежний дім — і ейфорійно гримнув рукою в дах каретки.

Водій хотів тут-таки рушити, але Кобялка скомандував гучним голосом:

— Стій! Стій! Іще хвильку. Обійняв би вас, коханий сусіде, але бачите: я невідповідно вдягнутий.

— Бажаю вам здоров’я.

— Здоров’я в мене є. Щастя, пане, всім нам треба зичити на новому етапі, в епоху, що надходить, у наступному світі. Пам’ятайте: я завжди любив усіх вас! — Він зауважив Пікуся, котрий з цікавості зазирав до карети. — І звірят завжди любив! І ця любов мене згубила! Та що я кажу, ця любов зробила мене вільним! Хай живе вільна, незалежна Польська Радянська Республіка!

І відбарабанив якийсь африканський ритм на поїденому корозією даху «швидкої» з урядової психіатричної лікарні. А зважився він на таку демонстрацію, певно, тому, що з бічного віконця виглянув Зенек, пильно прислухаючись до освідчень пацієнта.

Карета рушила, буксуючи колесами на дорозі, встеленій листям кленів, а тоді помчала в бік вулиці Груєцької.

— Ти бачив щасливу людину, дурню, — звернувся я до Тадзя Скурки. — Дай каністру.

— Навіщо?

— Бо вона мені буде потрібна. Я тут зайду в лікарню, а ви мене почекайте.

— Бережіть себе, благаю вас. Я теж люблю вас, як батька.

Я хотів його пнути, але він передбачливо відстрибнув.

— Я за вас помщуся. Світ мене ще взнає.

Тадзьо вовтузився з кишенею, силкуючись видобути якийсь пакет.

— Я почав писати прозу. Маю вже три розділи. Світ ще не бачив такої прози.

Задуманий, я рушив до лікарняного входу. Кілька нетверезих хворих лежали на порослих травою сходах. Я хотів застерегти їх від запалення легень, але вони дивились на мене ворожо, як зазвичай хворі дивляться на здорових.

— Антихрист, — мовив я. — Антихрист під личиною віруса. Епідемія. Щось, наче грип або холера. Епідемія з глибин космосу.

Я йшов коридором, освітленим маленькими електричними лампочками, що засвічувалися й гасли. Лікарня отримувала струм від власного агрегату. Темними закамарками снували підпилі пацієнти. Легкохворі без ентузіазму допомагали тяжкохворим. Няньок і санітарів уже давно не видно було в наших лікарнях. Вийшли з моди.

Нарешті я побачив скляну стіну реанімаційного залу. У ньому стояли три фотелі або ліжка, а скорше всього рахітичні катафалки, на яких посіпувалися три безвладні тіла. Двері були нещільно зачинені, тож я без зусиль увійшов до зеленавого приміщення, наповненого годинниковими звуками: цоканням, дзеньканням і бринінням. Миготіли кольорові лампочки, з крана текла вода, в повітрі висів тяжкий дух карболки чи, можливо, валер’яни.

По черзі я вдивився у три безкровні обличчя. Той посередині, темноволосий, сивуватий, трохи наче з негритянськими рисами, міг бути Губертом. Його обвивали якісь дроти, а в горло вп’ялася грубо карбована трубка. Він здригався, істерично підкидуваний ритмом апаратів, і вдивлявся в мене єдиним сліпим оком, котре не бачило. Вишкірив зуби, дивовижно збільшені в багато разів, але вишкірив їх уже, мабуть, давно, бо в кутиках сірих вуст застигла жовта піна. Дивився на мене тим сліпим оком і нічого не казав, бо вже не міг щось сказати. Мені раптом здалося, що тут пахне трупом. Що в цьому скляному кіоску, де не прибирали кілька тижнів, у цьому зеленавому чистилищі тхне смертю.

Я не міг витримати його погляду, тобто не міг витримати того білого ока, що свердлувало мене смарагдовим, фосфоричним промінчиком. Тож я став навколішки в ногах ліжка, маючи перед носом воскові ступні Губерта, обтягнуті неживою шкірою, кістляві, жилаві, немов оброблені формаліном.

— Ну як, Губерте? — мовив я впівголоса. — Набігався по світах за своє середньотривале життя. Набігався по нашому маленькому мікросвіту міста, що конає посеред Європи. Що гнало тебе вперед, яка сила, яка віра?

Хтось розпачливо зітхнув. Я підняв голову, але то тільки якась із машин, може, штучна легеня, штучна нирка або штучне серце, один зі штучних органів людини змінив ритм, як змінюють утомлену руку.

— Ну, що, монаше занепадницької доби, Савонароло кінця старого світу? Марне було твоє життя, мізерне існування, нещасна доля. Ти завжди був проти, тож казали, що постійно змінюєш погляди. Притлумлював у собі людські прагнення, а, може, філістерські звички і в ближніх своїх викорінював міщанина або філістера. Мало хто любив тебе, багато хто ненавидів. Любили тебе абияк, ненавиділи з усієї сили. Яка моральна логіка керувала твоїми вчинками, блідий мій, сумирний, нелюдський докоре сумління?

Тоді звідкись із напівтемряви підлоги з’явився Пікусь, який потрапив сюди тільки йому знаними шляхами. Почав нюшити з нашорошеними вушками високі, потворні ноги тих ліжок, якісь відра, згортки бинтів. Машини рівномірно сапали, мигочучи слабенькими лампами.

— Коли ти почав друкуватися в еміграції й тутешньому самвидаві, мистецькі урядові салони глузливо зареготали, що ти прагнеш собі компенсацій, що підлизуєшся до вільного Заходу, що хочеш на політиці збудувати свою літературну кар’єру. Коли студенти ночами розмножували тебе на гектографах, коли старі маніячки крадькома виклацували на машинках твої есе, коли твої плоди, твої розпачливі думки й безнадійні надії розходилися по всій країні тиражем у кілька десятків примірників, твої колеги, твої вірні друзі, вартові народного вогнища, весталки вітчизняної ватри, поринали у двозначний, але добре оплачуваний флірт із безмозким режимом. Лізли вгору на батьківщині, згортаючи до кишень грошву і визнання, лізли вгору за кордоном, використовуючи підтримку режиму, дипломатію, готівку, величезну державну машину. Вони багатозначно підморгували у вільному світі, мовляв, вони оті моральні сили творять і їх очолюють. А тобі, бідако середньовічного виховання, тобі не шкодували копняків ані одні, ані другі. Тиснеш на важіль, що замкне твою долю. І з яким сальдо? Чи хтось розцвів у тих наших казематах, окрім мене? Чи хтось увійшов до вогню, аби згрішити й образити Бога, окрім мене?

Пікусь сів посередині залу. Не дивився на мене, не дивився на вмираючих. Підняв голову і втупив очі, мов пацьорки, у зеленаву кахляну стелю, в зеленаву барву безнадійної надії.

— Маєш рацію, шантажисте, що вмираєш. Вислизаєш крадькома, мов сантехнік, що не зумів полагодити кран. Світ вирівнявся. Немає злих і добрих. Є великий, нещасний натовп, який топчеться по власних ногах. Висохли і всякли в пісок забуття цілющі джерела колишньої моральності. Нема звідки черпати, нема того місця, де можна освіжитися. Нема прикладу, нема натхнення. Є тільки ніч. Ніч байдужості, ніч апатії, ніч хаосу.

На столику під зіпсованою лампою стоїть канцелярський календар. Пожовклий, з загнутими краями, покреслений чиєюсь рукою. На ньому дата 22 липня 1979 року, ще одна з багатьох дат, які нас оточують.

— Зарано ти вмираєш, Губерте. Усі вони, свідомі лакизи часу або історії, всі вони чекають твоєї голови. Вони жадають, аби ти їм скорився і визнав їхню правоту. Вони хочуть повісити на груди скальп із твоєї голови, як іще один орден. А, може, ти вже скорився? Може, ти життям платиш за капітуляцію?

Гіпсові ноги Губерта злегка тремтіли. Простирадло повільно зсувалося, відкриваючи зарослі, мертві литки. Десь стукнули двері, але Пікусь не змінив позиції на середині залу. Нахиливши вбік голову, дивився у стелю або в щось таке, що було над стелею.

— Губерте, ми з тобою були найдальші й найближчі. Без тебе мені було б зле на землі. Тобі без мене було б зле на тому світі. Пора прощатися на коротку мить, поки змигне мертвим оком Господь.

Я підвівся, підійшов до узголів’я. Машини не надто сильно шарпали тією сивуватою головою з обличчям, спотвореним болем або очікуванням. Я нахилився, торкнув устами зимне і мокре чоло. Не мав на це бажання, але знав, що так треба.

Тоді Пікусь почав вити. Вив, ніби на місяць, на оті зелені кахлі надії. А я чомусь боявся заборонити йому це. Тож завмерлим серцем слухав жалобний гімн пса Пікуся, який пропав і несподівано знайшовся.

Коридором хтось ішов непевними кроками. То був молодий лікар у несвіжому халаті. Мабуть, ми перебили йому сон, бо позіхав так щиро, аж тріщало йому в щелепах.

— Хто вам дозволив? До того ж із псом? — лікар дихнув на мене запахом медичного спирту. — Це реанімація!

— Ви бачите той календар? — спитав я.

— Бачу, — відповів той здивовано.

— Це сьогоднішня дата?

— Хіба я знаю? Ви повинні вийти з залу.

— Я прийшов попрощатися з товаришем. Це був пророк. Хотів вивести нас із неволі.

— Котрий із них?

— Той посередині.

— Ага. Щиро кажучи, ці машини створюють лише видимість життя. Він уже далеко. Ви розумієте.

— Ні, він не був пророк. Це був, можливо, порядний чоловік, а, можливо, й маніяк. Це був скромний докір сумління, а, може, маяк сумління, який виникає час від часу перед нашими очима. Просто відірваний шматок нашого спільного життєпису. Ах, як у мене болить голова.

— У мене теж болить, — утішив доктор. — І слушно, бо що б то було, якби після чарки не боліла. Мусить бути хоч якась справедливість, ні?

— Так, у кінці; десь у незнаному кінці мусить бути справедливість.

— Я його не буду мучити, хоч у нього ніщо вже не болить, — молодий лікар кивнув на розшарпаного Губерта. — О сьомій відімкну.

Пікусь трохи притих, болісно скімлячи й поглядаючи в наш бік.

— А ви не могли б о восьмій?

Лікар полоскотав Губертові закляклі ступні і тверезо подивився мені в очі.

— Ви ще маєте надію?

— Ні. Але мені дуже залежить на тому, щоб о восьмій.

— Шкода апаратури.

— Дуже вас прошу. Це невелике прохання. Може, доля вам віддячить.

— Кажете, о восьмій?

— Так. Рівно.

— Ну, гаразд. Заведу будильник. Але прошу вас вийти звідси. Пес, мабуть, лишив блохи.

Лікар випхав нас у коридор, зачинив двері, а сам закрився в кімнаті чергового. Я ще раз подивився через вікно з відбитками пальців, як у міліцейському комісаріаті, на оті три фотелі-катафалки в ореолі спалахів сигналізаційних ламп.

— Так багато хотів тобі сказати. Здавалось мені, що про життя, але, виявляється, тільки про себе. Про себе в тобі. Або краще про тебе в мені. Як відокремити мої власні, скажу так, гормональні розпачі та недоліки від загальних, повсюдних, що їх прищепив мені мій час, мій шматочок історії? Благаю, мов жебрак, справедливості, а скільки разів сам був справедливим? Волаю про моральний лад, а скільки років топтався по ньому? Вию, звертаючись зі скаргою до Бога, а чи вірю в нього так, як треба вірити?

Я махнув рукою. Хтось кричав десь у глибині лікарні. Червоне призахідне світло виповнило коридор.

— Я повторююсь. Усе це ти знаєш. Мене вже теж нудить. Вибач.

Я пройшов кілька кроків углиб коридору, там спинився, вражений злою думкою.

— І хвалебний похорон відберуть у тебе. Я відберу, твій випадковий брат. Вибач.

Пікусь вів безпомилково. Уже запам’ятав дорогу. Ми пройшли кілька коридорів, забитих ліжками з тяжкохворими, вийшли до неохайного вестибюля.

— А бензин? — спитав я самого себе. — Є, лепече-булькає у блакитній каністрі.

Мій заповіт. Мої щедрі записи для ближніх. Безнадійна епоха в подіях. Ні, не епоха. Хвилини, секунди, яких було багато. Було життя перед нами, буде життя після нас. Часом краще, часом гірше. Може, завтра буде краще. Досить одного непомітного струсу, дрібного зсуву в таємничому всесвіті сучасних психологій, в цьому велетенському банку суспільної вразливості. Епідемії поганого самопочуття, повсюдної депресії, тотального безвір’я раптово приходять і раптово зникають, ніби зметені життєдайним сонячним вітром. Ми просто погано втрапили, не в той проміжок у безконечності часу або існування.

Тіло маємо звірине, а прагнення Божі. Гормони переступили бар’єр, поставлений біологією, законом звіриного світу. Наші гормони виробляють мікроби невтоленного голоду, нездійсненних марень, незаглушуваної туги. І я в самій гущавині з великою пустою головою, з набряклим серцем без крові, з розрідженою душею антиматерії. Виснажений собою та своїм часом. Виснажений обмеженнями, безсиллям, нерозумінням. Я — середнє статистичне Великого Рахунку.

Що заповісти живим, опріч несплачених боргів? Визначні інтелектуальні заповіти потрапляють в архіви, не дочитаними до кінця. Спрямовані в небо моральні апеляції стають текстами шлягерів. Тож моя перечуленість тайкома переходить до всіляких бевзів, невдах, недотеп. Я хотів би шепнути їм на вухо добру пораду, хотів би підбадьорити, запалити бажанням опору проти лихої долі.

Слухайте, братове бідолахи, підійдіть ближче і наставте вуха, бо я знову казатиму про справи сороміцькі, яких краще б не було, але які все-таки існують. Ходіть сюди, недорайди, що мучитеся по ночах з дружинами й коханками. Я читав ваші листи під рубриками сексологічних порад. Скаржитеся, що супружниці й сожительки невдоволені, що нарікають, що насміхаються. Запитуєте, вкриті жахним рум’янцем ганьби чоловічої, як би це продовжити в часі, як його опанувати, як довести до щасливого закінчення.

А хотілося б вам, швидкі мої зайчики, блискавичні кролики, бодай у тиші нічній заімпонувати мужністю, характером, успіхом? То запитайте мене, хтивого старигана. Не шукайте рятунку в сексологів, бо їхніх жінок шпарять усі друзі й знайомі.

Передовсім я раджу бути впертими й витривалими. У цій конкуренції немає сильних, а є лише витривалі й працьовиті. Треба старатися о будь-якій порі, зранку й пополудні, увечері й на світанку, і доля якоїсь миті щедро вас винагородить. На цьому полі, власне кажучи, полі битви, буває так, що успіх породжує успіх. Що перша звитяга спричинює ланцюжок наступних звитяг.

Як і в кожному мистецтві, тут адепти мусять також підлягати ретельній дисципліні. Індивідуум скромний, що не розраховує на легкий успіх, готовий до нищівних поразок, має більше шансів від самовпевненого, егоцентричного типа, ласого до негайних перемог. Покірні та працьовиті піднесли до вершин нелегке мистецтво кохання.

Сприятливим часом для ризикованих намірів є похмілля, вже зм’якшене, злагідніле, вечірнє похмілля. О цій порі — лінивій, просяклій метафізичним страхом, — багато пересічних від природи претендентів пожинали лаври. Горілка примхлива, й наслідки від неї непередбачені. Похмілля — ласкаве, добродушне і стимулююче.

Це мистецтво відрізняється від інших тим, що не терпить пустих ефектів, показної чванливості, будь-якої бравади. Не можна стартувати напоказ, аби похизуватися чи заімпонувати. Якщо не мусиш, не починай. Якщо можеш уникнути сутички, уникай. Тільки двобої, яких уникнути неможливо, які благословило небо, увінчує перемога.

Я хотів би додати до цього рецепт мого приятеля Здзіслава М. Метод, перевірений наукою і загалом безвідмовний. Отже, Здзісьо порадив своєму знайомому акторові, що славився поквапністю в таких справах, наступне: аби панувати над ситуацією, мусиш зайняти чимось голову, мислити про абстрактне. Наприклад, непогано повторювати подумки якийсь текст. Тобі, як акторові, це неважко. Який текст, порівняно довгий, ти міг би собі нишком декламувати? — Може, «Пана Тадеуша»? — несміливо запитав актор. — Дуже добре, — похвалив Здзісьо. — Дванадцять книг. Гарна дистанція. — Через тиждень вони випадково стрічаються. — Ну, як? — питає Здзісьо. — Йшло мов по маслу, але після слів «де дівочим рум’янцем люцерна палає» випало мені з пам’яті словечко, я забув текст, — каже актор. — І сталася катастрофа.

Тож насамперед тренуймо пам’ять.

Ось і під’їзд. А обрій нагадує доменну піч. Завтра буде вітер, може, навіть ураганний. Завтра буде для живих.

— Я повторююсь, — шепочу. — Повторююсь, бо повторюється ситуація. Та сама ситуація кожного дня.

— Ви з собою розмовляєте? — почув я чийсь голос.

Я одвернувся в бік Алей, де на півночі виринули з-над горизонту чорні хмари. Переді мною постав Захер зі своєю нерозлучною течкою. Перший присмерк пригасив фанатичні вогники в очах старого.

— Мені трапляється дедалі менше прихильних співрозмовників.

— Отож-то. Ви входите чи виходите?

— Виходжу.

— Ну, то ввійдімо на хвильку. Бо я сюди до давнього товариша, старого революціонера й старого впертюха. Йому належиться урядова лікарня, а він нишком шасть поміж хворий люд, і аж тут, нарешті, щасливий.

— Мені здається, — мовив я глузливо, — що це діти по знайомству прилаштували його на болюче і довге конання.

— Ну, знаєте, він у непоганій формі. Ге, ге, ще як бик! Але, може, ходімо у вестибюль, бо вітер дає про себе знати? Ви, бачу, послухалися моєї ради і прогулюєтеся містом.

Захер затягнув мене назад до понурого приміщення, де було повно скляних кіосків, завалених перегородок і неактуальних гасел.

Він фамільярно потягнув мене за ґудзик на куртці. Пильно дивився в очі.

— Це ви мене виключили з партії?

— Ні. Це ви мене й моїх друзів виключили з партії.

— Можливо. Поплуталось мені, — сказав він заклопотано. — Але в мене до вас якась інстинктивна довіра. Знаєте, — підозріливо розглянувся навколо, — я пишу мемуари. Постійно ношу їх із собою, в цій течці, бо за мною стежать. До крамниці, на прогулянку, до знайомих — усюди з течкою. Боюся лишати вдома. Вломляться і знищать. Ви чули про такі випадки?

— Усі пишуть і ніхто не читає.

— Що, не чую? — він приклав долоню до вуха, з якого стирчали кущики сивого волосся.

— Може, й слава Богу, що хтось іще хоче читати. Рветься до незавершеного рукопису. От де читацька пристрасть!

— Знаєте, мені потрібна віддана людина. На смерть і життя. Аби стерегла рукопис. Так я собі подумав… так я подумав під час обіду…

— Держави стають тотальними, футбол зробився тотальним і весь світ уже також тотальний. Чому б літературі не бути тотальною?

— А, може, ви, молодий чоловіче? Будете стерегти правду. Єдину правду про наші часи. Зараз я пишу розділ про Бога. Бога, зневаженого партією. Дослідження протистояння двох божеств. Розтин тотальних заздрощів й ненависті.

— Проза використовує всі допустимі і недопустимі засоби. Вона виходить за межі тексту, закінчуючись кривавою розв’язкою в житті. Смерть у машинописі мертва, а в житті жива, приголомшлива і правдива. Ти, дідусю, яку прозу пишеш? Надивився всіляких крайностей! Жодних тобі сходів і заходів сонця, жодних любощів двох закоханих, жодних сліз старих дівок. Тільки голови падають. Горді, дурні, боягузливі, святі голови летять з ешафота. Покажи свою прозу, дідусю, подивимось, що ти там носиш у розпухлій течці.

— Геть! — шарпнув він течку, вириваючи її мені з рук. — Ви хворий! Марш назад до лікарні!

— Зараз, зараз. Я шукаю правду. Прогулююся туди й назад і шукаю правдиву правду. Відкрийте-но течку, яка носила колись вироки смерті. Я понюхаю й знатиму, яка то правда.

— Чого це ви торочите про смерть? Що ви про неї знаєте, засранцю? Я, десять років перебуваючи в Політбюро, відчував на шиї мотузку, затягувану петлю. Смерть — моя сестра. Щойно на старість випустила мене з обіймів, відійшла недалечко і чекає.

— Болить у мене голова. Учора вночі якусь коротку мить я все розумів. Від початку до кінця. Погляньте в небо. Ніч буде зоряна. Може, почекати, може, повториться те одкровення, той приголомшливий блиск розуміння всього у складній простоті чи в простій складності?

— Я не знаю. Надходить мій кінець світу.

— О, вибачте. Це кінець мого світу насувається.

— Мушу йти. Товариш чекає. Прочитаю йому перший розділ. Генезис його і мій. Присплю його гарним спогадом, поки не відберуть у мене мою правду. Я навчив їх, як це робити? Помиляєтесь.

— Антихрист. Ніщо, просякле нічим, дає зло. Чорт забирай, які хмари! Господь затулив димохід чи, скорше, накрив баняк. Залишає нас сам на сам із ним, ви розумієте?

Не маю часу. Тобто маю небагато часу. До побачення, до побачення, — і побіг розсмиканим, нерівним кроком углиб чорного коридора, де набухані пацієнти співали непристойних пісень.

Пікусь, дещо ошелешений, вичікувально дивився на мене. Надворі сутеніло. З півночі валили потужні, чорнильного кольору хмари, яких не пам’ятали й настаріші люди.

— Ходімо, песику, — я потрусив каністрою, своїм дорожнім саквояжем.

Пікусь гавкнув і рушив у темряву. Але ми не відійшли далеко. Зі скверу Старинкевича обережно висунулося кілька згорблених постатей.

— Руки вгору! — скомандував один із них і штурхонув мене у бік обрізом, себто карабіном з утятим стволом. Я спостеріг, що в інших були гарцерські ножі, приточені до модних плетених ременів, тож підняв руки, в тому числі й праву, обтяжену каністрою.

Ватажок обшукав мої кишені й одразу сконфіскував готівку.

— А де партійний квиток? — запитав грізно.

— Я не належу до партії.

— Не належить до партії, — глузливо повторив ватажок, хотів огріти мене прикладом, але я відхилився, і він зачепив обрізом товариша.

— А ви хто такі, якщо можна дізнатися? — спитав я.

— Ми — міські партизани. Не чули про нас?

— Щось ніби чув. Але, здається, не в Польщі.

— У Польщі, у Польщі. Почуєте ще. Що несете в каністрі?

— Бензин.

— Зараз перевіримо. Пройдіть уперед, туди, до міської вбиральні.

— Але ж вона зачинена ще від десятого з’їзду.

— Це не має значення.

Ми зійшли сходами, заваленими сміттям. Звичайно, двері були забиті дошками, які хтось скрупульозно поламав. Один з партизанів засвітив ліхтарик, інший викрутив герметичний корок у каністрі.

— Бензин. Розчинник, — ствердив понуро.

Тепер ватажок пустив мені в очі струмінь світла.

— Навіщо вам бензин?

— Щоб облити себе і спалитися.

Ошелешений ватажок погасив ліхтарик.

— Ви що, здуріли?

— Ходімо, братове, разом обіллємося. Маю добрі шведські сірники.

Я схопив ватажка за піджак. Він намагався вирватися з моїх рук, але я тримав міцно.

— Рятуйте! — вереснув. — Псих!

— Хлопці, як ваша ласка, дайте каністру. Він досить гладкий, якраз годиться.

Але я почув лише тупіт ніг у кущах. Моя жертва теж кинулася навтьоки. Я не зміг утримати красеня. А ліхтарик, покинутий на сходах, світив просто в чорне небо. Я знайшов каністру, підняв ліхтарик, який може знадобитись. Обдивився кишені. Забрали навіть отой клапоть «Трибуни люду», що його я здобув уранці.

— Усе ти, Пікусю, проґавив, не захищав господаря.

Пес засоромився, з гавкотом кинувся в кущі.

— Дай спокій! Може, вони хотіли, як краще. Може, рачкують, як уміють. Антихрист чи перст Божий, вже й сам не знаю. От ліг би і заснув. Назавжди.

Тоді з темряви виліз Тадзьо Скурка. Цього разу обійшлося без цитати.

— Ну, що, гидото? — спитав я.

— Вони там, у міській каналізації мають криївку, — показав у бік площі Старинкевича. — Звичайні злодюжки. Давайте каністру. Ви стомилися.

— А ти, осле, маєш копію того листа у відділ? Маєш якийсь доказ, що вже не працюєш на них?

— Звичайно.

— То покажи.

Тадзьо закрутився, відганяючи невидимого комара.

— Не соромся. Покажи.

— Таж я не маю.

— Тобто, ти не подав заяви?

— Не подав, — нахабно зізнався він. — Але завтра подам.

— Бачиш, Тадзю, який ти. А я вже хотів повірити тобі.

— Адже сьогодні свято. Відділ кадрів не працює. Завтра відмовлюся, їй-Богу.

— Тобто, ходиш за мною зі службового обов’язку.

— Та ні! Цілком особисто. Як шанувальник вашої прози. Вашого останнього оповідання. Тотальна новела!

Сполохана зграйка якихось лісових птахів пролетіла над нами. Дедалі більше диких тварин горнулося до здичавілих міст.

— Я молодий, — тихо мовив Тадзьо. — Маю багато сили. Ну, і ваш досвід я увібрав. Не зроблю ваших помилок. Куплю стос паперу і завтра поїду до Старогарда. Через рік про мене всі почують. Я завершу вашу справу.

— Ти страшенна почвара. Ох, і щастить мені!

— Я страшенна почвара, — визнав діловито. — І цей мій жереб. Ви були за крок від почварності, але Богові затремтіла рука з жалощів. Решту ви зробили самі. Усе життя приховували свою почварність, удаючи естета. Але я за вас відомщу. За нас обидвох відомщу.

— Дідько його знає. Може, я справді був боягузливим. І зараз боюся, лякаюся дурості, презирства. Моя пихатість лише сприяла цьому.

— А я теж пихатий, — спокійно мовив Тадзьо. — Може, навіть пихатіший од вас. Тому й дозволяю усі ці не надто винахідливі образи. Ваша пихатість назавжди залишиться голодною, а я свою нагодую.

Я посвітив на нього ліхтариком. Стояв з каністрою, сповнений гідності, виструнчений і навіть не мружив очей від світла. Якусь хвилину мені здавалося, не знати чому, що він має рацію. Якусь свою нерозгадану рацію. Навіть Пікусь витріщив на нього свої зелені, фосфоризуючі очі.

Я вже був геть пропащий. Голова нестерпно боліла, наче хтось скрутив мені в’язи. Голова боліла, бо то був найкращий для неї вихід. Десь угорі розчинилося вікно, і молода жінка вихлюпнула щось на хідник. На мить у сірій віконній рамі зачервоніло її довге волосся. Але то не була Надежда, і не мала та молода жінка червоного волосся. Гасова лампа в червоному абажурі світила у вікно червоним, як за давніх часів, коли народжувався цей мій кепський світ.

Я пішов у бік Алей, а вони за мною. На другому боці вулиці починалися садові ділянки, розбиті на місці колишньої стоянки автомобілів. А ту стоянку було збудовано в кінці сімдесятих на величезній плиті, що прикривала тунель Центрального вокзалу. Послабшала автомобільна манія, стоянку ліквідували, і привілейовані громадяни почали звозити на ту бетонну плиту вантажівки землі для садів, узялися розводити фруктові дерева, помідори й капусту. Наскільки добре росла городина на цій пласкій поверхні, вирівнюючи державний дефіцит щодо овочів, настільки ж яблуньки, груші, сливи виявилися хирлявими, не хотіли рости посеред байдужого до них міста. Тобто росли, але неохоче, непереконливо, і жодне з тих дерев не перевищувало півтора метра. Тому власники ділянок, аби сховатися від настирливого ока роззявляк, змушені були безперервно присідати. Звідти й пішла, безперечно, назва Присядьки, якою охрестили цей район.

З боку Старого вокзалу котився зиґзаґами міліційний «газик» з однією сліпою фарою. Пригальмував коло нас. З нього вихилився підхмелений міліціонер.

— Може, вас підкинути? Дорого не візьмемо.

За його плечима хтось безвладно лежав у півтемряві буди, слабо підсвіченої вогником біля контрольного годинника.

— Не маю грошей. Хулігани відібрали.

— Не треба швендяти бічними вулицями. Можу підкинути за який-небудь фант.

— Дякую. Мені недалеко. Йду розважатися до палацу.

Міліціонер відразу споважнів. Оглянув мене з голови до п’ят. Але тут з-поза його спини визирнуло бліде, непритомне лице Жоржа.

— Хапайте його! — прохрипів Жорж. — Він хоче підпалити місто. Це Антихрист.

Міліціонер обійняв Жоржа й почав Запихати в середину «газика».

— Спокійно, полковнику. Не піднімайте, будь ласка, голови, бо вам знову стане погано.

— Лайдаки! Я завтра згною вас! Струнко! Рукі по швах!

Тепер водій машини, що досі мовчав, обернувся і втелющив полковника кулаком по лобі.

— Ти диви, курва мама, який поліглот! — сказав і завів мотор.

Наш міліціонер запобігливо всміхнувся, прикладаючи два пальці до дашка.

— Догодив собі. Ну, але ж нині свято. Кожний має право, ні?

— У нас кожний має право на чарку, — погодився я.

— Завдяки цьому можна жити.

— Завдяки цьому можна жити аж до смерті.

«Газик» від’їхав, повернувши в бік Мокотова. Деякий час ми мовчали. Нарешті озвався замислений Тадзьо зі Старогарду:

— Бачили, як знущаються над людиною? Ціле міністерство труситься перед ним.

— Сьогодні вони знущаються, завтра він знущатиметься.

— Йому вже давно мали присвоїти генерала, але любить випити і трохи повидурюватись. Митецька натура.

— Так, забагато митців.

— Ну, бо митці все це вигадали. Ви знаєте віршик Сталіна про весну?

Ми перейшли на другий бік широкої, порожньої вулиці. Мілким водостоком бігла запінена вода з тріснутої десь там труби. Пікусь зацікавився поламаною огорожею, принюхувався до заржавілих стовпчиків і раз по раз підносив лапу.

— Я знав той віршик напам’ять, але вже забув, — мовив Тадзьо, перекладаючи каністру з однієї руки в другу.

— Бо почав учити мою прозу.

— А хоч би й так! Курйозно, але у вас трапляються подібні метафори в описах природи.

Я не розпочав дискусії. На садових ділянках було темно. Між карликовими деревами стояли малесенькі альтанки, наглухо зачинені. Але десь у глибині миготів якийсь вогник. Коли ми підійшли ближче, виявилося, що на одній з ділянок горить багаття, навколо нього сидять якісь зіщулені постаті. Лише тут ми відчули холодний вечірній вітер. Він летів з північного заходу, несучи на спині велетенське стовпище зловісних хмар.

Зараз, зараз. Адже колись я мав дитинство, юність. Дитинство і юність на іншій планеті. Що сталося з тією планетою, подібною до Землі, по якій я ходжу, і водночас такою неподібною? Якщо зробити зусилля, то можна пригадати, як уже пригадував я невідомо навіщо протягом стількох безсонних ночей. Гасова лампа, багаття з їдким димом, що розповзався навколишніми луками, вітер, що гнав страшні хмари по небу, нікому ще не знаному. Нічний жах перед життям, яке чекає десь за лісами, за морями, повільне містечко, що існуватиме вічно — до найближчої війни, дідова молитва, в’язанка грізних і прекрасних заклять, складених із патетичних незрозумілостей, потяг, що гуде о тій самій порі щоденно, кохання, до дівчини з іще якоїсь планети, бо дівчата тоді походили з інших, таємничих планет, звірина, нестерпна туга за жіночим тілом, в якому сидів диявол і ангел білокрилий, туга за майбутнім, незвичайним життям, якісь бентежні настрої під час блукань у лісі, незабутні пахощі левкоїв і якихось диких рослин, якісь бурі, котрі щоліта провіщали кінець світу, якісь смутки, якісь раптові надії та радощі, якісь потрясіння з приводу магічної ясноволосої місяцевої голови з фальшивими рисами добродушного демона. Де ця моя планета, щільно вкрита атмосферою дрібних передчуттів, малих радостей, крихких надій? Може, летить, як голуб, серед чужих і далеких галактик?

Навіщо я стільки років мучився? Бо я мучився не тільки болями життя, але й його радощами. Бо я мучився, дивлячись на нестерпно гарний схід сонця і розпачливо кохаючи жадану жінку. Мучився, вириваючи із рук долі мінливий успіх і промовляючи до Бога вдячну молитву. Мучився навіть у снах, коли відривався від землі і линув до далеких островів обітованого раю. Але разом зі мною мучилися всі інші люди, за винятком тих, які не мучилися. І в тому стражданні найдошкульнішою була мука усвідомлення, що все це банальне, давно вже відкрите і пережите вмерлими поколіннями, серійне і повторюване, як у генетичному штампі. Що Всесвіт до краю наповнився зойками, схожими один на одного, як дві ноти, що ті окремі зойки утворили єдиний великий зойк, котрий нагадує вищання дебатуючих горобців, і зробився той зойк міжзоряним шумом, незримим стогоном старіючого космосу.

— Гей! — озвався хтось із-за огорожі.

— Гей! — відповів я.

— Чому ти спізнився?

— Я спізнився?

— Бачиш, забув. Хтось є з тобою?

— Молодий поет і пес.

— То заходьте. Чекаємо.

Ми перелізли через діряву загорожу. За метровою сливою стояла Людина в старому плащі і в капелюсі з перами. Одягнена так, як ходили дівчата двадцять років тому.

— Печемо власну картоплю з городу, ворожимо на вуглях і згадуємо Казя. Бо сьогодні річниця нашого шлюбу.

— Твого з Казьом?

— Мого з Казьом. Не пам’ятаєш?

Я пам’ятав, що Казьо помер багато років тому. Вона взяла мене за руку, повела до вогнища. Ми йшли алейкою, вузькою, наче кладка, поміж городами завбільшки з клітку для птиці. Від Палацу культури линув фіолетовий, ніби від блискавки, що завмерла навіки, блиск військових прожекторів. Йшли повз кущики порічки, плантаційки малини, могилки грядок із цвітною капустою, морквою, часником. Повз деревця, на яких не помістився б навіть голуб, але вони родили здрібнілі плоди, кожне підперте гілкою чи засохлим бадиллям. Ми увійшли в тепле коло багаття, з якого вітер відривав іскри і ніс їх у дедалі щільнішу темряву.

— Власне кажучи, я кваплюся, котра година?

— Рання. Скоро сьома. Дивися, впізнаєш?

Довкола вогнища сиділо кільканадцять жінок. І здалося мені, що це сон, що я уві сні підбиваю грішний підсумок сумління. Бо все це були жінки, яких я колись кохав і з якими, сором казати, жив. Одних кохав драматично й напружено, інших — бо так вийшло і не годилось інакше, а ще інших — наївно, з острахом і ощадливо, ніби вживаючи якийсь підступний еліксир. Жив із ними всіма теж по-різному, по всій країні і в деяких куточках Європи, часом успішно, частіше ганебно, або й донині сам не знаю як.

Я дивився на них із побожним страхом. Усі вони вдови, розлучені, старі панни з бурхливим минулим. Слава Богу, що жодна не знає про іншу всієї правди, тож, може, якось уникну викриття і лінчування. Але що вже лінчувати після стількох років, яких, можливо, й не було зовсім.

Ледь помітно вклоняюся, щоб не привертати до себе уваги.

— Сідай, — каже Уля, в якої колись були перса без сосків, гарний бюст, позначений індивідуальністю.

Украй схвильований, я всівся на холодному камені. Пікусь вивалив язик за моїми плечима, з цікавістю роззираючись. А Тадзьо зі Старогарда вже правив Малгосі примітивні компліменти, які вона слухала з захопленням.

— Ось, це твоя порція, — сказала Рена, з якою колись пішло кепсько, і подала мені скляночку, наповнену по вінця. — Чекала тебе, аж вихолола.

— Ну, то за Казика, — салютує своїм звичаєм Люцина.

— І за тебе, — додаю.

Я не повинен пити, але вип’ю. Вони вже під мухою. Кілька порожніх пляшок поневіряється під кущами. Боже, зроби так, аби вони не поверталися до минулого, аби не чіпали тих меандрів алюзій, тих феєрверків невідповідних любовних зустрічей. Палац культури, ніби набряклий член, непристойно світив у низьке захмарене небо. Над Віслою бризнула перша пробна ракета.

— Я бачила тебе недавно на вулиці, — сказала Лідка, яку колись я тягав по всіляких повітових готелях.

— Так, іноді я ходжу по вулицях.

З мороку виринає обличчя Касі.

— Чому ти ховаєшся в кутку? Ходи до нас. Дамо тобі гарячу картоплину.

Ця Кася мала такий апетит, що замалим не загнала мене в безсилля.

Завжди їй було мало. Люди, я справді кохав її, бо сентиментальний і підлеглий інстинктам природи. І нічого осудливого немає в цих проблисках моєї засоромленої пам’яті. Просто життя було життям.

— Може, поспіваємо? — пропонує Оля, що мала золоте волосся й чорне хутерко.

Я закрив повіки, аби вже нічого не згадувати.

— Здуріла. Відразу ж Примчить міліція. Сьогодні не можна співати просто так.

На щастя, вітер дедалі частіше зазирає до цього міні-саду. Шелестить деревами так, наче вони справжні, відриває листочки й несе їх у бік тьмяно освітленого вокзалу.

— Маєш якусь дівчину? — спитала Рися, про яку краще не згадувати.

— Дай спокій! — відповів я. — Надходить страшна ніч.

Вона схилилася й поцілувала мене коло вуха.

— Я дуже тебе кохала.

— І я тебе.

— Ти це сказав якось так банально.

З неприємної ситуації мене порятував Тадзьо. П’є на брудершафт із Люциною. Вони цілуються стримано, але я вже нічому не вірю.

— Ти якось мені снився, — крикнула з того боку вогнища Кася.

— Ого, і в якій ситуації? — запитує котрась.

— А не скажу, вгадайте.

— Дівчата, за ваше здоров’я! — підняв я недопиту склянку.

— Він хитрує. Долийте йому, баби.

— Справді, єдиний наш мужчина.

— А я? — втручається знахабнілий Тадзьо.

— Ти ще молодий. Сиди тихо.

— Я молодий? Я вам зараз покажу!

З темряви вийшла Ганя, яка через мене хотіла покінчити з собою. Така ж таємнича та істерична, як і тоді.

— Гей, — вітається зі мною.

— Гей.

— Здається, ти зробив кар’єру. Люди по закладах шепочуться про тебе під час перерви на сніданок.

— Може, плутають мене з кимось іншим.

— Ти завше вдавав скромного.

— Дай спокій.

— Боїшся спогадів. Ну, знайди в собі сміливість сказати: геть, стара бабо.

— Чудово виглядаєш, слово честі.

— Ти завше був свинею, але я люблю тебе.

Мені стало жарко, забракло повітря, хоч вітер приносив тонни життєдайного озону.

— Може, зіграємо на нього? — трохи заголосно пропонує Кася.

Я свердлив поглядом темінь, аби переконатися, що нас ніхто не підслуховує. Але місто дрімало, святково підпиле. Коли стихав вітер, од Вісли долітав слабенький, анемічний голос оркестрів, які з естрад розважали волоцюг і лунатиків. З вежі палацу раптом відламався шмат пісковика, який обірвав гірлянду електричних лампочок. Це був знак, що змінюється погода.

Котрась із моїх колишніх дівчат кинула картоплиною. Перекидаю з долоні на долоню недопечену бульбу з ракоподібними наростами. Вітчизняна. Моїм дівчатам несолодко ведеться.

— То як? Зіграємо на цього єдиного мужчину?

— Але в що?

— Шкода зусиль.

— Може, у пляшечку?

— Я відмовляюся.

— А я беру його без пляшки.

— Дулі з маком. Чому ти?

— Ну, то граймо.

— Тадзю, знайди пляшку.

— Навіть не подумаю. На мене теж можна грати. Маю свої роки.

— Не сміши мене.

— Де ж та пляшка?

— Почекайте, треба спитати в нього. Може, він сам вибере котрусь із нас.

— Він не вибере. Несміливий. Нерішучий.

— А звідки ти так добре його знаєш?

— Мені розказувала подруга.

— Не дурійте, Люцина плаче.

— Не плаче, просто їй попіл в око попав.

— Ну, то що, граємо? Боже, як нудно!

— У мене теж був тяжкий день.

— Дедалі тяжче жити.

— Зранку я подивилася в дзеркало.

— Краще не дивитися.

— Ох, де наші хлопці!

— Це вже минуло, пропало.

— Чому? Я почуваюся молодою.

— А Геня має тридцятирічного.

— Я вже не маю сили.

— Перестаньте. Досить цих нарікань. Вип’ємо, дівчата.

— За нашу молодість.

— Але ж ми молоді.

— Чого, дурна, ревеш?

— А ти чого гарчиш?

— У мене туш потекла на віях.

— А в мене все потекло.

— То граємо на нього?

— Протестую. Чого це ми, баби, повинні грати на приблуду? Проминув нас і йшов далі. Дурна Люцина побігла за ним.

— Казик його любив.

— Я його теж любила.

— Дивно, але я теж.

— Неможливо, що ви говорите?

— Може, скажеш, що ти ні? Усе місто пліткувало.

— Він добра штучка!

— Так, добрий свинтус.

— З однією кінчав, з іншою починав.

— З двома відразу романи крутив. Що вже я, дурна, наплакалася!

— Знаєте що, дамо йому по шиї!

— За нашу і вашу кривду.

Декілька з них уже нетвердо підвелися на ноги. Рена виламувала гілку з усохлої яблуні.

— За яку кривду? — спитав я, встаючи з каменя. — Дівчата, я ж старався. Хотів кохати вас, як ніхто на світі. Може, коли б не ви, нині я був би Шекспіром. Так, це правда. Заради вас я змарнував півжиття.

— Безсоромний.

— Ще й докоряє нам.

— Ну, це вже занадто.

— Хай котиться до дідька.

Я витягнув з багаття головешку, наче смолоскип. Трохи для ефекту, трохи для самозахисту. Вітер шарпав убогим пломінчиком, наче шматком єдвабу.

— Мої кохані, найдорожчі. Перед нами ще ціла ніч. Пригадайте собі ті весни, літа, осені, навіть зими. Світанки, полудні й вечори. Шовкові постелі, лісові мохи й кухонні закапелки. Зважте все по-справедливості й щойно тоді винесіть вирок самосуду.

— Я ж його майже не знаю, — озвалася через хвилину Рена.

— А я знала його тільки з обличчя, — додала Рися.

— Більше диму, ніж вогню.

— Випиймо за нас, дівчат.

— Аби до весни.

— Аби до Нового року.

— Аби до завтра.

Я спокійно відклав убік обвуглену гілку. Обережно, крок за кроком, відійшов за низьку грушу. І, немов шукаючи в лісі грибів, пригнувшись до землі, помчав на другий бік городів. А коли кущі й деревця вже сховали вогнище і промерзлих моїх дівчат, я випрямився. Був вільний.

— Гей, — мовив хтось зовсім тихо.

— Гей!

Вона підійшла до мене, смаглява в сутінках, прегарна в сутінках, юна в сутінках. Взяла моє обличчя в долоні, немов хотіла роздивитися у світлі несподіваного місяця, що визирнув з-поміж роздертих хмар.

— Я тебе дотепер кохаю, — прошепотіла.

— А хто ти?

— Твоя давня дівчина.

Я намагався розпізнати її за голосом, проте вона говорила пошепки. А шепіт — це тільки відлуння голосу.

— І я тебе кохаю.

— Часом ти згадуєш мене серед інших і не знаєш, що це я.

Поцілувала мене в уста молодими вустами.

— Знаєш, я йду звідсіля.

— Я знала, що підеш.

— Іду на другий берег.

— Що ти кажеш? Що сталося?

— Виникла така необхідність.

— Що це означає?

— Що скінчилися жарти. Мої жарти.

— Ти мені недобре снився. Ніс до мене малу дитину. Не твою й не мою.

— Я буду тебе завжди пам’ятати.

— Ти ж не знаєш, хто я.

— Буду пам’ятати тебе молодою, таємничою, у літніх присмерках, як слов’янська мадонна. Хочеш?

— Добре, пам’ятай мене такою.

— І ти мене добре згадуй.

— Завжди буду згадувати.

— Якщо я дав тобі бодай щось.

— І якщо я могла тобі щось дати.

Ми поцілувалися довго і сердечно, як двійко скривджених. Вітер уже носився садом в осінньому шаленстві, зривав дахи з альтанок, перевертав залишки огорожі, штучним голосом завивав у щілинах алейок.

— Гей, — сказала вона.

— Гей.

І вже її не було. Я хвильку постояв, збираючись із думками. Голова ніби набубнявіла і спухла після тієї скляночки дамського пійла. Я рушив на північ, перетинаючи ущелину з карликових садів.

Це неправда. Увесь час я пам’ятаю про Надію. На цьому звалищі кохань або коханнячок перед моїми очима маячить статуя Надєжди. З розвіяним червоним волоссям, з простягнутою до мене рукою, з розтуленими для крику вустами. Страшенно жаль мені чогось. Що це? Що трапилося в останні години перед останньою ніччю?

Нічого не трапилося. Маю багато свідків, з наукою біологією включно, що нічого не могло трапитись. Випадково я зустрів дівчину, якої взагалі міг не зустріти. Дівчину з червоним волоссям, нібито від дідуся, дівчину в тілі, білошкіру, з повними, широкими губами, з одним оком блідо-зеленим, а другим небесно-фіалковим, зі спорадичною зизоокістю, вагою близько п’ятдесяти восьми кілограмів. П’ятдесят вісім кілограмів води з домішками вапна, фосфору, заліза, а також незначної кількості інших мінералів. П’ятдесят вісім кілограмів води і дрібка елементів з таблиці її земляка Менделєєва. Десять відер води, оживлених великою еволюцією або нашим закутнім Богом. Нічого не трапилося. Випадково ми спарувалися, спонукувані тваринним інстинктом, на відлюдних руїнах, на сплюгавлених пияками сходах. Я ввів у її дітородний орган свій дітородний орган, вона повисла на закляклих ногах у міліметрі над обгорілим паркетом, ритмічно совгаючи безвладними ступнями крихкі уламки тиньку, що лежав на підлозі. З-під її спини сипалося вапно, в тілі її відбувалася швидка хімічно-електрична реакція, навколо її тіла виникало своєрідне магнітне поле, яке взаємодіяло зі сферою моїх біострумів. Потім настало, умовне розслаблення нервових систем, і нічого не трапилось, нічого не трапилось.

Власними стежками ми розійшлися по джунглях, які всихають і пустішають напередодні знищення. Можливо, вже ніколи не зустрінемося, і наші незустрічі не значать так само нічого, як і наші поодинокі чи багаторазові злягання. Нічого не трапилось. Слава Богу, що нічого не трапилось. Втім, це неправда. Щось усе-таки трапилось. Вона йшла до мене повз мільйон випадковостей, поминувши мільйони альтернатив, і я йшов до неї подібним чином. Безліч зірок засвітилося й погасло за той час, поки ми йшли назустріч одне одному. Безліч малих усесвітів народилося і сконало, поки ми зустрілися в будинку, призначеному для знесення, де лежить паралізований ветеран великої війни або воєн наступних, які ритмічно потрясають нашою малесенькою кулею. Доброго нічого не трапилось.

Трапилось фатальне. В останню хвилину. Може, скочити до мишачої нірки на цьому великому цвинтарі? Звити кубельце, в якому вже ніщо не вродиться? Ох, Надіє, моя Надіє.

— Гей, — почув я перед собою. — Ви не загубили банку?

Тадзьо і Пікусь стояли на болотистій, розгрузлій дорозі біля парканів, що оточували початі й занедбані будови. Колись тут повинен був вирости район висотних будинків. Декотрі не доросли до кінця, інші померли в зародку.

— Ну, і що? — спитав я самого себе.

— Закохалася в мене.

— Хто?

— Люцина. Не поїду до Старогарда, бо завтра маю з нею зустрітися.

— Тадзю, ти страшенний йолоп.

— Прошу вас рахуватися зі словами. Ще побачимо, хто йолоп. Я мав трьох жінок, усі секретарі. Я розігнав половину партії у Старогарді.

— Може, вже розійдемося? Чи мусиш за мною ходити?

— Мушу. Збираю матеріал для великого репортажу про ваш останній шлях. Зроблю вас безсмертним.

Я обійшов його зліва по кладці з прогнилих дощок. Ніколи добре не знав я цього району, але був упевнений, що вийду. Роками тут увечері не засвічувались ліхтарі з багатьох причин, а передусім з ощадливості.

— Якщо ви маєте якісь нотатки, розпочату прозу або цікаві листи, то лишіть їх мені, — добалакував ззаду Тадзьо Скурко. Пікусь вирвався уперед, уміло ведучи мене бездоріжжям. Я змушений був присвічувати собі ліхтариком.

Нарешті я побачив людей, що сиділи на бетонних трубах. Деякі з них тримали переносні вівтарики й церковні корогви. Кілька дівчат, одягнутих у біле, затуляли долонями вогники старовинних воскових свічок. Біля них стояли ноші з гіпсовою фігурою святого. Усі мугикали сонними голосами повільну релігійну пісню.

— Згасити світло! Не сліпити! — почув я напрочуд знайомий голос.

Пікусь приязно замахав хвостом, а я сховав до кишені трофейний ліхтарик.

— Кого я бачу? — виринув із темряви Колька Нахалов з підбитим оком. — Що ви тут робите, мушкетери?

— Повертаємося з вечірки. Може, підеш туди? Дівчатка чекають на садових ділянках.

— Та ні, не можу. Вночі вирушаю до Ченстохови з прочанами.

— Ти що, Колька, перехрестився? Коли? Може, тебе брати Шмідти навернули?

— Та ні, я атеїст. Зустрів друзяку з молодіжної організації. Нині він за ксьондза. Веде прочан і має колективний паспорт. Я приєднався, бо в Ченстохові зноситимуть металургійний завод імені Берута. Тепер у нас великий попит на металургійні заводи. Потрібен тобі конвертор?

З мороку увесь час хтось нишком виходив і, назвавшися ксьондзові, приєднувався до очікуючих прочан.

— Зютек, можна тебе на хвильку? — покликав Колька.

Молодий священик із требником, священик із прозорими очима, які, хоч і не дивляться, але бачать усе до дрібниць, священик нової формації неспішно підійшов до нас.

— Познайомтеся. Товариство йде з вечірки, але невинної. Може, благословиш їх, бо блукають серед ночі, мов грішні душі.

— Колька, я беру тебе при умові, що поводитимешся пристойно. У мене забагато людей, і можуть бути неприємності.

Ми обмінялися поклонами. Ксьондз мимохідь, але уважно придивився до Тадзя.

— Може, по чарці? — запропонував Колька, вказуючи пальцем на свою куртку, здуту на грудях. Напевно, поцупив пляшку з ЦК.

— Пізніше. В дорозі. Попереджую тебе, Колька. Віруючі дивляться, — суворо мовив молодий панотець.

— Ну, то бажаємо щасливої подорожі, — сказав я.

— Вам також, — відповів Колька, а ксьондз уклонився з гідністю.

Ми проминули збірний пункт для прочан і рушили в бік Свєнтокшиської. Обіч височів здоровенний білий стовп Палацу культури.

— Я звідкілясь знаю того ксьондза, — мовив Тадзьо. — Мої батьки були релігійні. А я не дуже. Часом вірю, часом не вірю. А той, що роздягнувся на з’їзді, здається, хотів поєднати марксизм і релігію.

Звідкись із безкраїх просторів налетів вихор, замалим не поваливши нас. Мене пройняв раптовий холод. Може, в мене гарячка? Можливо, що й гарячка. Мені однаково.

Проминули Свєнтокшиську. Десь на чорних пагорбах міста грав оркестр. Гучномовці замовкли, тільки вітер висвистував усередині їхніх мертвих заґратованих бебехів. Ви зауважили, яке велике коло роблю я довкруг цього вибіленого прожекторами палацу, що облущується з кам’яних плит, наче велетенська риба? Як я не спускаю його з очей, як пильную його і водночас тримаюся від нього на відстані? Я давно передчував, що то моя гробниця.

Ось і будинок Яна. Допотопна кам’яниця, але здоровіша від отих сучасних. У вікнах — мертвий привид мого палацу. Будинок дрімає. Усі будинки цієї пори дрімають. Люди також дрімають. Окрім тих, яким не можна, які змушені веселитися і святкувати.

— Почекайте мене хвилинку, — звернувся я до свого почту.

— Але ж зимно. Ще катар схоплю, — мовив Тадзьо. — А я домовився з Люциною про здибанку. Знаєте, вона діє на мене. Шикарна жінка, хоч я назагал маю нехіть до вдів.

— Сховайтеся на сходовій клітці! — наказав я.

Але на сходах нас затримує пенсіонер з підрозділу будинкової самооборони.

— До пана Яна, — кажу.

— Того, що на другому поверсі?

— Так. Ви вгадали.

— Усі?

— Ні, вони почекають.

— Але просимо поводитись тихо. Там часто галасують. Приходять якісь люди, ніби порядні, а потім крики і співи.

— Я тільки на хвилинку.

— Пам’ятайте, що о дев’ятій ми барикадуємо браму.

Я підіймаюся на Другий поверх. Усюди тхне сечею, хоч будинок охороняється підрозділом самооборони. Дзвоню в знайомі двері, в які дзвонив стільки разів за життя.

Відчиняє листоноша у службовому кашкеті на голові.

— Відкрито, — каже. — Чи, може, ви родич?

— Приятель, — відповідаю.

Листоноша завів мене до Янового кабінету. Стіна над письмовим столом обвішана фотографіями та поштівками. Фотографії друзів і дівчат з різних поколінь, які любили Яна, або яких Ян колись любив на довгому шляху. На поштівках краєвиди незвичайних міст і незвичайних куточків світу, в яких побували його друзі або він сам. Старі чудернацькі квитанції, рахунки, застарілі листи з відомих закладів, від славнозвісних людей. Великий архів людини, що п’ялася до світової еліти, але так нічого й не досягла. Посеред кімнати шипів електричний зволожувач повітря, бо Ян страждав від астми.

— Знаєте, маю клопіт, — озвався листоноша. — Приніс йому пенсію, а приношу я навмисне під вечір, бо ж маестро зазвичай спить до обіду. Ну, і треба ж такому статися, що маестро, певно, захворів. Замкнувся у ванні й не виходить. Стукаю, грюкаю, вмовляю. Нуль уваги.

— Може, дасте мені?

Листоноша придивлявся до мене, сумніваючись.

— А ви хто?

— Приятель. Близький. Не бачили мене тут?

— Може, бачив. Але це велика пенсія, для заслужених. Понад мільйон злотих.

Помічаю телевізор, увімкнутий під вікном. Великий кольоровий телевізор, що його прислали Янові приятелі з Заходу, коли ще з Заходу було що присилати. На екрані в усій кольоровій гамі знову президія з’їзду і знову діти. Тепер діти нічні, а зранку були діти ранкові. Нічні діти обв’язують шиї сановників червоними галстуками, хоч сановники вже обв’язані ранковими дітьми. Кожен член президії бере свою дитину на руки і цілує в губи. А деякі з дітей — то вже грудасті дівчата. Найжагучіше бабенятко дістав секретар-гість. У нього вже каламутні очі, бо хильнув трохи під час перерви, до того ж він скривив нудотну гримасу, але мусить цілувати в губи нашу дитинку з непоганими цицями. Зображення йде безгучно. Хтось вимкнув звук, бо всюди вимикають звук під час таких передач.

— Може, показати вам паспорт? — питаю я занепокоєного листоношу, який з радістю позбувся би клопітної готівки.

— А ви розпишетеся його прізвищем?

— Звичайно. Я вже не раз розписувався.

Листоноша перевіряє мій паспорт, зиркаючи на каністру. Каністра, не знати чому, розвіює сумніви.

— Розпишіться, — каже чоловік, зітхнувши.

Потім відраховує мільйон двісті тисяч злотих новими банкнотами, щедро наслинюючи пальці.

— Шкода людини, — бубонить він до себе. — Раніше це був порядний дім. Але як утекла жінка, ота акторка, то почали тут всілякі збиратися. Кажуть, нібито митці. Я знаю митців. Мій шваґер порцеляну клеїть. Поки тверезий, ви не знайдете більшого митця, але як дорветься до горіляки, то кінець світу. Порахуйте, коли ваша ласка, пане.

Я вдаю, що швидко рахую. На письмовому столі в друкарській машинці закладений аркуш з кількома рядками літер. Бачу ще усілякі розпочаті рукописи, незакінчені малюнки, навіть нотний папір. Бо Ян займається багатьма мистецтвами. Точнісінько, як Леонардо да Вінчі. У малих країнах великі митці різнобічні. Чим менша країна, тим більша різнобічність.

— Порядок, — каже він, і одну тисячку я впихаю в його тверду ревматичну руку поштового функціонера.

— Красно дякую, — відповідає з полегкістю, бо відчув у мені пана, а такий не зазіхне на чужі гроші. — Бажаю доброї ночі.

Листоноша виходить, а я зачиняю двері на ключ. Скільки ж то днів і ночей провів я в цьому домі, який бував то заможним, багатим, з коньяками, лососями, дичиною, то нужденним, з останньою копійчиною, запеченою корейкою і вареними бобами! Тепер ця кімната стоїть переді мною оголена, зганьблена. Можу зазирнути в рукописи, можу відкрити шухляди письмового столу, можу сховати в кишеню гроші.

Ян був нашим старцем Зосимою. Бо, власне, ніхто не знав його молодим. Може, він узагалі не мав молодості. Може, одразу з’явився на землі сивеньким, сухим, літнім добродієм з величезним чолом, на якому з успіхом можна розмістити добрячу новелу або романтичний сільський пейзаж. До Яна приходили за моральною підтримкою, чаркою горілки або компліментом. Ніхто ніколи нічого не приносив до Яна, усі завжди щось від нього виносили.

Я підходжу до дверей ванної, делікатно стукаю.

— Я не, це я.

Тиша, навіть вода не стогнала в трубах.

— Яне, я прийшов попрощатися.

Ванна немов лежала в руїнах. Тільки ззаду за вікном завивав, зойкав і тупотів вихор.

Натискаю на клямку. Двері зсередини не зачинені. Розхиляються з легким скрипінням. На краєчку ванни мигоче вогник свічки, вигорілої майже до кінця. Великі стеаринові бурульки звисають аж до підлоги. Мабуть, лампочка перегоріла в цьому домі, де геть усе руйнується.

Стаю на якесь шмаття, розкидане по підлозі. Щойно тепер бачу, що Ян лежить у ванні. На собі має тільки сорочку, задерту так, що з-під неї видно жалюгідну голизну старої людини. Безвладні руки торкаються підібганих ніг, що облиті якоюсь рідиною, може, ліками, а, може, й рештками якогось лікеру.

І Ян дивиться на мене з-під примружених повік. Дивиться, але не реагує. Не тішиться, не соромиться, не журиться.

— Як ся маєш, Яне. Відпочиваєш? — питаю, щоб хоч якось зробити природнішою цю неприродну ситуацію.

Він мовчить, але виразно дивиться крізь оті косі шпаринки просто в очі.

Я схиляюся над ним.

— Зле почуваєшся?

Він злегка заперечує головою. Тож я сідаю на краєчку ванни поруч зі свічкою, яка вже тільки коптить.

— Може, тобі чимось допомогти?

Ян нерухомо дивиться на мене. Щоки й підборіддя вкриті білим, убогим заростом. Вогник у газовій колонці перекривлює пломінчик свічки. Змагаються кожен по-своєму.

— Знаєш, Яне, я вирішив зробити щось страшне.

Він почав рухати спеченими губами. Щойно тепер я помітив, що стіна ванни за ним обляпана блювотинням. Якоюсь жахливою речовиною зі шлунка, годованого виключно алкоголем.

Прислухаюся до його шепоту і чую:

— Ми заблукали у великому лісі нікчемності народів та окремих людей.

— Ясю, чому ти вбиваєш себе так жорстоко, протягом років?

— А ти?

— Я спокушаю долю час від часу. Коли настає найгірша година.

— Земля, тотальний розпад. Невпинна вічна агонія. Розтягнена в часі смерть. Планета смерті.

— Яне, всі ми вийшли з тебе. Ти годував нас, зігрівав, навчав цілими століттями. Що трапилось?

Стільки років я боявся Яна. Кожний свій вчинок, перш ніж його здійснити, я подумки давав йому на схвалення. Скільки разів, сказавши «так», я думав про Яна, скільки разів, сказавши «ні», я бачив перед собою його обличчя. А тепер я вже не мусив боятися. Він лежав переді мною голий, сплюгавлений, позбавлений людських рис. Навіть без отієї найсумнішої гідності, гідності вмирання.

— Ясю, я хочу вирватися в останній політ, аби впасти у льодовиту прірву. Бачиш оту каністру? Це бензин. Піду до Палацу культури, бо я вже наважився, і там з болем закінчу життя. Я, представник дурних і розумних, хитрих і наївних, шахраїв і святих. Скажи, чи варто? Чи не шкода мого нужденного життя задля прекрасних ідей?

Ян намагався ковтнути слину. Я підняв йому голову з отим срібним волоссям, що злиплося, мов мишача шерсть.

— Історія, — прошепотів він, — історія зблизька є огидною, дурною. Щойно з відстані постає трагедійною, прекрасною і величною.

— Що мені робити, Янку?

Він насилу підняв повіки, але я й так бачив лише шпаринки червоних і хворих очних яблук. Вдивлявся настирливо, ніби перемагав страшенний біль. Колись він теж був пихатий. Пихатіший від усіх нас. Людські недобитки в моїй країні усе ще чекають його слова.

— Хтось повинен перервати летаргію, Яне. Диким зойком розбудити сплячих.

Він намагався хитнути головою. У сусідів спускали воду. Маленький водоспад стікав трубами коло самої скроні цього старця, який ніколи не був старцем, хоч ніхто не знав його молодим.

Сам собі дивуючись, я підношу його мокру, брудну руку з жахливо довгими пальцями. Цілую еластичну шкіру долоні. Рука, відпущена мною, спадає по стіні ванни, аж знаходить своє місце на задертій сорочці, коло пахвини, зарослої зеленавим волоссям.

— До побачення, Яне. Молися, якщо зможеш, якщо тобі проясняться думки, якщо добрий ангел прийде до тебе вдосвіта зі злою вісткою.

Я причинив двері ванної, залишив широку щілину: хай він бачить свою кімнату, свою камеру засудженого, і хай ті, що, можливо, прийдуть, відшукають нашого старця Зосиму.

Хочу ще раз роздивитися і назавжди запам’ятати малий всесвіт Яна. Його книжки всіма мовами, книжки, які ніхто не читав, фотокадри з фільмів, що потерпіли невдачі в кінотеатрах п’яти континентів, полотна живопису, донині не виставлені на громадський огляд. Порожні стіни в очікуванні лаврів, яких ніхто не послав з неба.

Раптом задзвонив телефон, і це було дивно, бо я не пригадував, щоб він був у цій хаті. Але таки стояв поруч із телевізором, на підвіконнику і заклично стрекотав.

Я підняв трубку.

— Алло?

— Це номер 8713? — спитав хтось не найкращою польською.

— Так, — поглянув я на картку, прикріплену до апарату. Відповідає.

— Можу я розмовляти з господарем?

— На жаль, він тяжко захворів.

— А ви хто?

— Я його приятель.

— Ага, розумію. Це говорить Крулік, старший публіцист із Ассошіейтед Пресс. Хотів запитати, що нині чутно у Варшаві?

— Нічого цікавого. Малі святкові заворушення.

— Ага, розумію. Це так, як і в нас. Малі щоденні заворушення. Дякую. До побачення вам.

— На добраніч.

Він повісив трубку. Треба було поспішати. Головуючий на з’їзді зачитував привітальні телеграми, які йому подавали з великого стосу. Скоро відспівають «Інтернаціонал» і поїдуть на бенкет, фондований ощадливістю нашої партії.

Але знову задзвонив телефон.

— Алло?

— З яким номером ви розмовляли? — спитав нервовий, агресивний чоловічий голос.

— Бог його знає. Знаю тільки, що з Америкою.

— Це і ми знаємо. Назвіть точний номер, бо відключимо телефон аж до особливого розпорядження.

— Ну, то відключіть і повісьте його собі на Пуцюринському.

— На чому?

— На пуцюрині.

Щось пронизливо задеренчало у мембрані, а я повісив трубку. За вікном без фіранок, за голою шибою, позначеною віспуватими слідами дощових крапель, тихенько лежало зіщулене місто. Якщо б я напружив погляд, то міг би побачити Жолібож і Бєляни, великий простір з убогими, криво збудованими будиночками і здичавілою зеленню. Бо це місто віками будувалося з-під батога, і палив його кожен, хто захотів. А я це місто лиш трохи люблю, не так, як оті зграї лакейських митців, що люблять його міцно, шалено, люблять за гроші, видурювані в сентиментальних мешканців, які змушені любити своє місто, бо більше не мають що любити, і за гроші, видурювані в хитрої партії, що ототожнила себе з містом, державою і Господом.

Десь там, у нічній безодні вмирає Україна, конає Литва, лежить при останньому подиху Білорусія, в далеку мандрівку до Магометового раю відходить Татарія. Десь там, на баговинні, на мочарях малої, мов атом, Землі, вмирають люди і передчасно конають нещасливі народи. Дзвін міжзоряний скликає на Ангела Божого. Серце космосу б’є тривогу.

Сходжу вниз, де коло вхідних дверей мене чекають Тадзьо і Пікусь.

— Закінчується ще одна безконечність. Минає чергова вічність, — цитує замість привітання хлопець у підтоптаному віці зі Старогарда. — Але ж ми геть задубіли! Бачите, що робиться?

Бачу й очам не вірю. З неба летять ріденькі клапті снігу. Після спекотного, задушливого пополудня насувалася коротка нічна зима. Пікусь відганяв ці повільні сніжинки, що нагадували йому веселе собаче Різдво.

Тадзьо конфіденційно підсунувся до мене, несміливо узяв за рукав.

— Я знаю, — злякано прошепотів він, — усе знаю. Ви заміряєтесь на власне життя, бо не мали успіху.

Десь на сусідній вулиці щось завалилося з похоронним гуркотом. Але, на щастя, обійшлося, мабуть, без жертв, бо не було чути людських криків.

— Я за вас помщуся.

Входжу без слова у цегляну загорожу для ящиків зі сміттям, якого ніхто вже не вивозить. Під пірамідою смердючих покидьків знаходжу міцну цеглину.

— Тадзю, можна тебе на хвилинку?

Зацікавлений поет зі Старогарда довірливо входить до цього смердючого крематорію. Я ставлю вбік каністру, притримуючи Тадзя за мокрий комір куртки.

— У чому справа? — намагається він звільнитися.

— Знаєш що, знаєш, — кажу задумливо, — я вирішив насамкінець убити тебе. Можеш кричати скільки завгодно. Ніхто навіть не вигляне з вікна. У мене тут чимала цеглина. Добрий варшавський головолом. Обірвемо науково твоє даремне життя.

— Ви жартуєте. Ви любите вбивати лише в романах.

— Ні, Тадзю, я не жартую. Досить вимислів, досить фікцій. Учинимо нормальний банальний злочин.

— Бачите, я не кричу, не хапаю вас за горло. Ви тільки залякуєте.

— Ні. Дивися, підношу цеглину вгору і зараз розтрощу нею твоє веснянкувате чоло. Побачимо, як це буває в житті, насправді.

Тадзьо без страху дивився на щербату цеглину, яку я тримав над його головою.

— Маю бажання, мені страшенно кортить спокусити долю. Аж мурахи бігають мені по спині. І потім одразу ж зустрінемося, добре? Я буду вас чекати рівно на п’ятдесятому кілометрі понад шпилем Палацу культури, там, де кінчається наша атмосфера, наше мале земне буття. Але ви цього не зробите, бо дві тисячі років тому один молодий арамеєць мовив до своїх жорстоких сучасників: замість приносити в жертву ягнятко, сусіда чи брата свого, принеси в жертву самого себе. У мене міститься сім атомів Антихриста, однак у вас — принаймні сімдесят сім.

— Дивись-но, Тадзю, як легко вбити людину. Через півроку з ініціативи трудящих тебе разом зі сміттям вивезли б до приміського лісу, де ростуть останні гриби-псюрки й останні отруйні трави. Як легко обірвати чуже існування.

— А своє власне?

Він витяг з моєї руки цеглину, зважив її на долоні.

— Заберу собі на пам’ять. Буде моїм талісманом. Шматок смерті. Може, ви зголодніли? Я маю два шматочки цукру.

— Що ти верзеш?

— Я повинен би витерти вам лице. Але не маю хустини.

— То була остання зупинка нашої муки?

— Так. Попереду вівтар для офірування, — і він показав рукою на біліючий в імлі іконостас палацу заввишки аж до неба.

— Чому я не вбив тебе, якщо міг убити?

— У мене в кишенях нема срібняків. Моїм гонораром будуть п’ять сторінок прози, якщо тим часом хтось не вкраде в мене тему. Ви знаєте, як то нині буває. Я зранку працюю в поті чола, проводирюю вам, немов сліпому, спрямовуючи до мети, а в останню хвилину вискочить спритняк, який і перехопить ідею, останню передпосилку, загальну метафору.

— Тадзю, я дарую тобі життя.

— Добре, добре. Уже пора. Не можна запізнюватися.

Швидким кроком ми рушили навпростець до Палацу культури. Я мусив дістати з кишені ліхтарик, аби присвічувати на цьому бездоріжжі. Пікусь делікатно чекав, поки ми з’ясуємо стосунки, і тепер бадьоро гнав переді мною, вибираючи безперечніший шлях. Сніг дедалі густішав.

Тут нас зачепила якась занепокоєна молодиця.

— Панове, не знаєте, де збірний пункт для прочан до Ченстохови?

Голос здався мені знайомим. Я посвітив їй в очі. Побачив велике лице, пооране енергійними зморшками, з розмазаною на всі боки яскравою помадою.

— Недалечко, пані Госю. Треба піти праворуч — туди, де оті незакінчені висотні будівлі.

— А, це ви, — сказала вона, анітрохи не здивувавшись. — Гарна була забава, нічого не скажеш. Той хам оволодів мною. Я збезчещена. За свої власні гроші.

— Але ксьондз, який веде прочан, також виглядає підозріло.

— Це дрібниця. Ксьондз, може, й фальшивий, аби покута була справжньою. Ви маєте якийсь виступ перед палацом?

— Хто вам сказав?

— Уже не пригадую. Бідна моя голова. Стільки неприємностей одразу. А ви знаєте, яка та дорога до Ченстохови? Половина шляху стала пустелею після всіх отих відкритих розробок корисних копалин. Опустили ґрунтові води, зруйнували екологію, повсюди піски і дикі пси. Раніше треба було йти тиждень, а тепер, може, навіть до Нового року мандруватимемо. Я збанкрутувала.

— Помоліться ласкаво і за мою душу.

— Не знаю, чи власну спокутую. Але ж хам, та який здоровий! Ледве вирвалася живою.

Пані Гося пішла не попрощавшись, проклинаючи кухмістра-полковника. Пікусь хотів було гавкнути, але передумав. Тільки вишкірив свої не надто гарні зуби і загарчав у темряву.

Аби спокута була справжньою. Ось і виходить із темряви Палац культури, що, наче місяць, світиться чужим світлом прожекторів. Наближається до нас, бреде крізь летючі хмарини снігопаду. Я вже бачу вмонтовані в аттик над залом з’їздів сталеві стовпи, велику огорожу, яка повинна вберегти делегатів від несподіваного падіння великих пісковикових блоків. А на тій огорожі розіп’ята величезна веселка з кольорових електричних лампочок, яка несе на своїй дузі кривавий напис: «Ми збудували соціалізм».

Я ще можу втекти у мишачу нірку. Ще маю останню хвилину для цього. Сховатися в яку-небудь діру, наприклад, у Старогарді, змінити прізвище, вступити в партію, створити нову сім’ю. Врятувати кілька років для Надєжди, себто Надії. Але якраз тоді її втрачу. Помре у мене на руках або в думках моїх. Надєжда з великими персами, степовий еліксир жіночності, блаженна втіха і розрада, за якими я все життя тужив. Бо щойно зараз я несподівано зрозумів, що означає той таємничий першоелемент жіночності, принесений сонячними вітрами з надр космосу. Усе життя я спав з напівбабами, напівхлопами, пестив білкових роботів, кохав безтілесних біоманекенів. Я хотів би покласти голову на лоно Надії й заснути навіки.

Переді мною цією ж дорогою йшли на вогнище буддійські ченці, один чех, якісь литовці. Перед ними цією палахкою стежкою йшли люди різних рас, з різними мовами й віросповіданнями. Чому самогубство у самоті є жалюгідним діяннячком? Чому привселюдне самогубство в усій обрядовій величі є вознесінням? Чому самотня смерть від власних рук є гріховним запереченням заповідей Божих, а смерть на очах у ближніх є переможним викликом Богові?

Де ви, душі покутні, що безсило супроводжуєте нас у цій земній метушні? Розмовляю з вами від самого ранку, снуючи оповідь, котра лише збільшить число повторень. Повторююся по-невільницьки, бо неволя повторюється щодня. Знудив уже і вас, тому мовчки очікуєте фіналу, коли я ввійду поміж грішні, покутні душі, які нікого не лякають по ночах, яких ніхто з живих не боїться, які нікого з живих ще ніколи не втримали від злочину.

За своє життя я не створив чогось солідного, епічного, об’єктивного, всеохопного, багатозначного і місткого, як, скажімо, Біблія чи Коран. Мій час змушував мене до монотонності, до одноманітного жалісливого бубоніння, до огидних історій, квапливого белькотання, до однобічних звинувачень, до нестерпної бридоти. Змушував мене, безіменного літератора, невідому людину, досконалу посередність занепадницької епохи, посередність із розперезаними амбіціями.

Стій, затримайся. Хіба не шкода отих бодай кількох місяців або блідих осінніх днів, які ще може тобі подарувати доля? Годин, підтримуваних надією, та навіть відсутністю надії, бо відсутність надії — це понурий різновид надії. А, може, станеться щось таке, чого Земля чекає вже мільйони років?

Ось ми і на майдані Урочистостей. Перед нами облуплена колонада залу з’їздів. Довкола неї розставлені прожектори, спрямовані на шерегу вхідних дверей, а, можливо, на оте кам’яне підвищення, яке чекає мене, мов батьківська земля. Бачу дві камери, схожі на кулемети, приготовлені до розстрілу. А посередині кінотабору стоїть Владислав Булат у важкому кожусі. Відклав свій від’їзд до Америки й має рацію. Зніматиме вихід делегатів, але зніме мою смерть. Ті кілька десятків метрів плівки, наповнених людською смертю, зроблять його невмирущим.

Помічаю моїх близьких. Надєжду з патлатим хлопцем, Рися Шмідта, похмурого Цабана, з яким я балакав, коли надворі було ще літо, помічаю також одного жебрака з мого району, чоловіка непевного віку, з лисим черепом, схожою на лопату бородою, з пастушою ґирлиґою у руці. Доцент Едвард Шмідт, ревучи від задоволення, мочиться просто серед натовпу, що останнім часом входить у повсюдний звичай. Усі вони стоять в ажурному півколі роззяв, поміж активом демонстрантів, серед делегацій сонної громадськості, серед метких, наче горобці, дітей. А перед тією публікою виставлено кілька моніторів, що передають репортаж із засідання. У цю мить саме встає президія, за нею зал. Безладними голосами починають співати «Інтернаціонал». Наш секретар сплітає долоню з долонею найвищого секретаря, що керує цілим світом.

Але хто насправді керує цілим світом? Адже я невільник, наш секретар невільник, невільником є і той владар імперії з ледь ображеним виразом на калмицькому обличчі, І нами, й цілим світом керує політичне бюро упирів, первинна організація відьом, чрезвичайка грішно-струхлявілих Сталіна, Дзержинського, Жданова, Берії та всіх інших, що криються у цвинтарному мороці.

Хтось ззаду обіймає мене. То Цабан. Не кажучи ні слова, цілує мене в рамено, як колись цілувалися поляки. Струшує мною, закляклим від холоду, і відступає вбік. Підбігає Надєжда. Починає схлипувати, чіпляючись мого рукава.

— Не треба плакати. Тепер уже навіть не можна, — кажу я.

Зойк «Інтернаціоналу» пробивається понад стінами аж до нас. Це схоже на стогін живцем замурованих людей.

— Я піду з тобою. Може, тобі буде легше, — крізь сльози шепоче Надєжда.

— Ні, лишайся. Хтось мусить лишитися. Забереш Пікуся. Пса-мандрівника. Він уже все про мене знає.

Підходить той молодик, зарослий, наче Іоанн Хреститель.

— Оголіть, будь ласка, передпліччя, — наказує він.

— Але навіщо? Дайте мені тепер спокій.

— Марек замість Галини. Її пополудні заарештували, а його випустили, — шепоче Надєжда.

Поки я намагався протестувати, він підкотив рукав і загнав голку шприца мені під шкіру. Я неголосно крикнув, а він уже прикладався до вколеного місця мокрим тампоном.

— Знеболюючий засіб, — повідомив молодик.

— Це вже другий укол сьогодні.

Вона підносить мою руку. Холодними вустами цілує скалічене місце. Стій, затримайся. Чи не шкода тобі цього мізерного світу? Чи не жаль щоденних життєвих невдач, нещасливих кохань, вічного страху перед невідомим?

— У мені сидять усі покутні душі, — шепоче ззаду Тадзьо. — Ви роззираєтеся, шукаючи їх. Чекаєте їхнього знаку. Це я, це я. Наче скрип підлоги вночі, наче місячний маяк, наче здавлене горло у страшному сні.

На моніторах увесь зал, сплетений ланцюгами долонь, співає пісню, яка колись, замолоду, була прекрасна, а на старість лунає, мов невільничий плач. І наш секретар співає, але якось анемічніше, ніж інші, зупиняється, озирається назад, ковтає слину, нарешті відпускає руку радянського секретаря, цю свою опору, і починає падати навзнак, просто на другий ряд президії, і вже безвладно валиться під стіл з вибалушеними передсмертно очима. Проте ззаду його підхоплює чуйний шеф його особистої охорони, дебелий добродій з обличчям вепра і напрочуд тоненьким шпичастим носом, наче хтось довго витягував цей орган. Ловить секретаря під пахви, підбігають інші, після короткої шарпанини волочать його за куліси. Однак по дорозі міняють рішення, садять його у вільне крісло, і в цю мить зображення залу зникає, а з’являється заставка з двома червоними пташками, одна з яких має білий хвостик.

— Він теж накінець заслаб. Усі слабнуть, — озивається Рисьо Шмідт. — Слухай, старий, аби не було ніяких непорозумінь. Пам’ятаєш, що Едек казав про оту мою підрежимну книжку, з якої я живу і вся опозиція живе? То моя штрафна квитанція, данина, відміряна жорстокій державі, контрибуція, здерта гнобителями з невільника.

Хтось із ошелешених глядачів починає тоненьким голосом скандувати:

— Польска! Польша! Вперьод, до пшоду!

— Пора, — шепоче Цабан.

— Ні, ні, — закриває мене собою моя Надія. Вона розпачливо плаче, а я гладжу її мокре волосся, яке при денному світлі червоне.

Сніг сипле, ніби хоче заспокоїти, знечулити, приспати. Чорне місто дивиться на мене невидющими очима. А проте це моє місто. Воно додавало мені страждань, і я не жалів страждання для нього. Місто невинних грішників, схожих на мене, грішного.

Коли піду з життя безсило,

Благаю вас не допустити,

Аби несли труну із тілом

Ті, кого я не міг терпіти.

Так написав мені перед смертю мій приятель, мій опікун, мій хрещений батько, поет Антоні С. Несли його найближчі, і я теж його ніс. Увірвуся до вас раптово, дещо завчасно, як ви мене приймете, друзі? Увійду до вас обвугленим, зі страшним тавром смертного гріха на чолі. Боже, з любові до Твоїх заповідей зламаю цю Твою найсвятішу заповідь.

Є каністра, зрошена снігом, немов сльозами. Є сірники у тремкій долоні. У голові гупає. Водоспад розсипаних думок, дзеркальні відблиски подій, спів, як зойк, зойк, як гімн.

Засвічуються всі вогні в напівкруглій колонаді. Агенти починають відкривати тяжкі брами до пекла або раю. Рушили кінокамери, моргаючи червоними очицями контрольних ламп.

Міцно цілую Надєждині вуста, що розкриваються з безгучним риданням. Хочу закрити їх своїми губами, аби змовкли і не нагадували про недожите життя, незавершені мрії, незакінчені кохання.

Краєм ока бачу, що Тадзьо тяжко падає навколішки на розталий сніг. Пікусь кидається в сум’ятті, хоче бігти за мною, але якась раптова мудрість наказує йому лишатися серед живих. Рисьо Шмідт опустив голову, клапті нежданого снігу сиплються йому за комір. Цабан піднімає руку, немов подає знак, а, може, тільки благословляє.

— Прощай, Надіє. Якщо не після мене, то після кого-небудь наступного поета, робітника чи студента прийде раптова свобода, як несподіваний початок літа.

— Я кохала тебе все життя.

— І я тебе, мила, кохатиму так довго, скільки зможу.

Осяяння сяйвом. Так, бачу, пригадую вчорашню ніч. Несподівана ясність на порозі осінньої або літньої ночі. Раптова, всеохопна упевненість, що це ми, люди, ця ріка біологічної матерії, що плине з нікуди в нікуди, це ми створили Бога. Не за сім днів, а протягом століть льодовиків і тропіків, століть континентів, що народжувалися, й морів, що пересихали, століть розростання мозкових півкуль і відмирання зябрів, століть добрих і лихих, епох досліджених і досі вкритих таємницею, протягом усієї нашої людської вічності, ми з муками і болем, у поті чола свого, створили нашого Бога, Бога добра і милосердя, аби захистив нас від усесвітнього зла, зла космічного або принаймні від отого блакитного неба, що мече в нас блискавицями. Аби захистив нас від нас.

Бог існує. Бог, виліплений з наших електромагнітних хвиль або з якихось інших — породжених нашим стражданням, нашим розпачем, нашим гнівом. Бог, що протистоїть іншим богам.

Бог наш набирає сили, охоплює якнайдальші галактики, врешті колись він запанує над Всесвітом, нашим Всесвітом, бо нам нічого невідомо про інші всесвіти, і зробить нас обраним родом землі обітованої. Бог милосердя. Бог людей.

Я починаю поволі йти до того кам’яного підвищення, яке вінчає невисокі сходи. Ноги робляться важкими, і голова тяжіє до землі, з якої колись я виник і в яку мушу добровільно повернутися. Люди, додайте мені сили. Люди, додайте сили кожному на світі, хто зараз, о цій порі, йде разом зі мною на самоспалення.

Люди, додайте сили. Люди…

«Я ПИСАВ БЕЗ БУДЬ-ЯКИХ ОГЛЯДОК НА ЦЕНЗУРУ»

Інтерв’ю з Тадеушем Конвіцьким

Коли б не звичка багато курити, шістдесятип’ятилітній Тадеуш Конвіцький цілком скидався на старого спортсмена з вольовим обличчям, короткою стрижкою, хрипкуватим голосом. Словом, хемінгуеївський тип. Ми зустрілися з ним в артистичному кафе у Варшаві і провели за кавою більше години. Відповідав пан Тадеуш неквапно, з поблажливістю й легким усміхом старого мудреця. Коли мені бракувало того чи того польського слова, Тадеуш Конвіцький великодушно кивав: «Говоріть по-українськи, я розумію». Отже…

— Пане Тадеуше, ви, певно, не здивуєтесь звісткою, що ваш роман «Малий апокаліпсис» готується до друку українською мовою у журналі «Всесвіт» — прецінь, цей твір перекладено вже багатьма європейськими мовами, а в Польщі, наскільки я знаю, він став бестселером від самого початку — тобто від часу його першої, «самвидавної» публікації у підпільному видавництві «Нова». Цікаво, як ви самі, написавши чимало інших романів і кіносценаріїв, зокрема для Анджея Вайди, сприймаєте цю виняткову славу «Малого апокаліпсису»? Тобто, чи вважаєте й самі цю книжку не лише найголоснішою, а й найвдалішою у своєму доробку?

— Щиро кажучи, я належу до так званих «сором’язливих» авторів, котрі ніколи не перечитують своїх книжок і не вельми роздумують над їх долею. Отож мені важко їх вишикувати у якомусь іншому порядку, крім хронологічного.

Що ж стосується саме «Малого апокаліпсису», то його успіх, безумовно, пов’язаний із часом написання й появи твору чи, краще навіть сказати, із вторгненням цього твору у певен час, взаємодію з ним.

Була то друга половина 70-х років, вершина гереківського правління, коли в цілому «соціалістичному таборі» і, зокрема, у Польщі відчутно проявились процеси так званої «совєтизації» — подальше розширення «керівної ролі партії», перекроювання конституції, а головне — виразні ознаки політичної й економічної кризи на тлі бутафорських досягнень «розвинутого соціалізму».

Нестерпність ситуації спонукала нас і раніше підписувати всілякі відозви, звернення до уряду, протести — якийсь вплив вони, думаю, все-таки мали; у цьому контексті й «Малий апокаліпсис» був спробою прямого, безпосереднього втручання в події. Книжка побачила світ як на Заході, так і в польському самвидаві, і отримала справді чималий розголос, очевидно, з огляду саме на її актуальність.

Так що ставлення моє до цієї книжки дещо подвійне: з одного боку, мене тішить її читацький успіх, її суспільний вплив, зрештою, а з іншого-непокоїть позалітературний характер цього успіху: час минає, ситуація змінюється і книжка з «пророчої» стає радше «історичною».

— А скажіть, будь ласка: пишучи «Малий апокаліпсис», ви мали хоч якусь надію на його публікацію, чи свідомо творили цей роман для самвидаву?

— Ні, звичайно, жодних надій на офіційне видання цього роману у Польщі я не мав. Перед тим подібна доля спіткала інший мій твір — «Комплекс польський», де занадто актуальними виявились екскурси не у майбутнє (як у «Малому апокаліпсисі»), а у минуле. Щоправда, той роман я таки мав надію надрукувати: як автор лояльний я навіть заніс рукопис до офіційного видавництва, звідки його мені, зрозуміло, повернули.

— Коли це, пробачте, трапилось?

— На межі 1976–1977 років. Отож новий твір я писав уже без будь-яких оглядок на цензуру; це сьогодні він може сприйматися як сатира, пародія, така собі футурологічна притча чи, як то кажуть, «антиутопія». Тоді — з офіційного погляду — це була не просто крамола, а, сказати б, блюзнірство, осквернення всіх святинь і повалення найголовніших ідолів.

— І вас, члена офіційної Спілки письменників, не переслідували за цей твір?

— Знаєте, все-таки в Польщі репресії не були такими жорстокими і брутальними, як у Радянському Союзі й особливо на Україні. Уряд, звичайно, реагував на письменницьку нелояльність: забороняв книжки, не друкував, викреслював прізвища, не давав закордонних паспортів, а тих, хто безпосередньо займався політикою, навіть арештовував. Але таких писак, як я, вони все-таки не чіпали, тобто обмежувались лише всілякими дрібними капостями.

Щоправда, за «Малий апокаліпсис» я міг мати поважніші неприємності, оскільки замахнувся там на священну корову, якої полякам у жодному разі чіпати було не можна: я порушив своєрідне табу — тему «старшого брата». Ви ж, певно, знаєте, що навіть твори польської класики цензурувалися під цим кутом зору.

— Ще б пак, у нас навіть Шевченко друкувався з купюрами!.. Але, пане Тадеуше, якою була реакція на роман представників опозиції? Адже, схоже, ви й їх змалювали в романі барвами, ну, скажімо так, не вельми героїчними?

— Звичайно, кожен політичний рух прагне виглядати якомога героїчніше, творити довкола себе своєрідну «героїчну міфологію». Але я завжди був переконаний, що література має стояти на сторожі здоров’я цілого суспільства, має бути критична, уважна до можливих перероджень демократичних рухів у рухи націоналістичні, шовіністичні, неототалітарні. В плані політичних симпатій я вважав себе прихильником КОРу («Комітет захисту робітників», що став згодом підґрунтям «Солідарності». — Ред.), але як письменник я не міг недооцінювати небезпек, які тяжіють над подібними рухами в умовах підпілля, нелегальності, несвободи. Я мусив застерегти своїх друзів від загрози сектантства, самоізоляції, авторитаризму, від інших хвороб, яким улягли, на жаль, подібні рухи в Росії…

— Від «бісівщини», яку так блискуче відчув у революційному дусі Достоєвський… Від фатального переконання, що «благородна» мета виправдовує будь-які засоби.

— Безумовно. І хоча вплив гуманістичних, демократичних ідей у польському опозиційному русі завжди був досить сильний, я цілком допускаю, що в тому середовищі мій роман міг сподобатися теж далеко не всім. Але література, на мою думку, має бути сумлінням суспільства; вона не повинна служити жодним хазяям — ні старим, ні новим.

— Гадаю, цей «подвійний критицизм» робить ваш роман для нашого читача ще актуальнішим. Бо, на жаль, новопосталі на Україні демократичні рухи досить болісно поки що реагують на будь-яку критику у свій бік. Звичайно, їх можна значною мірою зрозуміти: майже вся ця критика лунає зі сторінок комуністичної преси, яка традиційно не гребувала й не гребує всілякими наклепами, фальсифікаціями, та й просто лайкою. Але при цьому часто ігнорується й критика, скажімо так, ліберальна; а тим? часом без впливу ліберальних ідей демократичні рухи втрачають імунітет до тенденцій популістських, націоналістичних, неототалітарних.

— Я б усе-таки не переоцінював загрози націоналізму у Східній Європі. Нечисленні, хоча й галасливі групки екстремістів не відбивають поглядів ані поляків, ані литовців, ані українців. Поневолені, примусово радянізовані й русифіковані народи переживають зараз період національного відродження, до якого слід ставитися з розумінням.

— Але не варто тієї загрози й недооцінювати. Посттоталітарні суспільства залишаються доволі ксенофобськими хоча б тому, що весь тоталітаризм ґрунтується на ксенофобії. На Україні внаслідок тривалої й брутальної денаціоналізації краю ці тенденції поки що маловідчутні, але в Польщі чи, скажімо, в Росії вони становлять, я думаю, поважну проблему.

— Цілком з вами згоден. В ідеалі ми повинні прагнути до такого устрою, коли б проблема того чи того націоналізму була проблемою самого того народу, а не його ближчих чи дальших сусідів. Тобто, щоб польська інтелігенція поборювала передусім ксенофобію серед поляків, українська — серед українців, а російська турбувалась не так проявами націоналізму литовського чи молдавського, як свого власного, російського. Власне, маємо прийти до того, до чого вже прийшла більшість цивілізованих країн світу, де бути націоналістом — непристойно.

— Російський поет Андрій Вознесенський написав якось, що всі прогреси реакційні, якщо гине людина. Думається, це один із мотивів «Малого апокаліпсису». Адже змальоване вами суспільство апокаліптичне не лише тому, що все в ньому загниває й рушиться буквально на наших очах, але й тому, що в ньому зневажено й упосліджено людину, зведено її до ролі «коліщатка й гвинтика» — і то не лише іманентно антигуманним тоталітарним режимом, а й його «опонентами», новочасними «бісами» з рядів опозиції.

— Усі «революційні» рухи завжди ставили ту чи ту «священну» ідею вище від конкретної людини; завжди дбали про долю світу, нехтуючи такими «дрібницями», як конкретне людське життя. Це й є початком малого, а може, й великого апокаліпсису.

— Отже, роман не можна сприймати лише як сатиру на гереківський «розвинутий соціалізм» чи як соціальну притчу в дусі орвеллівського роману «1984» — з поправкою вже не на сталінсько-демонічну, а радше на брежневсько-фарсову реальність? Значною мірою, думається, це ще й роман про те, що всі ми трохи сталіністи і всім нам треба видушувати з себе тоталітарні рефлекси, інстинкти, передсуди?

— Не знаю, наскільки мені це вдалося, але я, звичайно ж, хотів поставити в романі проблеми не лише конкретні, продиктовані злобою дня, а й універсальні — про місце людини в світі наприкінці XX століття, про необхідність шукати нові шляхи мислення, поведінки, життя.

— Читач «Малого апокаліпсису» не зразу збагне, в якому ж то році відбувається дія — один раз згадується 40-річчя Народної Польщі, другий — 50-річчя, третій раз — іще якесь інше «річчя», достоту як у багатьох наших містах, де вулиці з подібними назвами сусідять одна з одною — такий собі соціалістичний сюрреалізм, щоправда, не часовий, а просторовий. Чи ці алюзії до роману Орвелла, як і вже згадувані асоціації з «Бісами» Достоєвського чи з блуканнями Стівена Дедалуса по джойсівському Дубліну, є свідомими, і яка в такому разі їх функція?

— Жоден письменник, гадаю, не може вдавати, ніби до нього нічого не існувало; вся література — це суцільний діалог, розмова, полеміка. Роман Орвелла, як на мене, занадто абстрактний, умоглядний. Реальність виявилась не лише трагічнішою, а й комічнішою; цей трагікомізм мене, власне, й найдужче цікавить.

Ви, певно, знаєте, що я родом із Віленщини, один рік я навіть ходив до радянської школи і вивчав там сталінську конституцію. А під час війни й трохи по війні воював у Армії Крайовій. І був свідком страшного сум’яття, привнесеного на білоруські, литовські, польські, українські землі більшовизмом; свідком страшної ломки етичних, релігійних, національних та інших засад. Я маю цілком особистий досвід спілкування з тоталітарним режимом і намагаюсь у різних книгах по-різному його осмислювати.

— Вчора я переглянув інсценізацію «Малого апокаліпсису» в «Атенеумі»; сценічна адаптація твору, як я зрозумів, робилась без вас, отож мені цікаво, як ви сприймаєте цей, по суті, співавторський витвір?

— Вистава зроблена жваво, дотепно, експресивно — мені, загалом, сподобалася.

— Але, по-моєму, у ній виразно переважає суто сатиричний струмінь, тим часом як загально гуманістична, філософська проблематика відходить на задній план або зникає зовсім. Я, в кожнім разі, не помітив там характерної для роману символіки, глибини, трагічності.

— До певної міри, це моя вина — я не зміг узяти участі в підготовці вистави. Викривальний аспект твору справді дещо спантеличує акторів і штовхає їх на легкий шлях шаржування образів. Але як професійний кіносценарист я звик ставитись до режисерів поблажливо — кожен з них має право на власну інтерпретацію.

— Що ж, сподіваюсь, ви так само великодушно поставитесь і до українських інтерпретацій вашого роману — якщо вони з'являться. А що б ви наостанок іще побажали своїм читачам на Україні?

— Передусім як уродженець так званих «східних кресів» я б хотів побажати нам усім, щоб ці землі, на яких тісно й незрідка трагічно перетинались історичні долі білорусів, українців, литовців, поляків, євреїв та інших народностей, не були землями розбрату й ворожнечі, взаємних підозр і докорів, а щоб були вони однією з підвалин того спільного європейського дому, стіни якого ми самотужки маємо закласти у цій частині Європи. Ці землі мають велетенський культурний потенціал, ще належно нами не опанований. Мусимо прагнути до такого світу, де ніхто не переглядатиме кордонів, тому що їх там просто не буде.

А ще я бажаю п’ятдесятимільйонному народові України успіхів у його прагненні до незалежності, на яку він має не менше право, ніж півторамільйонне Того чи кількадесятитисячний Ліхтенштейн.

… Коли матеріал уже був підготовлений до друку, пан Конвіцький разом з авторизацією тексту цього інтерв’ю надіслав до редакції прохання перерахувати належний йому гонорар за переклад роману «Малий апокаліпсис» у фонд «Діти Чорнобиля». «Ядерний апокаліпсис є логічним наслідком суспільного апокаліпсису, підготовленого політиками й ідеологами, — написав він. — Бажаю народові України пережити усі знегоди і, попри все, вижити».

Підготував Микола РЯБЧУК

Примітки

1

Легіони польські — добровольчі військові формування. У першій світовій війні воювали на боці німецько-австрійського блоку.

2

Польська організація військова (1914–1923) — таємна військова організація, постала 1914 р. у Варшаві з ініціативи Ю. Пілсудського.

3

Армія Крайова (1942–1945) — польська конспіративна військова організація, що діяла в період гітлерівської окупації. Була підпорядкована емігрантському урядові в Лондоні.

4

Спілка військова молоді (1943–1948) — польська конспіративна організація, створена 1943 р. з ініціативи Польської робітничої партії.

5

Особливий дар ласки Божої; вирізнення даної особи з-посеред інших (з грецьк.).

6

Психічний стан, що характеризується прикрою пригніченістю.

7

Рейтан Тадеуш (1746–1780) — депутат Новогрудський; на сеймі 1773 року уславився незламним опором проти поділу Польщі (зокрема, ліг на підлогу, аби не допустити посланників до зали сенату).

8

Цепелія — салони для продажу виробів народних промислів.

9

Державне землеробське господарство.

10

Польська партія соціалістична (1892–1948).

11

Щербець — меч, який, згідно з легендою, Болеслав Хоробрий вищербив при брамі Києва; 1320 — XVIII ст. Коронаційний меч королів польських.

12

Кінець (нім.).

Content

Конвіцький Тадеуш Малий апокаліпсис

Тадеуш Конвіцький МАЛИЙ АПОКАЛІПСИС Роман

«Я ПИСАВ БЕЗ БУДЬ-ЯКИХ ОГЛЯДОК НА ЦЕНЗУРУ» Інтерв’ю з Тадеушем Конвіцьким

Примітки