Кук Робін

Чандар Крішан

Оонісі Акахіто

Бах Річард

Ое Кендзабуро

Фантастика Всесвіту. Випуск 1

ФАНТАСТИКА ВСЕСВІТУ

Випуск 1

Фантастичні романи, повісті, оповідання

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Робін Кук[1]

МОЗОК

Роман

З англійської переклали Володимир Хижняк та Михайло Переяславець

Перекладено за виданням: Robin Cook. Brain. Pan Books in association with Macmillan. London, 1982.

З мозку, і лише з мозку виникають усі наші приємні відчуття, радощі, сміх та жарти, так само як і всі наші нещастя, болі, скорботи й сльози…

Гіппократ, «Епілепсія», розділ XVII

1

7 БЕРЕЗНЯ

Кетрін Коллінз зійшла трьома сходинками, що вели з вулиці до входу, почуваючись не надто впевнено. Підступивши до дверей зі скла та нержавіючої сталі, вона штовхнула їх. Та двері не розчинилися. Кетрін підвела голову, поглянула на верхню планку одвірка й прочитала вигравіюваний на металевій дощечці напис: «Медичний Центр Університету Гобсона. Для недужих і старих міста Нью-Йорка». Але настроєві Кетрін більш відповідала б вивіска: «Лишайте сподівання всі, хто входить».

Вона озирнулася, і її зіниці звузилися від блиску ранкового березневого сонця. В неї було гостре бажання втекти звідси й повернутися до свого затишного помешкання. Але перш ніж вона встигла зрушити з місця, кілька пацієнтів піднялися сходами й пройшли повз неї. Не спиняючись, вони розчинили двері до головного будинку клініки, і зловісне громаддя за мить поглинуло їх.

Кетрін на хвильку заплющила очі, дивуючись власній некмітливості. Звичайно, двері розчинялися назовні. Притискаючи ліктем круглу сумку, вона потягнула двері на себе й вступила до потаємного світу, який починався за ними.

Перше, що зле подіяло на Коллінз, був запах. Впродовж двадцяти одного року життя вона жодного разу не відчувала подібного. Переважав хімічний компонент — якась суміш спирту та нудотно солодкого дезодоранта. Вона здогадалася, що спиртом намагалися вбити заразу, яка чаїлася в повітрі, і знала, що дезодорант мав заглушити фізіологічні запахи — супутники хвороб. І всі докази, які Кетрін наводила сама собі, щоб зважитись на ці відвідини, випарувалися від навали цього запаху. До перших відвідин лікарні кілька місяців тому молода жінка ніколи не замислювалася над тим, що й вона смертна, і приймала власне міцне здоров’я як належне. Але тепер усе було інакше, і коли Кетрін заходила до клініки, її знову затопила хвиля страху перед можливою хворобою. Закушуючи нижню губу, щоб не дати волі нервам, вона проштовхалася до ліфта.

Хворі, що юрмилися в клініці, дратували Кетрін. Їй хотілося заховатися в якийсь кокон, щоб ніхто не доторкався до неї, не дихав на неї, не кашляв. Вона не могла дивитися на перекошені обличчя, на висипи, що в одних нагадували луску, а в інших безперервно сочилися вологою. В ліфті, де вона виявилася втиснутою поміж гурту людей, схожих на персонажі з картин Брейгеля, було ще гірше. Не зводячи очей з показника поверхів, вона намагалася не звертати уваги на оточення, повторюючи промову, що її збиралася виголосити перед реєстраторкою гінекологічного відділення. «Добридень. Я Кетрін Коллінз. Я студентка університету й приходила до вас чотири рази. Я їду додому, мене лікуватиме наш родинний лікар, і я хотіла б одержати історію хвороби».

Прохання здавалося природним і простим. Кетрін дозволила собі поглянути на ліфтера. Його обличчя було непропорційно широке, але коли він повернувся, голова виявилася сплюснутою. Очі Кетрін мимоволі затрималися на цій деформованій голові, й, коли ліфтер озирнувся, оголошуючи третій поверх, він помітив пильний погляд Кетрін. Одне його око дивилося додолу та вбік, друге вп’ялося в Кетрін зі зловісною увагою. Кетрін відвела погляд, відчуваючи, що червоніє. Дебелий волохатий чоловік протиснувся повз неї до виходу. Притискаючи долоню до стінки ліфта, Кетрін спробувала заспокоїтися. Вона подивилася на п’ятирічну дівчинку із світлим волоссям. Одне зелене око посміхнулося їй у відповідь. Друге ховали лілові складки величезної пухлини.

Дверцята ліфта стулилися, і кабіна пішла вгору. У Кетрін запаморочилося в голові. Це був не той стан, що передував двом нападам, які вона перенесла місяць тому. Та однак у тісній коробці ліфта він народжував страх. Дівчина заплющила очі, переборюючи клаустрофобію. Хтось за її спиною кашлянув, і вона відчула дрібні краплинки слини на шиї. Кабіна загальмувала, дверцята розчинилися, й Кетрін опинилася на четвертому поверсі клініки. Вона підійшла до стіни й сперлася на неї, пропускаючи всіх, хто вийшов услід. Запаморочення швидко минулося. Знову відчувши себе нормально, вона повернула ліворуч і рушила коридором, стіни якого було пофарбовано світло-зеленою фарбою років двадцять тому.

Коридор розширився і перейшов у приймальню гінекологічної клініки. В ній було тісно від хворих, дітей та сигаретного диму. Кетрін пройшла крізь цю загальну приймальню до апендикса праворуч. Університетська гінекологічна клініка, що обслуговувала всі коледжі та співробітників лікарні, мала власну приймальню, хоча й колір стін, і меблі були точнісінько такі ж, як і в основному приміщенні. Коли Кетрін увійшла, на стільцях із металевих трубок із вініловими сидіннями4 прийому чекали сім жінок. Всі вони нервово гортали сторінки старих журналів. Реєстраторка, жінка років двадцяти п’яти, схожа на птаха, сиділа за столом. Волосся Її було знебарвлене, шкіра бліда, риси обличчя видовжені. Картка, міцно пристебнута на пласких грудях, повідомляла, що звати її Елен Коуген. Коли Кетрін підійшла до столу, реєстраторка звела на неї погляд.

— Добридень, мене звати Кетрін Коллінз… — Вона помітила, що голосові бракує впевненості, якої вона хотіла йому надати. Щиро кажучи, коли вона закінчувала виклад свого прохання, її слова — Кетрін усвідомлювала це — звучали благально.

Реєстраторка якусь хвильку дивилася на неї.

— Ви хочете одержати свою історію хвороби? — перепитала вона. В її голосі була зневага й недовіра.

Кетрін кивнула й спробувала всміхнутися.

— Ну, про це вам доведеться поговорити з місіс Блекмен. Сядьте, будь ласка. — Голос Елен Коуген став безцеремонним і владним. Кетрін повернулася й побачила стілець поруч зі столом. Реєстраторка підійшла до шафи з історіями хвороб і дістала картку Кетрін. По тому вона зникла за дверима одного з кабінетів.

Кетрін несвідомо взялася пригладжувати своє блискуче темне волосся, змушуючи його лягти на ліве плече. Це був властивий для неї рух, особливо коли вона нервувалася. Кетрін була гарненька молода жінка з яснозорими уважними сіро-голубими очима, п’яти футів двох з половиною дюймів на зріст, хоча й здавалась вищою завдяки енергійній вдачі. Товариші по коледжу любили її насамперед, мабуть, за відвертість, а батьків, які душі в ній не чули, турбувала саме її вразливість і незахищеність серед джунглів Нью-Йорка. Але якраз ця турбота й щосекундне бажання убезпечити її від усіх можливих неприємностей і підштовхнули Кетрін вступити до коледжу в Нью-Йорку, — вона вважала, що місто допоможе їй виявити вроджену силу й самобутність. До хвороби все йшло як вона запланувала, і Кетрін лише посміювалась над батьківськими пересторогами. Нью-Йорк став її містом, і вона полюбила напружений ритм його життя.

Реєстраторка повернулася з кабінету і взялася друкувати на машинці.

Кетрін крадькома озирнула приймальню, відзначивши, що молоді жінки чекали своєї черги опустивши голови, наче німа худоба, приречена на заклання. Кетрін була невимовно рада, що їй самій не треба проходити огляду. Вона з огидою згадувала цю процедуру, яку їй довелося витерпіти чотири рази, востаннє — рівно місяць тому. Відвідини клініки були найважчим кроком її самостійного життя. Щиро кажучи, вона воліла б повернутися до Честона, штат Массачусетс, і показатися своєму гінекологові, доктору Вілсону. Він був першим і єдиним лікарем з жіночих недуг, що оглядав її до відвідин клініки. Доктор Вілсон був старший від лікарів, які працювали у відділенні, і його почуття гумору згладжувало принизливий бік їхніх зустрічей, роблячи їх, принаймні, цілком стерпними. Тут усе було інакше. У безликій і непривітній клініці панувала атмосфера міської лікарні, і кожні відвідини ставали кошмаром. Однак Кетрін уперто приходила. Цього вимагало її почуття незалежності. Принаймні доки вона хвора.

Місіс Блекмен, старша сестра, з’явилася з кабінету. Це була приземкувата жінка років сорока п’яти, з чорним, наче смола волоссям, стягнутим на потилиці в тугий жмуток. На ній був білосніжний халат, такий накрохмалений, наче він мав стати символом її фахової твердості. Весь її вигляд відбивав незворушну вправність, із якою вона звикла керувати прийомом хворих. У медичному центрі вона працювала вже одинадцять років.

Реєстраторка заговорила до місіс Блекмен, і Кетрін почула своє прізвище. Старша сестра кивнула і на мить повернулася, щоб поглянути на Кетрін. Її темно-карі очі випромінювали таку душевну теплоту, що зразу руйнували хибне враження неприступності, створюване одягом. Кетрін раптом подумала, що поза стінами клініки місіс Блекмен, певно ж, куди привітливіша.

Але місіс Блекмен вийшла не для того, щоб поговорити з Кетрін. Прошепотівши щось до Елен Коуген, вона повернулася до свого кабінету. Кетрін відчула, що червоніє. Вона здогадалася, що її зумисно ігнорують. Так персонал клініки виказував невдоволення її наміром показатися іншому лікареві. Вона нервово схопила річної давності число «Жіночого домашнього часопису», з відірваною обкладинкою, але не змогла зосередитися.

Кетрін спробувала заповнити чекання думками про те, як увечері приїде додому і як здивуються батьки. Уявила, як заходить до своєї кімнати. Вдома вона не була від Різдва, але знала, що все в кімнаті точнісінько так, як лишила. Жовте запинало на ліжку, в тон йому штори: всі речі — згадки про її юність — дбайливо зберігала мати. Думка про матір, заспокоївши Кетрін, змусила її знову замислитися над тим, чи варто телефонувати батькам і казати, що вона летить додому. «За» було те, що вони приїдуть стрічати її в аеропорт Лоутан. «Проти» — що її, можливо, змусять пояснити, чому вона повертається. А Кетрін хотіла поговорити з ними про свою недугу віч-на-віч, а не телефоном.

Хвилин за двадцять знову з’явилася місіс Блекмен і знов вона притишено говорила про щось із реєстраторкою. Кетрін удала, що поглинута читанням часопису. Нарешті сестра змовкла й підійшла до Кетрін.

— Міс Коллінз? — проговорила місіс Блекмен із легким роздратуванням.

Кетрін підвела очі.

— Мені сказали, що ви вимагаєте свою історію хвороби?

— Так, — відповіла Кетрін, кладучи часопис на стіл.

— Вам не до вподоби наше лікування? — поцікавилася місіс Блекмен.

— Ні, не в цьому річ. Я їду додому показатися нашому домашньому лікареві і хочу мати все, що стосується моєї хвороби.

— Дивне прохання, — промовила місіс Блекмен. — У нас прийнято надсилати історію хвороби лише на запит лікаря.

— Я їду сьогодні ввечері і хочу забрати свою з собою. Якщо вона знадобиться моєму лікареві, я не хочу чекати, поки її надішлють.

— А тут — у медцентрі — є правило: не видавати історій на руки.

— Але я знаю, що маю право одержати копію, коли вона мені потрібна!

По цих словах запала незручна тиша. Кетрін не властива була така наполегливість. Місіс Блекмен утупилася в неї, наче сердита мати в уперту неслухняну дитину. Кетрін не могла відвести погляду від місіс Блекмен, паралізована світінням її темних очей.

— Вам доведеться поговорити з лікарем, — різко проговорила місіс Блекмен. Не чекаючи відповіді, вона відійшла від Кетрін і зникла за найближчими дверима. Клацання замка підвело остаточну риску їхній розмові.

Кетрін глибоко зітхнула й озирнулася. Решта пацієнток дивились на неї нашорошено, наче поділяючи зневагу персоналу клініки, викликану її бажанням порушити встановлений порядок. Кетрін через силу зберігала самовладання, вмовляючи себе, що все це лише здається. Вона вдавала, наче читає часопис, але постійно відчувала на собі погляди інших жінок. Їй хотілося або сховатися, як черепаха за панцирем, або встати й піти. Але й те й друге було над її сили. Час тягся болюче повільно. Ще кількох хворих запросили до кабінету. Тепер стало очевидно, що її ігнорують.

Лише за три чверті години з’явився лікар з карткою Кетрін. На ньому була зім’ята куртка й такі самі штани. Реєстраторка кивком указала на Кетрін, і доктор Гарпер повільно підійшов і зупинився просто перед дівчиною. Він був зовсім лисий, як не брати до уваги вузьких смужок волосин, що починалися над вухами, а далі різко йшли вниз, з’єднуючись на шиї. Цей лікар оглядав Кетрін два останні рази, і вона виразно пам’ятала його волохаті руки й пальці, що під молочно-білими напівпрозорими гумовими рукавичками, здавалося, жили, окремим своїм Життям.

Кетрін ковзнула поглядом по його обличчю, сподіваючись побачити на ньому хоч крихту сердечності. Але нічого схожого. Чоловік просто розгорнув її історію і, підтримуючи її лівою рукою, став читати, водячи по рядках указівним пальцем правої. Здавалося, він збирається виголосити казання.

Кетрін опустила очі. На лівій штанині лікаря було видно крихітні плямки крові. З паска з одного боку звисав шмат гумової трубки, а з другого — апаратик-біпер, який сповіщав про виклик до телефону.

— Навіщо вам потрібна ваша гінекологічна картка? — спитав лікар, не дивлячись на неї.

Кетрін ще раз розповіла, що вона має намір робити.

— Гадаю, це марна витрата часу, — сказав доктор Гарпер, продовжуючи гортати історію хвороби. — Кілька атипових пап-мазків, кілька забарвлених по Граму виділень, викликаних легкою ерозією шийки матки. Я маю на увазі, що ці дані нікому нічого не скажуть. Тут записано, що у вас був цистит. Але він, беззаперечно, був спровокований статевим актом напередодні того дня, коли у вас з’явилися перші симптоми, про які ви самі розповіли…

Кетрін відчула, що обличчя її палає від приниження. Вона знала, що всі в приймальні почули ці слова.

— … послухайте, міс Коллінз, ваші напади ніяк не пов’язані з гінекологією. Я б радив вам звернутися до неврологічної клініки…

— Я там була, — перебила його Кетрін. — І їхні записи вже в мене. — Кетрін стримувала сльози. Вона не легко піддавалася емоціям, але коли вже хотілося плакати, заспокоїтися було важко.

Доктор Девід Гарпер повільно відірвав погляд від історії хвороби. Потім набрав повні груди повітря і повільно випустив його крізь напівстулені губи. Йому набридла ця розмова.

— Послухайте, міс Коллінз, вас тут лікували найкращим чином…

— Я ж не нарікаю на лікування, — проговорила Кетрін, не зводячи очей. На віях важчали сльози, загрожуючи покотитися по щоках. — Мені просто потрібна моя історія хвороби.

— Я лише хочу сказати, — продовжував доктор Гарпер, — що вам ні з ким більше не треба консультуватися з приводу вашої гінекології.

— Пробачте, — повільно проговорила Кетрін. — Ви дасте мені історію хвороби, чи мені звернутися до завідувача? — Вона повільно підвела очі й подивилася на доктора Гарпера. Кісточками пальців вона підхопила сльозу, що зірвалася з вії.

Наче підводячи підсумок, лікар знизав плечима і Кетрін почула, як він тихо вилаявся, жбурляючи історію на стіл реєстраторки і наказуючи зняти копію. Не попрощавшись і навіть не озирнувшись, він зник у кабінеті.

Одягаючи пальто, Кетрін відчула, що тремтить. Знову запаморочилося в голові. Вона підійшла до столу реєстраторки і, схопившись за край, сперлася на нього, щоб не впасти.

Схожа на птицю білявка вдавала, наче не помічає її, і продовжувала друкувати листа. Коли вона вставила до машинки конверта, Кетрін нагадала їй, що чекає.

— Гаразд. Хвилинку, — сказала Елен Коуген, вимовляючи кожне слово з підкресленим роздратуванням. Вона підвелася, взяла історію хвороби Кетрін, але пішла лиш тоді, коли надрукувала адресу і вклала листа до конверта, заклеїла його й наліпила марку. Весь цей час вона уникала дивитись на Кетрін.

Поки Кетрін вручили жовтого конверта, через кабінет пройшло ще двоє хворих. Кетрін змусила себе подякувати дівчині, але її не вдостоїли відповіді. Кетрін це вже не зачепило. З конвертом під пахвою і сумкою через плече вона повернулася і майже бігцем вийшла до безладу приймальні основного гінекологічного відділення.

У важкому повітрі приймальні на Кетрін навалилася задушлива хвиля нудоти, змусивши дівчину спинитися. Нестійкий емоційний стан і раптове фізичне напруження від швидкої ходи стали для неї завеликим навантаженням. В очах її затьмарилося, і, витягнувши руку, вона навпомацки знайшла спинку стільця. Жовтий конверт вислизнув з-під пахви й упав на підлогу. Кімната попливла і коліна дівчини підігнулися.

Кетрін відчула, як дужі руки підхопили її за плечі, не даючи впасти. Вона чула, як хтось намагався її заспокоїти, кажучи, що все буде гаразд. Вона хотіла була відповісти, що треба лиш хвилинку посидіти, і все минеться, та язик не слухався її. Вона туманно усвідомлювала, що її ведуть по коридору, підтримуючи під руки, і наче маріонетка, безпорадно переступала ногами по підлозі.

Далі були двері й маленька кімната. Огидне запаморочення не миналося. Кетрін боялася, що почне блювати, і її лоба заросив холодний піт. Вона розуміла, що її опускають на підлогу. Майже відразу туман пішов з очей і кімната перестала обертатися. Поруч були двоє лікарів у білому і вони допомагали їй. З трудом вивільнивши одну її руку з рукава пальта, наклали джгут. Вона була рада, що все це відбувається не в людній приймальні і вона не стала об’єктом загальної уваги.

— Здається, мені краще, — сказала Кетрін, мружачи очі.

— Добре, — сказав один з лікарів, — зараз ми дещо введемо…

— Що?

— Просто щоб вас заспокоїти.

Кетрін відчула, як голка вштрикнулася в ніжну шкіру на згині руки. Джгута зняли, і вона відчула, як пульс забився у її пучках.

— Але мені багато краще, — запротестувала дівчина. Вона повернула голову і побачила руку, яка всувала поршень шприца. Обоє лікарів схилились над нею.

— Але я вже в нормі, — повторила Кетрін.

Лікарі не відповідали. Вони лише дивилися на неї, не даючи їй підвестися.

— Мені справді краще, — сказала Кетрін ще раз. Вона перевела погляд з одного лікаря на другого. В того були такі зелені очі, яких Кетрін раніше не бачила. Вони були наче смарагди. Кетрін спробувала поворухнутися. Лікарі дужче стисли їй руки.

Раптом зір її затуманився і лікарі опинилися далеко-далеко. Одночасно у вухах задзвеніло і тіло стало важким.

— Я почуваюся багато… — голос Кетрін звучав хрипко й губи ледь ворушилися. Голова впала набік. Вона побачила, що лежить на підлозі якогось сховища. Потім настала темрява.

2

14 БЕРЕЗНЯ

Містер та місіс Уїлбур Коллінз підтримували одне одного, чекаючи, поки відімкнуть двері. Спершу ключ не входив у замок, і поліцейський витягнув його, щоб пересвідчитися, чи справді він від помешкання № 92. Він знову встромив ключ, збагнувши, що раніше тримав його догори ногами. Двері розчинилися, і поліцейський відступив убік, пропускаючи університетського декана у справах студенток.

— Гарненька кімнатка, — сказала декан. Це була мініатюрна жінка років п’ятдесяти, з нервовими й стрімкими рухами. Впадало в очі, що вона почувається дуже напружено.

Містер та місіс Уїлбур Коллінз і двоє поліцейських у формі зайшли до кімнати слідом за нею.

Перед ними була маленька двокімнатна квартира, яку називали «помешканням з видом на річку». Річку й справді було видно, але тільки з крихітного віконечка в комірці ванної кімнати. Двоє поліцейських стали обіч, склавши руки за спинами. Місіс Коллінз, жінка п’ятдесяти двох років, затрималася при вході, наче злякавшись того, що зможе побачити. Містер Коллінз навпаки, накульгуючи, відразу ж пройшов усередину кімнати. В 1952-у він перехворів на поліомієліт, що лишив сліди на правій гомілці, але ніяк не відбився на його розважливості у справах. У свої п’ятдесят п’ять він був другою особою в Першому національному міському банкові Бостона. Це був чоловік, що вимагав діяльності й поваги.

— Оскільки проминув лише тиждень, — припустила декан, — ваші тривоги, можливо, ще передчасні.

— Ми не мусили дозволяти Кетрін переїздити до Нью-Йорка! — проговорила місіс Коллінз, від хвилювання ламаючи пальці.

Містер Коллінз зігнорував їх обох. Він рушив у бік спальні й зазирнув до кімнати.

— Її валіза на ліжку.

— Це добра ознака, — сказала декан. — Багато студентів, коли втомлюються, їдуть на кілька днів з міста.

— Якби Кетрін поїхала, вона взяла б із собою валізу, — відповів містер Коллінз. — Крім того, вона зателефонувала б нам у неділю. Вона завше телефонує в неділю.

— Як декан я знаю, що багато студентів раптом відчуває потребу перепочити. Навіть таких гарних, як Кетрін.

— Кетрін не схожа на інших, — проговорив містер Коллінз, зникаючи в ванній.

Декан поглядом попросила підтримки в поліцейських. Але ті не відреагували.

Накульгуючи, містер Коллінз повернувся до вітальні.

— Вона нікуди не поїхала, — сказав він як про щось, що не підлягало сумніву.

— Що ти маєш на увазі, рідний? — спитала місіс Коллінз із дедалі сильнішою тривогою.

— Те, що сказав, — відрубав містер Коллінз. — Вона нікуди не поїхала б, не прихопивши цього. — Він пожбурив півпорожню упаковку протизаплідних таблеток на сидіння кушетки. — Вона тут, у Нью-Йорку, і я хочу, щоб її розшукали. — Він поглянув на поліцейських. — Повірте моєму слову, я хочу, щоб цією справою зайнялися серйозно.

3

15 КВІТНЯ

Доктор Мартін Філігіс притисся головою до стіни кімнати пульта управління. Приємно було відчувати прохолоду штукатурки. Четверо студентів-медиків третього курсу прилипли до скляної перегородки, з усепоглинаючим благоговінням стежачи за тим, як хворого готують до сканування мозку. Для них це був перший день факультативу з радіології. Курс починався з нейрорадіології. Філіпс перш за все повів їх подивитися на апарат для сканування, бо знав, що він справить величезне враження і зіб’є з них пиху. Іноді студенти-медики виявляли схильність до самовпевненості й нахабства.

В кімнаті для сканування технік, схилившись над хворим, перевіряв положення його голови щодо велетенського, схожого на бублик сканера. Технік випростався, відмотав шмат липкої стрічки й зафіксував голову хворого на підставці з пеностиролу.

Дотягнувшися рукою до конторки, Філіпс узяв направлення та історію хвороби. Нашвидку продивився те й друге.

— Прізвище хворого Шіллер, — сказав Філіпс. Студенти так захопилися підготовчою процедурою, що не обернулися на його слова. — Основна скарга — слабкість правої руки й ноги. Вік — сорок сім. — Філіпс поглянув на хворого. З досвіду він знав, що пацієнт буває страшенно переляканий.

Філіпс поклав направлення й історію хвороби на місце якраз тоді, коли технік став маніпулювати столом. Голова хворого повільно увійшла в отвір сканера, наче в пащу страховища. Швидким поглядом ще раз перевіривши положення голови, технік перейшов до кімнати, де був установлений пульт управління.

— Відійдіть на хвилину від вікна, — сказав Філіпс. Четверо студентів миттю послухалися й підійшли до комп’ютера, на якому нетерпляче мигтіли лампочки. Як Філіпс і передбачав, юнаки були настільки вражені, що стали слухняними.

Технік замкнув двері, що з’єднували два приміщення, і зняв із гачка мікрофон.

— Лежіть абсолютно нерухомо, містере Шіллер. Не ворушіться. — Вказівним пальцем технік натис кнопку пуску на пульті управління.

В кімнаті для сканування схожа на бублик велетенська маса, що оточувала голову Шіллера, стала стрибкоподібно обертатися, наче головне коліщатко годинникового механізму. Клацання — гучне для містера Шіллера — долинало приглушеним до тих, хто був по інший бік перегородки.

— Там зараз відбувається ось що, — сказав Мартін. — Під кожним кутом машина робить за оберт двісті сорок рентгенівських знімків.

Один із студентів повернувся до своїх колег, зобразивши на обличчі цілковите нерозуміння. Мартін зігнорував цю вихватку. Він затулив обличчя руками і кінчиками пальців доторкнувся до очних яблук. Обережно потер повіки, потім промасажував скроні. Він ще не пив кави й почувався розбитим. Звичайно він заходив до лікарняного кафетерію, але сьогодні заняття зі студентами не лишили для цього часу. Як помічник головного нейрорадіолога, Філіпс завше надавав великого значення вступному курсові з нейрорадіології і незмінно вів його сам. Цей добровільно взятий на себе обов’язок перетворився на болючу скалку, бо забирав час від дослідницької роботи. На перших двадцятьох-тридцятьох заняттях він утішався враженням, що справляли на студентів його вичерпні знання з анатомії мозку. Але згодом це відчуття притупилося. Тепер заняття радували його лише тоді, коли траплявся очевидно обдарований студент, але в нейрорадіології таке бувало не надто часто.

За кілька хвилин бубликоподібний сканер перестав обертатися, зате ожив комп’ютер. Ця вражаюча система нагадувала пульт управління в науково-фантастичному фільмі. Всі погляди перенеслися з хворого на мигтіння лампочок. Тільки Філіпс сидів, опустивши очі, й намагався відірвати клаптичок мертвої шкіри біля вказівного пальця. Думки його були далеко.

— Протягом дальших тридцяти секунд комп’ютер одночасно розв’яже сорок три тисячі двісті рівнянь для визначення щільності тканин, — пояснив технік, з радістю перебираючи Філіпсові функції. Філіпс це заохочував. Фактично він сам читав студентам лише загальні лекції, віддаючи практичні заняття аспірантам кафедри нейрорадіології та висококваліфікованим технікам.

Підвівши голову, Філіпс подивився на студентів, що приголомшені завмерли перед комп’ютером. Перевівши погляд на вікно в свинцевій рамі, Філіпс побачив лише голі ноги містера Шіллера. За мить у драмі, що розігрувалася, хворий став забутим персонажем. Машина цікавила студентів незрівнянно більше.

Над аптечкою висіло маленьке люстерко, і Філіпс поглянув на себе. Він ще не голився, і відросла за добу щетина їжачилась на всі боки. Він завше приходив у відділення на добру годину раніше від усіх інших співробітників, і в нього виробилася звичка голитися в кімнаті для переодягання хірургів. Він завів такий порядок: уставав, бігав підтюпцем, приймав душ і голився в клініці, а потім пив каву в кафетерії. Це давало дві години для наукової роботи, протягом яких його ніхто не відволікав.

Продовжуючи дивитися в люстерко, Філіпс запустив руку в своє густе рудувате волосся і відкинув його назад. На кінчиках волосини були світліші, ніж біля корінців, і дехто з медсестер навіть кпив із Філіпса, говорячи, начебто він удається до хімії. Нічого не могло бути далі від правди. Філіпс рідко згадував про власну зовнішність, і коли не мав часу забігти до лікарняного перукаря, сам карнав свою гриву. Але попри неувагу до зовнішності, Філіпс був цікавий мужчина. Йому виповнився сорок один рік, і зморшки, що нещодавно прорізалися навкруг рота й очей, лише окреслили риси, які раніше здавалися хлоп’ячими. Тепер він мав суворіший вигляд, і хворі останнім часом відзначали, що він радше подібний до телевізійного ковбоя, аніж до лікаря. Ця не позбавлена підстав оцінка втішила його. На зріст Філіпс трохи не дотягнув до шести футів. Попри худорлявість мав атлетичну будову. І за обличчям його не можна було прийняти за вченого. Лице його було кощаве, з прямим носом і виразним ротом. Глибокий розум найяскравіше відбився в рухливих світло-голубих очах. Він з відзнакою скінчив Гарвард 1966 року.

Катодна трубка на виході комп’ютера ожила і з’явилося перше зображення. Технік квапливо виставив рамку, роблячи картинку яснішою. Студенти з’юрмилися перед маленьким екраном на кшталт телевізійного, наче готуючись побачити фінал кубка з регбі. Але картина, що виникла перед їхніми очима, являла овал із білим краєм, заповненим чимось зернистим. Так комп’ютер відтворив вміст голови хворого. Ракурс був так ш, наче на містера Шіллера дивилися згори, видаливши тім’яну частину черепа.

Мартін позирнув на годинника. За чверть восьма. Він розраховував, що ось-ось з’явиться доктор Деніс Сенгер і візьме студентів на себе. Цілий ранок Філіпсові думки були зайняті майбутньою зустріччю з колегою по дослідницькій роботі Вільямом Майклзом. Майклз телефонував напередодні й сповістив, що зайде вранці і що має для Філіпса невеличкий сюрприз. Мартінова цікавість вже так розрослася, що з кожною зайвою хвилиною чекання загрожувала його задушити. Вже чотири роки вони разом працювали над програмою, що мала навчити комп’ютер читати рентгенограми черепа замість рентгенолога. Складність полягала в створенні програми, за якою комп’ютер міг би дати якісну оцінку щільності тканин на ділянках рентгенівського знімку, що цікавили лікаря. Коли б їм пощастило довести роботу до завершення, користь від неї була б надзвичайна. Оскільки труднощі аналізу рентгенограм черепа й усіх інших рентгенограм приблизно такі ж самі, програму, кінець кінцем, можна було б застосовувати до рентгенології в цілому. І якщо б вони досягли цього… Філіпс іноді дозволяв собі помріяти про власний дослідницький відділ і навіть про Нобелівську премію.

Нове зображення на екрані повернуло Мартіна до реального життя.

— Це — наче зріз, зроблений на тринадцять міліметрів вище від попереднього, — співуче проговорив технік. Пальцем він вказав на нижню частину овала. — Тут мозочок, а…

— Тут є патологія, — втрутився Філіпс.

— Де? — спитав технік. Він сидів на маленькому табуреті перед комп’ютером.

— Тут, — відповів Філіпс, протискуючись між студентами, щоб показати. Його палець уперся в ту частину зображення, яку технік щойно визначив як мозочок. — Це просвітлення тут, у правій півкулі мозку — патологія. Щільність з обох боків має бути однакова.

— Що ж це таке? — поцікавився один із студентів.

— Важко сказати зараз, — відповів Філіпс. Він нахилився, щоб роздивитися підозрілу ділянку ближче. — Цікаво, чи не відчував хворий труднощів при ходінні?

— Так, — озвався технік, — протягом тижня спостерігалося порушення координації рухів.

— Напевне, пухлина, — сказав Філіпс, випростуючись.

Всі четверо студентів утупилися в безвинне просвітління на екрані, і на їхніх обличчях миттєво відбилося сум’яття. З одного боку, їх глибоко схвилювало те, що вони на власні очі пересвідчилися у величезних можливостях сучасної діагностичної техніки, з другого — їх злякало саме існування пухлини мозку, думка про те, що ніхто не вбезпечений від неї, навіть вони.

Наступне зображення стало з’являтися на місці попереднього.

— А ось іще одна просвітлена область у скроневій долі, — сказав Філіпс, швидко вказуючи на ділянку, що вже змінювалася новою проекцією. — Ми її краще побачимо на наступному зрізі. Але для цього потрібне контрастне дослідження.

Технік підвівся і вийшов у суміжне приміщення зробити Шіллерові ін’єкцію контрастної рідини.

— Що дає контрастна рідина? — поцікавилася Ненсі Макфедден.

— Вона допомагає визначити межі пошкодженої тканини, наприклад, пухлини, коли порушено гемато-енцефалічний бар’єр, — проговорив Філіпс, обернувшись подивитися, хто заходить до кабінету, бо почув, що двері в коридор розчинилися.

— Чи містить вона йод?

Останнього питання Філіпс не чув, бо Деніс Сенгер увійшла й привітно осміхалася до нього з-за спин заворожених студентів.

Деніс вислизнула із свого коротенького білого пальта й простягнула руку, щоб повісити його поруч із аптечкою. Так вона починала роботу. Але на Філіпса її рухи справили прямо протилежну дію. На Деніс була рожева блузка, плісирована спереду і облямована круг шиї вузькою синьою стрічкою, зав’язаною бантом. Коли вона простягнула руку, вішаючи пальто, блузка обіпнула їй груди, й Філіпс оцінив виниклу перед ним картину так, як лише знавець оцінює витвір мистецтва — на його думку, Деніс була однією з найвродливіших жінок, яких він будь-коли бачив. Деніс казала, що її зріст — п’ять футів і п’ять дюймів, хоча насправді була принаймні на дюйм нижча. Вона була тендітна — важила лише сто вісім фунтів і мала невеликі, але пружні й чудової форми груди. Своє густе темне волосся Деніс звичайно зачісувала з чола назад і сколювала на потилиці однією шпилькою-пряжкою. Очі із сірими краплинками були світліші за волосся і надавали Деніс живого пустотливого виразу. Мало хто здогадувався, що вже три роки тому вона скінчила медичний коледж, де була першою за успішністю. І мало хто вірив, що їй двадцять вісім років.

Повісивши пальто, Деніс пройшла поруч із Філіпсом, непомітно потиснувши його лівий лікоть. Це сталося так стрімко, що Мартін не встиг поворухнутися. Вона сіла перед екраном, відрегулювала зображення на свій смак і відрекомендувалася студентам. Повернувся технік і повідомив, що контрастну рідину введено. Потім він приготував сканер для повторної серії знімків.

Філіпс нахилився вперед, щоб спиратися на плече Деніс, і показав на зображення на екрані.

— В цьому місці скроневої долі видно ураження мозкової тканини. І принаймні в двох місцях. — Він повернувся до студентів. — В історії хвороби я звернув увагу на запис про те, що хворий — затятий курець. Про що це вам говорить?

Студенти вп’ялися в зображення, боячись поворухнутися. Вони почувалися наче люди, що прийшли на аукціон без шеляга в кишені: найменший їхній рух міг бути витлумачений як надбавка до запропонованої суми.

— Дозвольте підказати, — порушив мовчання Філіпс. — Первинні пухлини мозку звичайно одиночні, на той час як виниклі в результаті ураження інших органів, — ми їх звемо метастази, — можуть бути і одиночні, і множинні.

— Рак легенів! — вигукнув один із студентів так швидко, наче брав участь у телевізійному змаганні.

— Дуже добре, — сказав Філіпс. — На цьому етапі не може бути стовідсоткової певності, але, якби виникло парі, я поставив би на вас.

— Скільки лишилося хворому жити? — запитав той самий студент, помітно пригнічений діагнозом.

— Хто його лікує?

— Хворий з нейрохірургічного відділення Курта Маннергейма, — проказала Деніс.

— Тоді недовго, — зробив висновок Мартін. — Маннергейм його різатиме.

Деніс стрімко обернулася.

— Такі випадки неоперабельні!

— Ти не знаєш Маннергейма. Він ріже все. Особливо пухлини. — Мартін знову схилився над плечем Деніс, вдихаючи неповторний запах її свіжовимитого волосся. Для Філіпса він був так само унікальний, як відбиток пальців, і, не зважаючи на робочу обстановку, він відчув приплив ніжності й жаги і мусив підвестися, щоб звільнитися від її чар.

— Доктор Сенгер, можна вас на хвильку? — спитав він раптом, жестом кличучи її в кут кімнати.

Деніс охоче послухалася. Обличчя її виказувало стурбованість.

— З моєї фахової точки зору… — проказав Філіпс тим самим діловим тоном, а далі змовкнув і заговорив знову пошепки. — В тебе сьогодні надзвичайно спокусливий вигляд!

Вираз обличчя Деніс змінювався повільно. Минула хвилина, перш ніж вона усвідомила, що він сказав, і тоді мало не розсміялася.

— Мартіне, ти захопив мене зненацька! В тебе був такий суворий тон, що я подумала — я зробила щось не так.

— А зробила ж! Ти одягла цю відверто знадливу блузку, щоб не дати мені зосередитися!

— Знадливу? Я ж затягнута по самісіньку шию!

— На тобі все набуває знадливого вигляду.

— Це все твої нечестиві думки, дідугане!

Мартінові лишалося тільки розсміятися. Деніс мала рацію. Бачачи її, він завше мимоволі згадував, яка вона гарна без одягу. Він стрічався з Деніс Сенгер вже більш як півроку, та все ще почувався захопленим юнаком. Спершу вони дотримувалися всіляких засторог, аби в лікарні не провідали про їхні пригоди, але дедалі переконуючись у серйозності цих взаємин, приділяли все менше уваги дотриманню таємниці. Цьому сприяло й те, що чим краще вони знали одне одного, тим меншою ставала різниця у віці. А та обставина, що Мартін був помічником завідувача нейрорадіологічного відділення, а Деніс лише другий рік працювала ординатором-рентгенологом, правила за фаховий стимул для обох, особливо коли Мартін три тижні тому став доручати їй проводити заняття замість себе. Деніс уже цілком могла позмагатися з тими двома хлопцями, що пройшли повний курс ординатури з радіології. І, на додачу до всього, це приносило обом радість.

— Кажеш, дідуган? — прошепотів Мартін. — За це тебе буде покарано. Лишаю студентів на тебе. Якщо вони занудьгують — пошли їх у кабінет томографії. Ми їх нагодуємо клінікою, перш ніж давати теорію.

Деніс кивнула, смиренно погоджуючись.

— А коли скінчиш ранкове сканування, — все ще пошепки вів далі Філіпс, — забіжи до мене. Може, пощастить утекти до кав’ярні!

Перш ніж вона встигла відповісти, він схопив свого білого халата й вийшов.

Операційні зали містилися на тому самому поверсі, що й радіологія, і Філіпс рушив туди. Маневруючи між скопиченням каталок, на яких лежали в чеканні флюороскопії хворі, Філіпс пройшов через кімнату, де аналізувалися рентгенограми. Це було просторе приміщення, розділене на відсіки негатоскопами, що стояли один на одному. Десь близько дюжини ординаторів пили каву й теревенили. Щоденна лавина рентгенограм ще тільки мала насунути, хоча рентгенапарати працювали вже з півгодини. Спочатку це буде тоненький струмок, а потім — потоп плівок. Філіпс дуже добре пам’ятав це з того часу, коли сам був у ординатурі. Він проходив її в медцентрі і, пристосовуючись до суворої атмосфери одного з найбільших і найкращих рентгенологічних відділень у країні, часто просиджував у цій самій кімнаті по двадцять чотири години.

Його винагородили за старання, запропонувавши лишитися для підготовки до наукового ступеня з нейрорадіології. Коли він скінчив роботу, результати виявились такими значними, що його запросили в штат, одночасно доручивши вести заняття із студентами-медиками. Від цього становища безперого пташеняти він піднявся до свого теперішнього статусу помічника завідувача відділення нейрорадіології.

Філіпс на мить спинився посеред кабінету. Незвичне освітлення від закритих матовим склом флуоресцентних ламп негатоскопів, що падало на обличчя людей за столами, надавало всім у цій кімнаті моторошного вигляду. На якусь хвильку вони здалися йому трупами з мертвотно бляклою шкірою й порожніми очницями. Філіпс здивовано подумав, що ніколи не помічав цього раніше. Поглянув на власні руки. Вони мали той самий безживний колір.

Він рушив далі, відчуваючи незвичне занепокоєння. Вже не вперше протягом останнього року він так жовчно сприймав буденні лікарняні сцени. Причиною, очевидно, була невдоволеність роботою, — невелика, вона, проте, постійно давалася взнаки. Він поступово дедалі більше ставав адміністратором, а до того ж відчував, що обставини спинили його зростання. Завідувачу нейрорадіології Тому Броктону було п’ятдесят вісім. Крім того, завідувач усього радіологічного відділення Херолд Голдблатт теж був нейрорадіолог. Філіпс мусив визнати, що його стрімке просування вгору — в межах їхнього відділення — загальмувалося не через те, що йому бракує здібностей, а тому що обидві вищі посади міцно зайняті. Вже майже рік Філіпс подумував про те, щоб піти з медцентру й улаштуватися в іншій лікарні, де є перспективи зростання, але думав про це без радості.

Мартін завернув у коридор, що вів до хірургічного відділення. Пройшов крізь подвійні двері, що відчинялися на обидва боки, з написом, який попереджав відвідувачів про те, що вхід стороннім заборонено. Проминув ще кілька таких самих дверей до передопераційної. Там стояло кілька каталок із знервованими хворими, що чекали своєї черги лягти під ніж хірурга. В кінці цього просторого приміщення був довгий, вбудований у стіну письмовий стіл, укритий пластиком. Він наче заступав шлях до тридцяти операційних та відділення реанімації. Три сестри в зелених хірургічних халатах, стоячи за столом, стежили за тим, щоб кожен пацієнт потрапив до потрібної операційної. Оскільки на добу робилося приблизно двісті операцій, зайняті сестри були весь час.

— Хтось скаже мені, кого оперуватиме Маннергейм? — спитав Філіпс, схиляючись до столу.

Всі три сестри поглянули на нього знизу вгору й заговорили одночасно. Мартін був одним із небагатьох лікарів, що завше були бажаними гостями в хірургічному відділенні. Зрозумівши, як кумедно вони виглядають, сестри розсміялися й почали церемонно поступатися одна одній правом відповісти.

— Може, краще спитати когось іншого, — проговорив Філіпс, роблячи вигляд, наче йде.

— О, ні! — вигукнула білява сестра.

— Можна піти побалакати в роздягальню, — запропонувала чорнява.

Хірургія була єдиним у лікарні місцем, де умовностей додержувалися дуже відносно. Атмосфера тут докорінно різнилася від будь-якого іншого відділення. Філіпс вважав — це пояснюється тим, що всі носили однаковий, схожий на піжами одяг, а до того ж, у цілком можливих критичних ситуаціях відсутність різниці в поводженні чоловіків і жінок давала змогу легше розряджувати напруженість. Але, незалежно від причин, Філіпс дуже добре пам’ятав цю розкутість. Перш ніж наважитися присвятити себе радіології, він цілий рік провів у хірургічній ординатурі.

— Хто із Маннергеймових хворих вас цікавить, — спитала білявка, — Маріно?

— Саме так, — підтвердив Філіпс.

— Вона позаду від вас, — проговорила сестра.

Філіпс обернувся. Футах у двадцяти від нього стояла каталка, на якій під простирадлом лежала двадцятиоднорічна жінка. Крізь туман, яким залили її мозок передопераційні ін’єкції, вона, певно, розчула своє ім’я, бо голова її повільно повернулася на його бік. Усе волосся було зголено з її голови перед операцією, і жінка нагадала Філіпсові маленьку співочу пташку без пір’я. Він двічі короткочасно бачив її раніше, коли їй робили знімки, і був уражений, наскільки вона тепер несхожа сама на себе. Тоді він не звернув уваги, яка вона маленька й тендітна. Її очі покинутої дитини молили про захист, і Філіпс мусив зібрати всі сили, щоб відвернутися й продовжити розмову з сестрами. Однією з причин, через які він перейшов з хірургії до радіології, було й усвідомлення того, що він не завше здатний стримувати власне почуття жалю до хворого.

— Чому ще не почали операції? — спитав він у сестри, сердитий з того, що хвору лишили наодинці з її страхами.

— Маннергейм чекає, поки з меморіального госпіталю Гібсона привезуть спеціальні електроди, — пояснила білявка. — Хоче зняти якісь покази з ділянки мозку, яку збирається видаляти.

— Зрозуміло… — проговорив Філіпс, намагаючись перепланувати свої ранкові справи. Маннергейм незбагненним чином завше ламав усім їхні плани.

— У Маннергейма зараз двоє гостей з Японії, — додала білявка, — і він тиждень готувався до великого спектаклю. Але почнуть за кілька хвилин. Вже просили привезти хвору. Нам просто нікого було послати за нею.

— Гаразд, — промовив Філіпс, рушаючи в зворотний шлях через передопераційне приміщення. — Коли Маннергеймові знадобляться плівки з локалізацією патології, зателефонуйте просто до мене. Тоді не доведеться чекати.

Зворотним шляхом Мартін згадав, що має поголитися, і зайшов до кімнати відпочинку хірургів. О 8.10 там було майже порожньо, бо операції, призначені на 7.30, ще не скінчилися, а непередбачених випадків, можна сподіватися, ще певний час не буде. Лише один хірург розмовляв по телефону із своїм біржовим маклером, машинально почухуючись. Філіпс пройшов до роздягальні й набрав шифр на своїй шафці розміром фут на фут. Старий чолов’яга Тоні, що наглядав за хірургічним відділенням, дозволив Мартінові й далі користуватися нею.

Коли Філіпс намилив обличчя, запрацював його біпер. Від несподіванки Мартін здригнувся. Тільки зараз він усвідомив, наскільки напружені в нього нерви. Зняв трубку настінного телефону, намагаючись не забруднити її мильною піною. Говорила Гелен Уокер, його секретарка. Вона повідомляла, що прийшов Вільям Майклз і чекає в його кабінеті.

Філіпс із новим піднесенням узявся шкрябати собі щоки. Його знов охопило збудження, відчуте раніше, коли він дізнався від Вільяма про сюрприз. Він щедро полився одеколоном і квапливо натягнув довгого білого халата. Проходячи крізь кімнату відпочинку, помітив, що хірург продовжує розмовляти з маклером.

У своє відділення Мартін увірвався майже бігом. Гелен Уокер злякано відірвалася від друкарської машинки й побачила тільки змазані обриси свого боса — на такій швидкості він промчав повз неї. Гелен підвелася, потяглася за столом листів і телефонограм, але завмерла, коли двері до Філіпсового кабінету з грюканням зачинилися. Вона знизала плечима й знову взялася друкувати.

Філіпс притисся спиною до зачинених дверей, важко дихаючи. Майклз недбало гортав якогось радіологічного журналу.

— Ну? — збуджено видихнув Філіпс.

На Майклзові як завше погано сидів трохи приношений твідовий піджак, куплений, коли його господар учився на третьому курсі Массачусетського технологічного. Йому було тридцять, та виглядав він на двадцять, а волосся було таке світле, що Філіпс здавався поруч темним шатеном. Його маленького злого рота розтягнула вдоволена посмішка, а блідо-голубі очі заіскрилися.

— В чому річ? — проговорив він, удаючи, що знову береться за журнал.

— Викладай! — перебив Філіпс. — Я ж знаю, ти просто хочеш подражнити мене. Лихо в тім, що тобі надто таланить.

— Не знаю, що… — почав Майклз і змовк. Одним швидким рухом Філіпс перетнув кімнату і вихопив журнал з його рук.

— Не будемо гратися в мовчанку, — вигукнув Філіпс. — Ти ж знав, що чекання сюрпризу, який ти обіцяв через Гелен, зведе мене з розуму. Я мало не зателефонував тобі о четвертій ранку. І жалкую, що стримався — ти заслужив, щоб тебе розбудили.

— А-ах, так… Сюрприз… — продовжував дражнитися Майклз. — Мало не забув. — Він понишпорив у дипломаті. За хвилину видобув маленького пакетика, загорненого в темно-зелений папір і перев’язаного широкою жовтою стрічкою.

Мартінове обличчя витягнулося. Що це? Він чекав побачити якісь папери, скоріш за все — віддруковані на комп’ютері дані, які б демонстрували епохальне, зроблене ними відкриття. І вже ніяк не розраховував на подарунок.

— Це і є сюрприз для тебе, — сказав Майклз, подаючи пакетика.

Філіпс ще раз поглянув на подарунок. Розчарування його межувало з люттю.

— Якого дідька ти купив мені якусь іграшку?!

— Бо з тобою так приємно було займатися наукою, — відповів Майклз, усе ще простягаючи Мартінові пакетика. — Візьми, будь ласка.

Філіпс узяв. Він уже настільки опанував себе, що йому стало ніяково за таку реакцію. Що б не коїлося в його душі, він аж ніяк не хотів ображати Майклза. В кожному разі, це був знак уваги з його боку.

Філіпс подякував приятелеві, одночасно зважуючи на долоні пакетика. Був він легенький, приблизно чотири дюйми завдовжки й один заввишки.

— Не хочеш поглянути, що всередині? — поцікавився Майклз.

— Аякже! — промовив Філіпс, на хвильку затримавши уважний погляд на Майклзовому обличчі. Купівля подарунка аж ніяк не клеїлася до цього юного генія з відділу розробки обчислювальних машин. Це аж ніяк не означало, що Майклз був відлюдьком чи скнарою. Але наука настільки поглинала його, що він забував про норми ввічливості. І справді, за чотири роки, що вони пропрацювали разом, Філіпс жодного разу не стрінув Майклза в спільних знайомих. Мартін уважав, що неймовірно потужний розумовий апарат Майклза ніколи не вимикається. Кінець кінцем, Майклзові було лише двадцять шість, коли за видатні здібності його поставили на чолі новоствореного при університеті сектора штучного інтелекту. А ступінь доктора філософії він одержав у дев’ятнадцять, ще в Массачусетському технологічному.

— Розгортай, — нетерпляче проговорив Майклз.

Філіпс зняв стрічку й урочисто поклав її на письмовий стіл серед завалів паперів та плівок. Туди ж лягла й темно-зелена обгортка. Під нею виявилася чорна коробочка.

— Це до певної міри символічно, — пояснив Майклз.

— Справді? — здивувавсй Філіпс.

— Угу, — підтвердив Майклз. — Ти ж знаєш, як фізіологія підходить до мозку — як до чорної скриньки. Ну, поглянь же, що там усередині!

Філіпс боязко посміхнувся. Він не розумів, про що говорить Майклз. Зняв кришку з коробочки й вийняв паперову серветку, що лежала згори. І на свій превеликий подив видобув ізсередини касету, де на етикетці футляра значилося: «ПОГОВІР», виконує Флітвуд Мек».

— Що за чортівня, — скривився Філіпс. Він не міг утямити, навіщо Майклзові було купувати для нього цей запис.

— Ще один символ, — пояснив Майклз. — Те, що всередині, буде для твоїх вух приємніше від будь-якої музики.

Раптом уся шарада набула змісту. Філіпс відчинив футляр і дістав касету. То був не запис музики. На плівку записали комп’ютерну програму.

— Як багато ми досягли? — майже пошепки спитав Філіпс.

— Роботу закінчено, — проговорив Майклз.

— Бути не може! — завагався Філіпс.

— Пам’ятаєш останній матеріал, що ти дав мені? Він зробив диво. Розв’язав задачу, як визначати щільність тканин на їхній межі. Ця програма включає всі твої операції при розшифровуванні рентгенограми. Вона прочитає будь-який знімок, якщо ти поставиш її в цю машину. — Майклз показав у глибину кімнати. Там, на Філіпсовому робочому столі стояв апарат завбільшки з телевізор. З першого погляду було видно, що зразок дослідний. Передню планку з нержавійки тримали болти, що стирчали назовні. В лівому горішньому куті чорніла щілина для касети з програмою. З боків виходили два електричні кабелі. Один під’єднував друкуючий пристрій введення-виведення. Інший ішов до прямокутного ящика чотирьох футів завширшки й одного заввишки. На передній стінці цього пристрою зяяв широкий проріз із валиками — туди належало вставляти рентгенівський знімок.

— Важко повірити, — сказав Філіпс, побоюючись, що Майклз знову його розігрує.

— Нам теж, — зізнався Майклз. — Усе якось зовсім несподівано наклалося одне на одне. — Він пройшов у глибину кімнати і ніжно провів рукою по верхній кришці комп’ютера. — Все, що ти зробив для вирішення проблеми розпізнавання щільності тканин радіологічними методами, не тільки продемонструвало необхідність створення нової апаратури, але й підказало, якою вона має бути. І ось вона перед тобою.

— На вигляд дуже проста.

— Як завше, зовнішність оманлива, — відказав Майклз. — Начинка цієї штучки зробить революцію в світі комп’ютерів.

— Ти тільки уяви собі, як вона вплине на радіологію в цілому, якщо справді зможе читати рентгенівські знімки, — підхопив Мартін.

— Прочитає, — сказав Майклз. — Але в програмі можуть бути недоробки. Твоє завдання зараз — прогнати її по якомога більшому числу знімків черепів, описаних тобою ж раніше. Але якщо виникнуть розходження — причиною, думаю, виявляться неякісні негативи. Я маю на увазі випадок, коли програма визначить знімок як нормальний, а насправді було виявлено патологію.

— Ті ж труднощі виникають і в рентгенологів, — сказав Філіпс.

— Ну, гадаю; ми зможемо позбутися цього, — промовив Майклз. — Вирішувати, що не влаштовує вас, лікарів, доведеться тобі. Ну, а тепер, щоб ця машина запрацювала, перш за все ввімкни її. Гадаю, навіть доктор медицини в змозі це зробити.

— Беззаперечно, — парирував Філіпс, — але треба ще й доктора філософії, щоб під’єднати її до мережі.

— Дуже добре, — розсміявся Майклз. — Твій гумор стає дедалі тонкіший. Коли апарат буде під’єднаний до мережі й працюватиме, постав касету з програмою до центрального блока. Друкуючий пристрій повідомить, коли можна вміщувати рентгенівський знімок у лазерний сканер.

— Як ставити плівку? — поцікавився Філіпс.

— Байдуже. Тільки емульсією донизу.

— Гаразд, — проговорив Філіпс, потираючи руки й розглядаючи апарат з виглядом гордого батька. — І все ж я не можу повірити!

— Я теж, — зізнався Майклз. — Чотири роки тому хто б міг подумати, що ми зможемо досягти такого? Я досі пам’ятаю день, коли ти без попередження з’явився до мене у відділ обчислювальної техніки, сумно запитуючи, чи цікавить когось визначення різниці в щільності тканин…

— І мені неймовірно поталанило/ що я натрапив на тебе! — підхопив Філіпс. — Тоді мені здалося, що ти лише закінчуєш університет. І я гадки не мав, що таке сектор штучного інтелекту.

— В кожному значному науковому відкритті неодмінно є ще й трохи талану, — погодився Майклз. — Але по тому, як тобі поталанить, треба ще й упріти. Якраз це тебе й чекає. Пам’ятай — що більше знімків черепа пропустиш крізь програму, тим краща вона буде, не лише тому, що ми усунемо недоліки, але ще й тому, що програма евристична.

— Тільки давай без гучних слів, — попрохав Філіпс. — Що ти маєш на увазі, говорячи «евристична»?

— Виходить, не все, чим ти сам живеш, тобі ж до смаку! — засміявся Майклз. — Ніколи не думав, що прийдеться почути, як лікар висловлює невдоволення з приводу незрозумілих слів! Евристична програма — це та, що може самонавчатися.

— Хочеш сказати, що ця штука порозумнішає?

— Дійшло нарешті, — з полегкістю зітхнув Майклз, рушаючи до дверей. — І тепер це залежить від тебе. І пам’ятай — машиною можна користуватися і в інших областях радіології. Тому у вільний час, якщо припустити, що ти його матимеш, візьмися за порівняння своїх записів та ангіограм мозку. Поговоримо потім..

Зачинивши за Майклзом двері, Філіпс підійшов до робочого столу й утупився в апарат, що розшифровує рентгенограми. Йому не терпілося відразу ввімкнути його, але це забороняв робити вантаж рутинних обов’язків. На підтвердження такої думки до кімнати ввійшла Гелен зі жмутком кореспонденції, телефонограм і гарненькою новиною, що зіпсувався рентгенапарат у одному з кабінетів ангіографії мозку. Філіпс, долаючи самого себе, повернувся спиною до нового пристрою.

4

— Ліза Маріно? — спитав голос, і почувши його, Ліза розплющила очі. Над нею схилилася сестра Керол Бігелоу. Волосся її було зібране під ситцеву шапочку із квітковим візерунком. Носа й рота закривала хірургічна маска. Виднілися тільки темно-карі очі.

Ліза відчула, що її руку підіймають і повертають, щоб прочитати дані на її особовому браслеті. Руку поклали на місце й погладили.

— Ліза Маріно, ви готові до того, щоб ми знову повернули вам здоров’я? — спитала Керол, відпускаючи ногою гальмо каталки й відкочуючи її від стінки.

— Не знаю, — зізналася Ліза, намагаючись не відводити погляду від обличчя сестри.

Але Керол відвернулася, говорячи:

— Звичайно ж, готові, — й одночасно проштовхуючи каталку повз стіл, укритий білим пластиком.

Автоматичні двері зачинилися за ними, й Ліза рушила в свій фатальний шлях коридором до операційної номер двадцять один. Операції на мозку звичайно відбувалися в одній з чотирьох кімнат — 20-й і 21-й, 22-й чи 23-й, які було для цього обладнано. На спеціальних підставках стояли операційні мікроскопи Цейса, були замкнені відеосистеми з записувальними пристроями, спеціалізовані столи. В кімнаті № 21 була ще й галерея для глядачів, і тому доктор Курт Маннергейм, завідувач відділенням нейрохірургії та голова комітету по зв’язках із медичним коледжем, оперував переважно в ній.

Ліза сподівалася, що до цього часу вже спатиме, але ні. Навпаки, вона, здавалося, особливо чітко сприймала те, що відбувалося, і всі її почуття загострились. Навіть хімічний запах стерильності здавався аж надто різким. У неї ще є час, думала вона. Їй не хотілося, щоб її оперували. Особливо голову. Вона погодилась би на все — тільки б не голову.

Рух припинився. Повернувши погляд, Ліза побачила, що сестра кудись зникла, а її, наче автомобіль, припаркували на узбіччі напруженої магістралі. Повз неї пройшла група людей, везучи іншого хворого. Його нудило. Один із санітарів, які штовхали каталку, тримав хворого за підборіддя. Забинтована голова навіювала жах.

По щоках Лізи покотилися сльози. Хворий нагадав їй про майбутні муки. Її саму збиралися розчахнути й осквернити. Не якусь там периферійну частину — ступню чи руку, а голову… де жила її особистість і сама душа. Чи буде вона тією ж людиною, що й до операції?

В одинадцять років у Лізи був гострий апендицит. Операція тоді здавалася їй, безумовно, страшною, але той страх був нічим порівняно з тим, який вона відчувала зараз. Вона була певна, що позбудеться власної особистості, якщо не самого життя. В кожному разі, вона розпадалася на уламки, які хтось мав підібрати й вивчити.

Знову з’явилася Керол Бігелоу.

— Все гаразд, Лізо, на вас чекають.

— Прошу, — прошепотіла Ліза.

— Заспокойтеся, Лізо, — проговорила Керол Бігелоу. — Ви ж не хочете, певно, щоб доктор Маннергейм побачив ваші сльози.

Ліза не бажала, аби будь-хто бачив, як вона плаче. Вона кивнула Керол у відповідь і відчула, що злиться. Чому це відбувається саме з нею? Несправедливо. Рік тому вона була нормальною студенткою коледжу. Вирішила спеціалізуватися з англійської мови, сподіваючись підготуватися до юридичного факультету. Їй подобалися лекції з літератури і вона добре навчалася, принаймні, поки не зустріла Джіма Конвея. Вона знала, що занедбала навчання, але таке тривало лише близько місяця. До знайомства з Джімом вона пережила кілька мимобіжних захоплень, але жодного разу не була цілком удоволена й навіть питала себе, чому через це здіймають стільки галасу. Але з Джімом все було інакше. Вона відразу ж зрозуміла, що з ним одержить усе, що може дати близькість із мужчиною. І не лишилася байдужою. Вона не вірила в протизаплідні таблетки і добилася, щоб їй поставили кільце. Ліза добре пам’ятала, як важко було набратися мужності і в перший раз піти до гінекологічного відділення. А далі вона приходила знову, коли виникала необхідність.

Каталка в’їхала до операційної, що являла правильний квадрат із стороною в двадцять п’ять футів. Стіни було вкрито сірою керамічною плиткою аж до самої заскленої галереї під стелею. Більшу частину стелі займали дві величезні безтіньові лампи з нержавіючої сталі, що нагадували перевернуті літаври. Посередині стояв операційний стіл — вузький потворний пристрій, що нагадав Лізі вівтар для якогось поганського ритуалу. На одному кінці столу була кругла підставка з отвором у центрі. Ліза інстинктивно здогадалася, що на ній має лежати голова. З маленького транзистора в кутку, наче із зовсім іншого світу, проникливо співали «Бі Джіз».

— Ось ми й прибули, — сказала Керол Бігелоу. — Я прошу вас пересунутися на стіл.

— Гаразд, — відказала Ліза, — дякую. — Власна реакція викликала в дівчини досаду. Менш за все вона збиралася дякувати. Але їй хотілося сподобатися цим людям, бо вона знала, що залежить від їхньої уваги й догляду. Переміщуючись із каталки на операційний стіл, Ліза не випускала з рук простирадла, марно намагаючись зберегти хоч краплинку гідності. Опинившись на столі, лягла нерухомо, втупившись у безтіньові лампи.

Поруч із лампами вона побачила скляну перегородку. Відбите світло заважало дивитися крізь скло, але згодом вона розгледіла обличчя, що втупилися в неї згори. Ліза заплющила очі. Її виставили на посміховисько.

Життя її перетворилося на кошмар. Усе було чудово до того фатального вечора. Вони займалися вдвох із Джімом. Поступово вона зрозуміла, що їй важко читати, особливо коли вона натрапила на речення, яке починалося словом «завше». Те, що вона знає це слово, не викликало в неї сумнівів, але мозок відмовлявся приймати його. Довелося спитати в Джіма. Він посміхнувся у відповідь, думаючи, що вона жартує. Вона повторила питання, він відказав: «Завше». Але навіть по тому, як Джім вимовив слово, по тому, як вона подивилася на нього в книзі, зміст не дійшов до неї. Вона пам’ятала відчуття страху й безвиході, що на неї навалилося. Після цього з’явився дивний запах. Джім сказав, що нічого не відчуває, і це було останнє, що Ліза пам’ятала. Потім почався перший напад. Поза сумнівами, він був жахливий, і Джім увесь тремтів, коли вона отямилася. Виявилося, що вона кілька разів його вдарила й подряпала йому обличчя.

— Доброго ранку, Лізо, — проговорив приємний чоловічий голос із британським акцентом. Поглянувши вгору й назад, Ліза зустрілася поглядом із карими очима Бала Ранади, лікаря з Індії, що закінчив їхній університет. — Пам’ятаєте, що я вам казав учора ввечері?

Ліза кивнула.

— Не кашляти й не сіпатися, — проговорила вона, бажаючи зробити лікареві приємність. Дівчина ясно пам’ятала візит доктора Ранади. Він з’явився по обіді, відрекомендувався, сказав, що він анестезіолог і опікатиметься нею протягом операції. Потім почав ставити ті ж питання про здоров’я, на які їй доводилося відповідати безліч разів раніше. Відмінність полягала в тому, що доктора Ранаду відповіді, здавалося, й не цікавили. Його обличчя кольору червоного дерева не змінювало виразу, крім того моменту, коли Ліза описувала, як у одинадцять років їй видаляли апендицит. Доктор Ранада кивнув, коли Ліза повідомила, що перенесла наркоз нормально. Те, що вона не давала алергійної реакції, було ще одним повідомленням, яке його зацікавило. Почувши це, він знову кивнув.

Як правило, Лізі подобалися люди, які давали вихід власним почуттям. Доктор Ранада належав до іншої категорії. Він не виявляв жодних емоцій, лише внутрішню силу. Але за таких обставин навіть ця стримана симпатія влаштовувала Лізу. Вона була рада, що для когось її муки являли щось узвичаєне. Але доктор Ранада відразу ж уразив її. З тим самим бездоганним оксфордським акцентом він проказав:

— Сподіваюся, доктор Маннергейм повідомив вас, як подаватиметься наркоз?

— Ні, — відповіла Ліза.

— Дивно, — вимовив після паузи доктор Ранада.

— Чому? — затривожилася Ліза, відчувши небезпеку. Думка про те, що поміж лікарями немає згоди, страхала. — Чому дивно?

— Трепанацію звичайно роблять під загальним наркозом, — пояснив доктор Ранада. — Але доктор Маннергейм повідомив нас, що хоче оперувати під місцевою анестезією.

Ліза не чула, щоб її операцію називали «трепанацією». Доктор Маннергейм сказав, що збирається зняти клапоть шкіри й проробити маленьке віконце в її голові, щоб можна було видалити ушкоджену ділянку правої скроневої долі. Він пояснив Лізі, що якимось чином частина її мозку ушкодилася, і що якраз це місце й викликає приступи. Якби йому пощастило саме цю ділянку видалити, приступи припинилися б. Він проробив майже сотню таких операцій із блискучим результатом. На той час Ліза вже впала в відчай, бо до зустрічі з доктором Маннергеймом усі лікарі, до яких вона зверталася, лише співчутливо кивали їй.

А приступи були страшні. Звичайно вона знала про їхнє наближення, бо виникав цей дивно знайомий запах. Але іноді вони починалися без попередження, звалюючись на неї, наче обвал у горах. Одного разу після довгого медикаментозного лікування й запевнянь, що хворобу подолано, вона в кінотеатрі відчула цей жахливий запах. Не тямлячи себе, вона зірвалася з місця, дісталася, перечіплюючись, до проходу й кинулася в бік фойє. В цю мить вона втратила контроль над собою. Пізніше вона отямилася в фойє біля цукеркового автомата. Спиною вона притискалася до стінки, а руки були між ногами. Частина одягу зникла, а вона, наче ошаліла кішка, мастурбувала. Кілька чоловік, і серед них Джім, дивилися на неї, наче на якесь чудовисько. Згодом вона довідалася, що напала на двох дівчат і одну так побила, що нещасну повезли до лікарні. Єдине, що вона могла зробити, отямившись, це заплющити очі й заплакати. Вона пам’ятала, як почула далекий сигнал карети швидкої допомоги й подумала, що божеволіє.

Життя її спинилося. Вона не була божевільна, але жодні ліки не знімали нападів. Тому, коли з’явився доктор Маннергейм, він здався їй рятівником. І лише після відвідин доктора Ранади вона стала усвідомлювати, що ж насправді на неї чекає. Після доктора Ранади з’явився санітар, щоб поголити їй голову. З цієї хвилини Ліза не перестаючи відчувала страх.

— Чому він хоче під місцевою анестезією? — спитала Ліза. Пальці її почали тремтіти.

Доктор Ранада зосередився перед тим, як відповісти.

— Так, — зрештою сказав він, — доктор хоче встановити, яку частину вашого мозку вражено. І він потребує вашої допомоги.

— Значить, я не спатиму, коли… — Ліза не договорила. Її голос зірвався. Ця думка, здавалося, суперечила здоровому глуздові.

— Саме так, — підтвердив доктор Ранада.

— Але ж він знає, де пошкоджена частина мого мозку, — заперечила Ліза.

— Лише приблизно. Але не тривожтеся. Я буду поруч. Болю ви не відчуєте. І слід думати тільки про одне — не кашляти й не ворушитися.

Із задуми Лізу вивело відчуття болю в лівому передпліччі. Поглянувши вгору, вона побачила, що в крапельниці спливають крихітні бульбашки. Доктор Ранада почав робити вливання. Те ж саме він проробив і на правій руці, ввівши у вену довгу тонку пластикову трубку. Потім він так підрегулював стіл, що узголів’я виявилося трохи вище від ніг.

— Лізо, — сказала Керол Бігелоу, — я введу вам катетер.

Підвівши голову, Ліза подивилася долі. Керол розпечатувала загорнуту в пластик коробочку. Ненсі Донован, друга операційна сестра, відгорнула простирадло, оголюючи Лізу від п’ят до пояса.

— Катетер? — здивувалася Ліза.

— Так, — підтвердила Керол Бігелоу, надіваючи просторі гумові рукавички. — Я введу трубку в сечовий міхур.

Голова Лізи впала на стіл. Ненсі Донован вхопила ноги дівчини й звела їх підошвою до підошви. Тепер коліна розійшлися широко в боки і кожен, хто хотів, міг бачити її в такому положенні.

— Я введу вам препарат під назвою манітол, — пояснив доктор Ранада. — Він спричиняє сильне виділення сечі.

Ліза кивнула, роблячи вигляд, наче зрозуміла, й одночасно відчула, що Керол Бігелоу витирає їй геніталії.

— Привіт, Лізо! Я доктор Джордж Ньюмен. Пам’ятаєш мене?

Розплющивши очі, Ліза побачила ще одне обличчя, закрите маскою. Очі голубі. В обличчя по той бік столу райдужки були карі.

— Я старший ординатор нейрохірургії, — сказав доктор Ньюмен, — а це доктор Ральф Лоурі, один із наших молодших ординаторів. Ми, як я казав тобі вчора, будемо асистувати докторові Маннергеймові.

Перш ніж Ліза встигла відповісти, вона відчула різкий біль між ногами, а потім незвичну вагу в сечовому міхурі. Глибоко зітхнула й відчула, що до внутрішнього боку стегна прикладають лейкопластир.

— А тепер розслабся, — сказав доктор Ньюмен, не чекаючи відповіді. — Ти й не помітиш, як одужаєш. — Обоє лікарів зосередилися на серії рентгенограм, розміщених уздовж стін.

Події в операційній набирали швидкості. З’явилася Ненсі Донован з інструментами на таці з нержавійки. Над тацею здіймалася пара. Сестра з грюком опустила свою ношу на столик, що стояв поруч. Дарлін Купер, третя операційна сестра, вже в хірургічному халаті та в рукавичках, запустила руку в стерильні інструменти й узялася розкладати їх у певному порядку на таці. Коли Ліза побачила, що Дарлін Купер підіймає великого дриля, вона відвернулася.

Доктор Ранада наклав їй на руку манжетку тонометра. Керол Бігелоу оголила дівчині груди й прикріпила липкою стрічкою датчики електрокардіографа. Скоро з транзистора долинули сигнали, що нагадували булькотіння. Вони йшли з кардіомонітора, змагаючись із голосом Джона Денвера.

Доктор Ньюмен повернувся до столу після вивчення рентгенограм і перевірив положення голеної голови дівчини. Потім, поклавши мізинця їй на носа, а великого пальця — на маківку, маркером провів лінії. Перша йшла від вуха до вуха через маківку. Друга перетинала її, починаючись від середини лоба і тягнучись до потилиці.

— А зараз, Лізо, поверни голову праворуч, — сказав доктор Ньюмен.

Ліза не розплющувала очей. Вона відчула, як палець намацує на кістці борозенку, що йде від правого ока до правого вуха. Далі — як маркер малює петлеподібну лінію, що від правої скроні вигиналася вгору й назад і закінчувалася за вухом. Район, окреслений фарбою, нагадував ратицю з вухом у основі. З нього й мусили відшарувати клапоть шкіри, про який говорив Лізі доктор Маннергейм.

Несподівано по всьому тілі розлилася оспалість. Здавалося, повітря в приміщенні стужавіло, а руки й ноги налилися свинцем. З великим зусиллям Ліза підняла повіки. Над нею всміхався доктор Ранада. В одній руці він тримав трубку крапельниці, в другій — шприц.

— Це зніме напруженість, — пояснив доктор Ранада.

Вона втратила відчуття часу. В свідомості зрідка виникали якісь згуки. Вона хотіла заснути, але тіло мимоволі опиралося її бажанню. Відчула, що її повертають набік, а під праву руку підкладають подушку, підіймаючи її. Те, що зап’ястки було прив’язано до дошки, яка під прямим кутом видавалася за краї операційного столу, вже не турбувало. Руки настільки обважніли, що вона все одно не змогла б ними поворухнути. Щоб знерухомити тіло, поперек стягнули шкіряною попругою. Дівчина відчула, що голову чимось шкребуть і змащують. Потім у неї вп’ялося кілька гострих голок, але біль миттєво вщух. І нарешті голову затисли якимись лещатами. Проти власної волі Ліза поринула в сон.

З цього стану її несподівано вирвав сильний біль. Дівчина гадки не мала, скільки пройшло часу. Боліло над правим вухом. Знов різкий біль. Вона закричала й спробувала поворухнутися. Крім спеціальної маски з тканини, що Лізі наділи на обличчя, її тіло обгортали кілька хірургічних простирадел. У просвіті маски дівчина побачила знайомі риси доктора Ранади.

— Все гаразд, — промовив лікар. — Лежіть спокійно. Роблять укол для місцевої анестезії. За хвилину все минеться.

Біль виникав знову й знову. В Лізи було відчуття, наче череп зараз вибухне. Вона спробувала підвести руку, але тільки відчула пов’язку, що її стримувала.

— Будь ласка! — закричала вона, та голос її був ледве чутний.

— Все чудово. Не напружуйтеся.

Біль урвався. Ліза чула, як дихають лікарі. Вони були над самісіньким її правим вухом.

— Скальпель! — наказав доктор Ньюмен.

Ліза внутрішньо зіщулилася від страху. Вона відчула тиск, наче чийсь палець рухався по її голові вздовж лінії, накресленої маркером. Крізь простирадла на шию просочилася тепла рідина.

— Гемостатичні кліпси, — кинув доктор Ньюмен.

Ліза почула різке металеве клацання.

— Затискач Рейні, — скомандував доктор Ньюмен. — І зателефонуйте Маннергеймозі. Скажіть, усе для нього буде готове за тридцять хвилин.

Ліза намагалася не думати про те, що коїться з її головою. Думки її було прикуто до сечового міхура — він переповнився.

Вона покликала доктора Ранаду й сказала, що їй треба помочитися.

— Вам поставили катетер, — пояснив лікар.

— Але мені треба, — сказала Ліза.

— Цілком розслабтеся, Лізо, — продовжив доктор Ранада. — Введу вам зараз ще снодійного.

Далі до свідомості Лізи дійшло пронизливе завивання бензинового моторчика й відчуття тиску та вібрації на голові. Шум злякав дівчину, бо вона знала, що це означає. Її череп розтинали з допомогою пилки. Вона тільки не знала, що це й зветься трепанацією. На щастя, болю вона не відчувала, хоча й чекала його появи щосекунди. Запах паленої кістки проникнув крізь марлеву маску на її обличчі. Доктор Ранада взяв її руку і дівчина подумки подякувала йому. Вона стисла його пальці, наче його рука була для неї єдиною надією вижити.

Звук моторчика змовкнув. У виниклій раптом тиші з транзистора почулося ритмічне биття серця. Потім Ліза знов відчула біль, який цього разу був зосереджений в одній точці. В кінці вузького прорізу маски, що обмежував їй поле зору, виникло обличчя доктора Ранади. Він спостерігав за дівчиною в той час, як манжетка тонометра наповнювалася повітрям.

— Щипці для кісток! — сказав доктор Ньюмен.

Ліза відчула й почула, як тріщить кістка. Звук пролунав над правим вухом.

— Елеватор! — попросив доктор Ньюмен.

Їй ще кілька разів завдали гострого болю. Потім вона почула, як їй здалося, гучне клацання і зрозуміла — в її черепі пробили отвір.

— Вологу марлю, — зажадав доктор Ньюмен.

Продовжуючи терти щіткою руки, доктор Курт Маннергейм подався вперед, щоб зазирнути крізь прочинені двері до операційної № 21 і поглянути на годинника на далекій стіні. Була вже майже дев’ята. Саме цієї хвилини він побачив, як його старший ординатор доктор Ньюмен відходить від столу. Ординатор схрестив на грудях руки в хірургічних рукавичках і рушив до негатоскопа, в якому було закріплено рентгенограми. Це могло означати лише одне — трепанацію виконано й чекають на шефа. Доктор Маннергейм знав, що часу в нього обмаль. Комісія з наукових досліджень Національного інституту охорони здоров’я мала прибути опівдні. На карту ставилася дванадцятимільйонна субсидія, що забезпечила б його наукові пошуки на дальші п’ять років. Він зобовязаний одержати її. Якщо ж ні — втрачається віварій разом з усіма результатами чотирьохрічної праці. Маннергейм був переконаний, що вже майже встановив локалізацію ділянки мозку, яка збуджує агресивність і лють.

Змиваючи мильну піну, Маннергейм помітив Лорі Макінтер, заступника завідувача операційними. Він гукнув її, і вона спинилася.

— Лорі, мила! В мене тут двоє япончат з Токіо. Не могли б ви послати когось до приймальні, щоб їм обов’язково дали хірургічні халати й усе, що треба?

Лорі Макінтер кивнула, хоча й не намагалася приховати, що прохання їй не до вподоби. Її дратувало те, що Маннергейм кричить на увесь коридор.

Маннергейм зрозумів мовчазний докір і про себе вилаяв сестру.

— Баби, — пробурчав він. Сестри все більше й більше дратували його — наче скалка в сідниці.

Маннергейм увірвався до операційної, наче бик на арену. Спокійна, ділова атмосфера відразу ж де й ділася. Дарлін Купер подала Маннергеймові стерильного рушника. Утираючи спершу одну руку, потім другу від кисті до ліктя, він нахилився подивитися на отвір у черепі Лізи Маріно.

— Чорти б вас забрали, Ньюмене, — прогарчав Маннергейм, — коли ж ви зрештою навчитеся робити трепанацію? Можна подумати, я тисячі разів не казав вам, що краї мають бути рівні?! Мій Боже!.. Жахіття якесь!..

Під простирадлами Лізу знов охопив страх. Щось у операції не клеїлося.

— Я… — почав Ньюмен.

— Не бажаю чути ніяких виправдовувань. Або робитимете як треба, або шукайте іншу роботу. Тут мають бути кілька япончат, і що вони подумають, коли все це побачать?

Ненсі Донован стояла поруч із Маннергеймом, щоб узяти в нього рушник, але він вирішив жбурнути його на підлогу. Йому подобалося створювати безлад, і наче дитина, де б не з’являвся, він завше вимагав цілковитої й повної уваги. І досягав свого. З точки зору техніки проведення операцій його вважали одним із найкращих нейрохірургів країни. І, мабуть, найшвидшим. За його власними словами, «коли вже ти заліз у голову, нема чого розводити антимонії». І при енциклопедичних знаннях усіх тонкощів нейроанатомії він був оператор найвищої кваліфікації.

Дарлін Купер тримала напоготові бурі гумові рукавички — Маннергейм оперував лише в таких. Устромляючи в них руки, він подивився їй в очі.

— А-а-а, — заворкотів він, наче відчуваючи хтиву насолоду від цього поруху рук. — Дівчинко, ти казкова!

Дарлін Купер уникала зустрічі із сіро-голубими очима Маннергейма, простягаючи йому вологого рушника, щоб стерти тальк із рукавичок. Вона звикла до його реплік і з досвіду знала, що найкращим захистом було ігнорувати їх.

Розташувавшись край узголів’я столу — праворуч став Ньюмен, а ліворуч Лоурі — Маннергейм подивився на півпрозору тверду оболонку, що закривала мозок Лізи. Ньюмен уже пропустив шви крізь нерівномірну за товщею тверду оболонку мозку й прикріпив їх до краю трепанованої ділянки. Ці шви щільно притискали тверду оболонку до внутрішньої поверхні черепа.

— Що ж, почнемо цю виставу, — проголосив Маннергейм. — Гачок і скальпель!

Інструменти гучно ляснулися йому на долоню.

— Легше, дівчинко, — обурився Маннергейм. — Нас не показують по телеку. Я не хочу, щоб мені робили боляче кожного разу, коли я прошу інструмент!

Він нахилився і гачком майстерно припідняв тверду мозкову оболонку. Скальпелем проробив невеликий отвір. Крізь нього було видно рожево-сірий горбок мозку.

Взявшися до роботи, Маннергейм забув про все на світі. Його маленькі руки здійснювали виважено ощадливі рухи, його трохи вирячені очі ні на мить не відривалися від хворої. Гарно тренований фізично, він мав дивовижно координовану систему «очі-руки». Його лише постійно дратував власний маленький зріст — п’ять футів і шість дюймів. Він почувався так, наче в нього вкрали п’ять дюймів, необхідні для цілковитої відповідності із його розумовим рівнем. Але він підтримував себе в бездоганній фізичній формі й виглядав значно молодшим від свого шістдесяти одного.

Хірургічними ножицями з довгими браншами й короткою різальною поверхнею Маннергейм розкрив тверду мозкову оболонку, і перед ним відкрився мозок Лізи. Вказівним пальцем він ніжно провів поверхню скроневої долі. Його досвід дозволяв виявити найменші відхилення. Для Маннергейма таке найінтимніше дотикання до живого пульсуючого людського мозку було вершиною його професійного «Я». Протягом багатьох операцій він зазнавав майже чуттєвої насолоди.

— Тепер ввімкнемо стимулятор і підведемо контакти ЕЕГ[2], — сказав він.

Доктор Ньюмен із доктором Лоурі розплутували великий жмуток тонких дротів. Ненсі Донован, чергова при Маннергеймі сестра, прийняла знайдені потрібні відводи і під’єднала до пульта, що стояв поруч. Доктор Ньюмен дбайливо розклав електроди, обтягнені марлею, двома паралельними рядами. Перший — уздовж центральної лінії скроневої долі, другий — над сільвієвою веною. Гнучкі електроди із срібними кульками пішли під мозок. Ненсі Донован енергійно натисла на вимикач, і на екрані ЕЕГ поруч із серцевим монітором ожили флуоресцентні піки сигналів, креслячи тремкі лінії.

До операційної ввійшли доктор Харата і доктор Нагамото. Маннергейм був їм радий, — не тому, що гості могли б чомусь навчитися, а тому, що любив працювати на публіку.

— Тепер послухайте, — проговорив Маннергейм жестикулюючи, — в літературі пишуть багато нісенітниці про те, чи треба видаляти верхній відділ скроневої долі під час її вирізання. Деякі лікарі бояться, що це може вплинути на мову хворого. Я можу дати лише одну відповідь — спробуйте.

Тримаючи в руці електростимулятор, наче диригентську паличку, Маннергейм кивнув доктору Ранаді. Той нахилився й, піднявши простирадло, покликав:

— Лізо!

Дівчина розплющила очі. В них відбилося сум’яття, викликане почутою розмовою.

— Лізо, — сказав доктор Ранада, — прошу вас продекламувати всі дитячі вірші, які пам’ятаєте.

Ліза послухалася, надіючись, що з її допомогою процедура скоро скінчиться. Вона почала читати, але цієї миті доктор Маннергейм доторкнувся до поверхні її мозку стимулятором. Мова дівчини урвалася на півслові. Вона знала, що хоче сказати, але не могла. Водночас у її мозку виник образ людини, що входила в двері.

Помітивши паузу в мові дівчини, Маннергейм проголосив:

— Ось і маєте відповідь. У цієї хворої верхньої скроневої звивини ми не вирізаємо!

Японці закивали на знак згоди.

— Тепер переходимо до цікавішої частини роботи, — вів Маннергейм далі, беручи один із двох довгих електродів, що привезли з меморіального госпіталю Гобсона. — Між іншим, викличте когось із рентгенології. Треба зняти ці електроди, щоб потім знати, як далеко вони пройшли.

Негнучкі голки електродів водночас знімали покази й стимулювали. Перш ніж опустити їх у стерилізатор, Маннергейм зробив на кожному насічку за чотири сантиметри від кінчика голки. Маленькою металевою лінійкою він виміряв чотири сантиметри від переднього краю скроневої долі. Тримаючи електрод під прямим кутом до поверхні мозку, Маннергейм навмання легко ввігнав його до чотирисантиметрової позначки. Тканина мозку чинила мінімальний опір. Він узяв другий електрод і ввів його за два сантиметри від першого. Кожний підіймався над поверхнею мозку приблизно на п’ять сантиметрів.

На щастя, саме цієї миті з’явився Кеннет Робінс, головний технік відділення радіології. Якби він хоч трохи спізнився, Маннергейм видав би одну із своїх знаменитих істерик. Операційну було обладнано так, щоб полегшити рентгенівські дослідження, і головному технікові вистачило всього декілька хвилин, щоб зробити два знімки.

— Тепер… — Маннергейм звів очі на годинника й зрозумів, що доведеться прискорити хід подій. — Давайте пустимо струм у глибинні електроди й подивимося, чи зможемо одержати епілептичні хвилі на ЕЕГ. З досвіду знаю, що коли зможемо — то маємо майже стовідсоткову гарантію, що лоботомія допоможе звільнитися від нападів.

Лікарі біля хворої помінялися місцями.

— Докторе Ранада, — звернувся Маннергейм, — я хочу, щоб ви попросили хвору описати, що вона відчуває і про що вона подумає після стимуляції.

Доктор Ранада кивнув і зник під краєм простирадла. Виринувши з-під неї, він дав Маннергеймові знати, що можна продовжувати.

Ліза відчула стимуляцію наче вибух бомби, безболісний і беззвучний. Після цілковитої порожнечі, що тривала частку секунди, або може й годину, калейдоскоп образів злився із обличчям доктора Ранади в кінці довгого тунелю. Вона не пізнала доктора Ранади і гадки не мала, де вона знаходиться. Все, що вона усвідомила — це відчуття жахливого запаху, що сповіщав про наближення приступу. Її охопила паніка.

— Що ви відчули? — спитав доктор Ранада.

— Допоможіть! — закричала Ліза. Вона спробувала поворухнутися, але відчула, що її зв’язали. Вона знала, що зараз почнеться приступ. — Допоможіть мені!

— Лізо, — сказав доктор Ранада, відчувши занепокоєння, — Лізо, все гаразд. Лише розслабтеся.

— Допоможіть! — скрикнула Ліза, вже не тямлячи, що робить. Фіксатор стримав її голову, а шкіряна попруга — тіло. Тоді всі її зусилля зосередилися на правій руці, яку вона рвонула зі страшною силою і зовсім несподівано. Ремінь, що стримував зап’ясток, тріснув і вивільнена зігнута в лікті рука зметнулася над простирадлом.

Маннергейм зачаровано стежив за дивними показами електроенцефалографа, коли краєм ока помітив руку дівчини. Відреагуй він швидше, — може, нещастя й не сталося б. Але все відбулося настільки несподівано, що ляк на хвильку позбавив його спроможності діяти. Рука Лізи, що шалено металася в повітрі, прагнучи вивільнити прикуте до операційного столу тіло, вдарила по електродах й увігнала їх у мозок.

Філіпс мав телефонну розмову з педіатром Джорджем Різом, коли Робінс постукався в двері й прочинив їх. Філіпс жестом запросив техніка до кабінету, а сам продовжував розмову. Різ цікавився знімком черепа дворічного хлопчика, який, гадали, впав зі сходів. Мартін сказав педіатрові, що підозрює — хлопчика побили батьки, бо рентгенограма грудної клітки дитини виявила старі перелами ребер. Справа була неприємна, і Філіпс закінчив розмову з полегкістю.

— Що у вас? — спитав він Робінса, повертаючись разом із кріслом на сто вісімдесят градусів. Головного техніка нейрорадіології Робінса Філіпс запросив на роботу сам, і між ними встановилися дуже добрі взаємини.

— Лише контрольні знімки, що ви просили зробити для Маннергейма.

Філіпс кивнув, і Робінс закріпив їх у негатоскопі. Як правило, головний технік не ходив робити знімків у інші відділення, але Філіпс попросив його піти до Маннергейма, щоб уникнути клопоту.

Знімки голови Лізи Маріно, зроблені під час операції, засвітилися на екрані. На латеральному знімкові було видно багатогранний просвіт на місці видаленого шматка кістки. В межах цього чітко окресленого простору виднілися яскраві білі силуети численних електродів. Найпомітніші були довгі голкоподібні глибинні електроди, введені Маннергеймом у скроневу долю мозку, і саме ця ділянка з електродами найбільше цікавила Філіпса. Ногою він увімкнув мотор великого, з екраном на всю стіну, негатоскопа, що звався альтернатором. У цю машину можна було поставити будь-яку кількість плівок. Філіпс змусив її працювати доти, аж доки відшукав попередні рентгенограми Лізи Маріно.

Порівнявши нові плівки із старими, Філіпс визначив точне знаходження глибинних електродів.

— Фантастика! — вирвалося в нього. — Ви робите чудові знімки. Коли б мені таке вміння, — половини труднощів не стало б!

Робінс знизав плечима, наче йому було байдуже, але шефові слова порадували його. Як начальник Філіпс був вимогливий, але цінував гарну роботу.

Для вимірювання просвітів між найдрібнішими кровоносними судинами Мартін узяв дрібнокалібровану лінійку. Його знання з анатомії мозку і нормального розташування цих судин давало йому змогу створювати в уяві об’ємну картину потрібної ділянки. Порівнюючи її з пізнішими знімками, він визначив розташування кінчиків електродів.

— Дивовижно, — відзначив Філіпс, відхиляючись назад. — Електроди поставлено бездоганно. Маннергейм маг. Шкода, що його судження не на рівні його ж уміння!

— Віднести знімки назад до операційної? — спитав Робінс.

Філіпс похитав головою.

— Ні. Віднесу сам. Хочу поговорити з Маннергеймом. Прихоплю й кілька давніх плівок. Мене трохи непокоїть розташування задньомозкової артерії. — Філіпс зібрав плівки й рушив до дверей.

Хоча становище в операційній № 21 повернулося, здавалося, до норми, Маннергейм був розлючений тим, що відбулося. Навіть присутність іноземців не стримала його гніву. Найбільше образ перепало Ньюмену й Лоурі. Маннергейм, здавалося, вважав, що вони навмисне роблять усе не так.

Він почав проводити скроневу лоботомію відразу, як тільки Ранада змусив Лізу заснути під загальним внутрітрахейним наркозом. Приступ, що стався з Лізою, спричинив паніку, хоча всі діяли бездоганно. Маннергеймові пощастило схопити вільну руку дівчини, перш ніж вона встигла накоїти ще якогось лиха. Ранада поводив себе наче справжній герой — його реакція була миттєва, він увів сто п’ятдесят грамів тіопентала внутрівенно, щоб приспати хвору, а слідом препарат Д-тубокурарін, щоб паралізувати м’язи. Ці ліки не тільки приспали Лізу, але й перервали приступ. Усього за кілька хвилин Ранада вставив до трахеї трубку й почав давати закис азоту, підімкнувши контрольні прилади..

Тим часом Маннергейм видалив два електроди, що незаплановано увійшли надто глибоко, і водночас Лоурі вийняв інші, коротші. Потім Лоурі приклав до оголеного мозку вологі тампони, а далі прикрив місце операції стерильною серветкою. На хворій змінили простирадла, а лікарів переодягнули й наділи їм на руки свіжі рукавички. Все повернулося до норми, окрім Маннергеймового настрою.

— Аайно! — кинув Маннергейм, розгинаючись, щоб дати відпочинок спині. — Лоурі, якщо, подорослішавши, ви вирішите змінити фах, то скажіть мені. Якщо ж ні — то тримайте гачки так, щоб я їх бачив.

Лоурі став так, що не бачив власних інструментів.

Двері до операційної розчинилися, й увійшов Філіпс із плівками в руках.

— Обережно, — прошепотіла Ненсі Донован, — у Наполеона препаскудний настрій.

— Спасибі, що попередили, — роздратовано сказав Філіпс. Попри те, що Маннергейм був видатний хірург, його злило, як усі терплять шефові хлоп’ячі вибрики. Він поставив знімки в негатоскоп, знаючи, що Маннергейм помітив його. Пройшло хвилин п’ять, перш ніж Філіпс зрозумів, що Маннергейм зумисно його ігнорує.

— Докторе Маннергейм! — покликав Мартін, перекриваючи звук серцевого монітора.

Всі звернули погляди на Філіпса, коли Маннергейм повернув голову так, що промінь прикріпленої на його лобі схожої на шахтарську лампочку впав просто на обличчя рентгенолога.

— Ви що, не бачите, що ми робимо операцію на мозку, і вам, можливо, й не варт нас відволікати? — тамуючи лють, проговорив Маннергейм.

— Ви зажадали рентгенолога, щоб визначити розташування електродів, — спокійно відповів Філіпс, — і я вважаю за обов’язок поінформувати вас…

— Вважайте, що ваш обов’язок виконано, — відрізав Маннергейм, стежачи за дедалі глибшим надрізом.

Насправді Філіпса непокоїло не розташування електродів — він знав, що їх занурено бездоганно. Непокоїло те, що задній електрод націлився просто на важливу мозкову артерію.

— Є ще дещо, — продовжував Мартін. — Я…

Маннергеймова голова зметнулася вгору. Промінь лампи на його голові ковзнув по стіні, потім кинувся на стелю і водночас голос хірурга стьобнув, наче батогом.

— Докторе Філіпс, чи не заберетеся ви звідси разом зі своїми знімками, щоб дати нам скінчити операцію? Коли ми потребуватимемо вашої допомоги — то звернемося до вас.

Потім, уже нормальним голосом, попросив операційну сестру дати пінцет і взявся до роботи.

Мартін неквапно вивільнив із затискачів плівки і вийшов з операційної. Переодягаючись у гардеробній у звичайне вбрання, він намагався не надто замислюватися над тим, що відбулося. Так було легше. Зворотним шляхом до відділу радіології він дозволив собі трохи простежити конфлікт з точки зору фахової відповідальності, як він її розумів. Цю відповідальність пробудила сцена в операційній. Спілкування з Маннергеймом вимагало витримки, яка, йому здавалося, ніколи не знадобилася б радіологові. Він повернувся до свого кабінету, так і не вирішивши, чи правильно він себе поводив, чи ні.

— На вас уже чекають у кабінеті ангіографії, — повідомила Гелен Уокер, коли він увійшов до приймальної. Вона підвелася й рушила за ним до кабінету. Гелен була дивовижно лагідна тридцятивосьмирічна негритянка з Куїнсу і працювала в Філіпса секретаркою вже п’ять років. У них налагодилися чудові ділові стосунки, і Філіпс жахався, думаючи про те, що колись вона може піти від нього. Як і кожен добрий помічник, вона відігравала важливу роль у організації його повсякденного життя. Навіть його теперішній гардероб з’явився внаслідок її зусиль. Він усе ще носив би той лантухуватий спортивний одяг, до якого звик у коледжі, якби Гелен не кпила з нього доти, доки він якось не погодився зустрітися з нею в магазині Блуміндейла в суботу. В результаті з’явився зовсім новий Філіпс, і зграбні костюми за новою модою підкреслювали атлетичність його фігури.

Філіпс пожбурив знімки на письмовий стіл і вони загубилися серед інших плівок, паперів, наукових журналів та монографій. Стіл був єдиним місцем, до якого Філіпс заборонив Гелен доторкатися. Байдуже, який вигляд мало його робоче місце — він завше знав, де що лежить.

Гелен стала позаду від нього і почала зачитувати нескінченний список повідомлень, які, вона вважала, йому необхідно знати. Телефонував доктор Різ, цікавився результатами сканування свого хворого, рентгенапарат у другому кабінеті ангіографії полагодили і він працює нормально, дзвонили з невідкладної допомоги, сказали, — ждуть на важку травму черепа, що потребуватиме сканування. Такій інформації не було краю і вона не містила нічогісінько цікавого. Філіпс доручив секретарці владнати все так, як вона «збиралася зробити», і Гелен зникла за дверима.

Філіпс зняв білий халат і надів свинцевий фартух, який носив під час деяких рентгенівських досліджень для захисту від випромінювання. На нагруднику фартуха кидався в вічі вибляклий напис НАДЛЮДИНА, який, однак, ніяк не вдавалося змити остаточно. Напис жартома зробили за два роки до того колеги-рентгенологи, і, знаючи, що це, кінець кінцем, вияв поваги, Мартін не розсердився.

Він уже збирався йти, коли його очі ковзнули поверхнею столу. Йому треба було хоч на мить побачити касету з програмою, щоб пересвідчитися, що новина, принесена Майклзом, — не просто виплід уяви. Касети не було. Мартін ступив крок до столу і став нишпорити в купах паперів, що надійшли після Майклзових відвідин. Касета виявилася під знімками, зробленими для Маннергейма. Філіпс рушив до дверей, але знову спинився. Узяв касету й останній знімок черепа Лізи Маріно в бічній проекції. Крізь прочинені двері гукнув до Гелен, просячи її повідомити в ангіографію, що він уже йде, а сам підійшов до робочого столу.

Зняв свинцевий фартух і кинув його на спинку стільця. Уважно подивився на прототип комп’ютера, думаючи, чи справді він працюватиме. Потім підняв знімок, зроблений під час операції Лізи Маріно до рівня світла від негатоскопів, що стояли поруч. Силуети електродів його не цікавили і мозок відразу ж абстрагувався від них. Філіпсові хотілося знати, що комп’ютер скаже з приводу трепанації. Він знав — цієї операції не було введено до програми.

Клацнув вимикачем на головному процесорі. Засвітилася червона лампочка і він повільно вставив касету. Коли він ввів її на три чверті, машина раптом жалібно ковтнула її, наче голодний пес. Відразу ожив друкуючий пристрій. Філіпс наблизився і прочитав таке: ПРИВІТ! МЕНЕ ЗВАТИ РЕДРІД. ЧЕРЕП № 1. БУДЬ ЛАСКА, ПОВІДОМТЕ ІМ’Я ХВОРОГО.

Філіпс повільно — двома вказівними пальцями — віддрукував: ЛІЗА МАРІНО і ввів інформацію до комп’ютера.

ДЯКУЮ. БУДЬ ЛАСКА, ПОВІДОМТЕ СКАРГИ ХВОРОГО.

Філіпс віддрукував: ПРИСТУПИ і повідомив комп’ютер.

ДЯКУЮ. БУДЬ ЛАСКА, ДАЙТЕ НЕОБХІДНУ КЛІНІЧНУ ІНФОРМАЦІЮ.

Філіпс ввів: ЖІНКА ДВАДЦЯТИ ОДНОГО РОКУ ЗАХВОРІЛА НА СКРОНЕВУ ЕПІЛЕПСІЮ.

ДЯКУЮ. ВСТАВТЕ, БУДЬ ЛАСКА, ПЛІВКУ В ЛАЗЕРНИЙ СКАНЕР.

Філіпс підійшов до сканера. Ролики-подавачі за виступом прорізу, в який належало вставити плівку, оберталися. Філіпс обережно розправив знімок, повернув емульсією донизу. Машина захопила плівку й втягнула в себе. Запрацював друкуючий пристрій. Філіпс подався до нього й прочитав: ДЯКУЮ. ВИПИЙТЕ ФІЛІЖАНКУ КАВИ. Філіпс посміхнувся. Майклзове почуття гумору виявлялося саме тоді, коли його годі було й чекати.

Сканер видавав тихе електричне гудіння. Друкуючий пристрій мовчав. Філіпс схопив свинцевий фартух і вибіг із кабінету.

В операційній № 21 стояла тиша, коли Маннергейм розітнув арахноїдальну оболонку й повільно підняв праву скроневу долю, оголивши основу черепа. Кілька дрібних вен ішло від поверхні мозку до твердої мозкової оболонки і Ньюмен, як завше спокійно, без зайвих рухів коагулював і розітнув їх. Нарешті ділянку було відокремлено, і Маннергейм видобув кавалок мозку з черепа Лізи Маріно й кинув у ринвочку з нержавійки, яку тримала операційна сестра Дарлін Купер. Маннергейм поглянув на годинника. Все йшло за графіком. Протягом операції Маннергеймів настрій знову змінився. Зараз він перебував у стані ейфорії і за правом пишався власною роботою. Він прооперував удвічі швидше, аніж звичайно. І був певен, що опівдні вже сидітиме в своєму кабінеті.

— Ще не все, — сказав Маннергейм, беручи в ліву руку металевий відсмоктувач і пінцет у праву. Він обережно пройшовся місцем, де раніше була скронева доля, відсмоктуючи рештки мозкової тканини. Він видаляв те, що називав «глибшими ядерцями». Це була, мабуть, найнебезпечніша частина операції, але саме її Маннергейм любив більше за все і з цілковитою певністю водив відсмоктувачем, обминаючи життєво важливі ділянки.

Якоїсь миті велика глобула мозкової тканини закупорила отвір відсмоктувача. Почулося тихе сичання, і за мить крихітний кавалок тканини помчав угору по шлангу.

— Ось вам ще й урок музики, — вирвалося в Маннергейма.

Це був звичний для нейрохірургів жарт, але, промовлений Маннергеймом після щойно пережитого напруження, він прозвучав кумедніше, ніж завше. Всі засміялися, навіть лікарі з Японії.

Щойно Маннергейм закінчив видалення зайвої мозкової тканини, Ранада понизив рівень насичення крові хворої киснем. Це було зроблено, щоб трохи підвищити тиск, поки Маннергейм перевірятиме, чи немає в порожнині кровотечі. Після ретельного обстеження Маннергейм задоволено відзначив, що оперована ділянка суха. Потім узяв голкотримач і взявся зашивати тверду оболонку мозку. Водночас Ранада почав обережно знижувати рівень наркозу. Він хотів наприкінець операції мати змогу вийняти трубку з трахеї хворої, перш ніж вона почне кашляти й напружуватися. Це вимагало виваженої комбінації та суворої послідовності ліків, які він їй вводив. І ще в жодному разі не можна було припустити підвищення кров’яного тиску.

Маннергеймова робота посувалася швидко, і невдовзі спритним обертом кисті він наклав останній шов. Мозок Лізи знов було закрито, хоча тверда мозкова оболонка в тому місці, де раніше була скронева доля, осіла й потемнішала. Маннергейм, милуючись на своє творіння, гордо скинув голову, тоді відступив крок назад і стрімким рухом зірвав з рук гумові рукавички. Звук луною рознісся по всьому приміщенню.

— Все гаразд, — кинув Маннергейм. — Зашийте її. Тільки не витрачайте на це всього дальшого життя.

Жестом запросивши японців за собою, Маннергейм вийшов із зали.

Ньюмен зайняв його місце біля Лізиної голови.

— Ну, Лоурі, — сказав він, наслідуючи шефа, — подивимося, допомагатимеш ти мені чи заважатимеш.

Поклавши щиток кістки на місце, наче вирізаний трикутник із кавуна, і зав’язавши нитки швів, Ньюмен був готовий до заключного етапу. Форсепсами він захопив край рани й трохи вивернув його. Далі увігнав голку глибоко в шкіру черепа, пересвідчився, що захопив окістя, і вивів голку в розріз. Потім, перенісши голкотримача ближче до вістря голки, підчепив край рани і просмикнув гілку крізь шкіру. Лишалося зав’язати перший стібок. Продівши шовк з другого боку рани, він передав кінці нитки до нетерплячих рук доктора Лоурі, який мав скріпити їх вузлом. Вони повторювали ці рухи доти, доки рана не була схоплена по всьому периметрові чорними стібками швів. Тепер вона нагадувала велику застібку-блискавку на Лізиній скроні.

Протягом цього етапу доктор Ранада продовжував провітрювати легені хворої, натискаючи на діафрагму. Разом із останнім швом він зібрався дати Лізі чистого кисню, щоб нейтралізувати не засвоєні організмом рештки речовини, що паралізували м’язи. Його рука, працюючи в сталевому ритмі, знову натисла на діафрагму, але треновані пальці вловили незначну зміну реакції хворої порівняно з попереднім поштовхом. Останні кілька хвилин Ліза почала робити спроби дихати самостійно, і ці її спроби до певної міри утруднювали процедуру штучного дихання. Але зараз лікар не відчув цього опору. Він зник. Поглянувши на хвору й вислухавши її стетоскопом, він остаточно пересвідчився, що Ліза раптом перестала намагатися дихати. Перевірив реакцію периферійної нервової системи і побачив, що дія речовини, яка паралізувала м’язову діяльність, слабшає. Але чому ж хвора не дихає? Серце Ранади швидко закалатало. Анестезія нагадувала йому стояння на надійному, але вузькому виступі понад прірвою.

Ранада стрімко перевірив кров’яний тиск хворої. Він підвищився до 150 на 90. Протягом операції він стабільно тримався на 105 на 60. Щось скоїлося.

— Не йдіть! — кинув він Ньюменові, а погляд його тим часом ковзнув по кардіомонітору. Удари були рівномірні, та паузи між ними дедалі довшали, а зубці на осцилографі ставали все нижчі.

— Що сталося? — перепитав Ньюмен, вловивши тривогу в голосі Ранади.

— Не знаю. — Доктор Ранада перевірив венозний тиск дівчини, водночас готуючись ввести Лізі нітропрусід, щоб збити його. Досі Ранада вважав, що коливання життєвих показників відбивало реакцію мозку на хірургічне втручання. Але тепер він боявся крововиливу. Ліза могла спливати кров’ю — тому тиск у черепі підвищувався. Тоді послідовність симптомів ставала зрозумілою. Він ще раз виміряв тиск. Він виріс на 170 на 100. Відразу ж увів нітропрусід і, ще не вийнявши голки, відчув, як все в ньому опускається вниз і навалюється страх.

— Можливо, в неї крововилив, — сказав він, нахиляючись, щоб підняти дівчині повіки. І побачив те, чого боявся. Зіниці розширювалися. — Я певен — в неї крововилив! — скрикнув він.

Асистенти, що стояли обік хворої на різні боки від столу, втупилися один в одного. В обох промайнула та ж сама думка.

— Маннергейм оскаженіє, — вимовив доктор Ньюмен. — Краще покликати його. Ідіть! — звелів він Ненсі Донован. — Скажіть — обставини надзвичайні!

Ненсі Донован кинулася до апарата внутрішнього зв’язку й викликала сестер, що сиділи за столом у приймальні.

— Знову розтинати череп? — перепитав доктор Лоурі.

— Не знаю, — нервово відповів Ньюмен. — Якщо кровотеча внутрімозкова, краще було б зробити термінове сканування… Якщо ж на тому місці, де оперували — розтинати.

— Тиск підвищується! — в розпачі проговорив доктор Ранада, не відриваючи погляду від манометра. Він приготувався ввести ще одну дозу препарату, щоб збити тиск.

Асистенти наче заклякли.

— Підвищується! — закричав доктор Ранада, — на Бога, робіть же що-небудь!

— Ножиці! — гаркнув доктор Ньюмен.

Їх з ляском поклали йому на долоню, і він розрізав шви, які щойно закінчив накладати. Рана сама собою розверзлася, коли він дійшов до краю розтину. Як тільки він відвернув клапоть шкіри, ділянка черепа, яку випиляли для трепанації, подалася вгору. Здавалося, вона пульсує.

— Чотири дози крові! — викрикнув доктор Ранада.

Ньюмен перерізав два шви, що утримували заслону з кістки. Кавалок кістки випав з розрізу перше, ніж хірург устиг його підхопити. Тверда оболонка мозку, затягнута зловісною темною тінню, випнулася назовні.

Двері розчинилися, й доктор Маннергейм влетів до операційної. Блуза його операційної куртки трималася на одному ґудзикові.

— Що тут, чорт забирай, відбувається?! — вигукнув він. Але відразу помітив тверду оболонку, що випнулася й пульсувала. — Боже праведний! Рукавички! Дайте ж рукавички!

Ненсі Донован заходилася розпечатувати нову пару рукавичок, але Маннергейм вирвав їх і натягнув на руки, навіть не очистивши від тальку.

Як тільки перерізали шви, тверда оболонка мозку розірвалася і багряний струмінь крові ударив Маннергеймові в груди. Кров заливала його, поки він наосліп розрізав решту швів. Він знав — необхідно виявити джерело кровотечі.

— Відсмоктувач! — скомандував Маннергейм.

З неприємним звуком машина почала відсмоктувати кров. Відразу ж стало очевидно, що мозок або зрушив з місця або набрякнув, бо дуже скоро Маннергейм натрапив на мозкову тканину.

— Тиск падає! — сказав Ранада.

Пронизливим криком Маннергейм наказав дати мозковий гачок. Він попробував роздивитися операційне поле, але щойно забрав відсмоктувача, як кров до країв залила порожнину.

— Тиск… — сказав Ранада й спинився. — Тиску немає!

Звук монітора, що наповнював операційну такими рівномірними ударами, зійшов до нестерпно рідкого ритму. Потім урвався.

— Зупинка серця! — закричав Ранада.

Асистенти зібгали важкі простирадла, оголюючи Лізине тіло й закриваючи їй голову. Ньюмен став на табурет поруч із операційним столом і заходився робити масаж серця, натискаючи Лізі на груди. Доктор Ранада, якому принесли кров, підвісив пляшечки на штативи крапельниць і вливав у Лізу кров відразу по кількох трубках із граничною швидкістю, наповнюючи нею тіло дівчини.

— Облиште, — наказав Маннергейм. Він відступив від операційного столу, коли доктор Ранада закричав, що серце спинилося. Відчуваючи цілковиту зневіру й безвихідь, Маннергейм жбурнув інструменти на підлогу.

Так він стояв якийсь час і з його обвислих уздовж тіла рук скрапувала кров і часточки мозку.

— Годі! Все даремно, — нарешті виговорив він. — Напевно, розірвалася якась із великих артерій. Винна ця тричі клята хвора, що ввігнала в себе електроди. Напевно, порвала артерію і викликала спазм. Коли спазм скінчився, артерія тріснула. Оживити хвору неможливо.

Підхопивши хірургічні штани, перш ніж вони сповзли з нього, Маннергейм рушив до виходу. Дійшовши до дверей, повернувся до двох асистентів.

— Зашийте знову, наче вона ще жива. Ясно?

5

— Мене звати Крістін Ліндквіст, — сказала молода жінка, що чекала своєї черги в університетській гінекологічній клініці. Вона силувано осміхнулася, але кутики її рота тремтіли. — На 11.30 мені призначено зустріч із доктором Джоном Шонфельдом.

Настінний годинник показував рівно одинадцяту.

Елен Коуген, реєстраторка, відірвалася від роману в дешевій палітурці і поглянула на гарненьке обличчя, що посміхалося до неї згори. Вона відразу ж зрозуміла, що Крістін Ліндквіст володіє всім, чого її, Елен Коуген, позбавлено. Крістін була від природи білява, і її волосся було м’яке, наче шовк. Маленький носик трохи кирпатий, великі очі глибокі й блакитні, а ноги бездоганної форми. Елен миттю зненавиділа Крістін і подумки назвала її однією з каліфорнійських сучок. Якби Елен і знала, що Крістін приїхала з Медісона, штат Вісконсін, це не змінило б її думки. Вона глибоко затягнулася й випустила дим крізь ніздрі, продивляючись журнал первинних хворих. Тоді викреслила прізвище Ліндквіст і запропонувала дівчині посидіти, додавши, що прийме її доктор Гарпер, а не доктор Шонфельд.

— Чому не доктор Шонфельд? — поцікавилася Крістін. Доктора Шонфельда їй порекомендувала одна знайома з гуртожитку.

— Тому що його зараз немає. Така відповідь вас влаштовує?

Крістін кивнула, та Елен цього не помітила. Вона вже знову читала роман. Хоча, коли Крістін рушила до стільців, Елен стежила за нею ревниво й роздратовано.

Цієї хвилини Крістін треба було б піти. Вона подумала про це, розуміючи, що ніхто й не помітив би, якби вона вийшла туди, звідкіля прийшла. Занепала обстановка лікарні, що відгонила хворобами й руйнацією, викликала в неї спротив. Кабінет доктора Уолтера Петерсона у Вісконсіні був новий і чистенький, і хоча огляди, що їх треба було проходити кожні шість місяців, і не приносили Крістін задоволення, але, принаймні, вони не гнітили її.

Але вона не пішла. Їй уже треба було чимало сміливості, щоб записатися на прийом, і вона завше доводила до кінця те, що розпочинала. Тож вона присіла на обтягнутий заяложеним вінілом стілець у приймальні, поклала ногу на ногу й стала чекати.

Стрілки настінного годинника рухалися до болю повільно, і за п’ятнадцять хвилин Крістін відчула, що долоні її зволожилися. Вона зізналася самій собі, що хвилюється дедалі більше, і навіть подумала, чи все в неї гаразд із психікою. В маленькій приймальні сиділи ще шестеро жінок, і всі вони здавалися спокійними. Але це лише поглибило душевні муки Крістін. Коли вона замислювалася про власну сутність, їй ставало жаско. А візит до гінеколога змусив дівчину поглянути на себе в грубому й непривабливому світлі.

Взявши зашмуляного часописа, Крістін спробувала відволіктися. Але марно. Майже кожна реклама нагадувала їй про майбутні муки. Потім вона побачила фотографію чоловіка й жінки, і нова тривога прокралася в її мозок: чи довго після близькості сперма лишається в піхві? За два дні перед цим Крістін зустрілася зі своїм другом Томасом Героном, студентом старшого курсу, й вони спали разом. Якщо лікар це визначить — вона почуватиметься приниженою.

Її намір показатися лікареві був спричинений близькістю з Томасом. З осені їхні зустрічі стали регулярними. По мірі того як цей зв’язок міцнішав, Крістін зрозуміла, що для того, щоб уберегтися від вагітності, вже не досить просто вибирати час, коли, на її думку, зайняття любов’ю були безпечніші. Томас нічого не обіцяв на майбутнє, але постійно вимагав від Крістін частіших зустрічей. У студентській поліклініці дівчина поцікавилася, як користуватися протизаплідними пігулками, і їй сказали, що спершу слід пройти гінекологічний огляд у медцентрі. Крістін з більшою охотою звернулася б до свого домашнього лікаря, але небажання розголошувати таємницю виключало таку можливість.

Глибоко зітхнувши, Крістін відчула вагу під грудьми й тривожне булькотіння в животі. Найменше їй хотілося рознервуватися до розладу шлунка. Сама думка про це викликала почуття сорому. Вона поглянула на годинника і з надією подумала, що чекати лишилося вже не надто довго.

За двадцять хвилин Елен Коуген запросила Крістін до кабінету. Роздягаючись за маленькою ширмою, дівчина відчула підошвами холод лінолеуму. Весь одяг довелося повісити на один-єдиний гачок — іншого просто не було. Лікарняний халат, що їй дали, закривав стегна лише до половини і стискав груди. Опустивши очі, дівчина побачила, що пипки від холоду набрякли й випиналися з-під благенької бавовняної тканини двома опуклими ґудзиками. Їй хотілося, щоб вони опали до зустрічі з лікарем.

Вийшовши з-за ширми, Крістін побачила сестру, місіс Блекмен, яка розкладала інструменти на рушникові. Крістін відвела погляд, угледівши те, на що дивитися не хотіла — безліч мерехтливих інструментів із нержавійки, серед яких були розширювач і кілька хірургічних щипців та пінцетів. Від самого вигляду цих знарядь Крістін стало зле.

— Вже? Дуже добре, — проговорила місіс Блекмен. — Ви не змусили нас чекати, спасибі. Сюди, будь ласка. — Місіс Блекмен поплескала по гінекологічному кріслу. — Забирайтеся сюди. Лікар зараз прийде. — Місіс Блекмен ногою підсунула маленький ослінчик так, щоб Крістін могла стати на нього.

Притримуючи обома руками приношеного халатика, Крістін підійшла до крісла. Виступи металевих тримачів для ніг робили його схожим на приладдя із середньовічної катівні. Крістін стала на табуретку й опустилася на край гінекологічного крісла обличчям до сестри.

По тому місіс Блекмен розпитувала про її хвороби, і прискіпливість питань сприятливо подіяла на Крістін. Ніхто ніколи не цікавився її здоров’ям до таких подробиць, не питав про недуги її рідних. У першу хвилину, побачивши місіс Блекмен, Крістін відчула занепокоєння, боячись, що сестра виявиться холодною і суворою не лише назовні. Але, заповнюючи історію хвороби, місіс Блекмен була така ласкава й така уважна до Крістін як до особистості, що напруженість стала меншати. Єдині симптоми, що, на думку місіс Блекмен, заслуговували на увагу, були: незначні виділення, які Крістін спостерігала протягом останніх кількох місяців, і зрідка кров у міжменструальні періоди. Втім, останнє було для неї звичним явищем, скільки вона себе пам’ятала.

— Добре, тепер приготуймося до огляду, — сказала місіс Блекмен, відкладаючи історію хвороби. — Лягайте, а ноги — на підставки.

Крістін послухалася, марно намагаючись не дати розійтися полам халатика. Зробити це було поза людськими силами, і її спокій знов де й подівся. Металеві тримачі для ніг були зимні, наче лід, і по всьому її тілу пробігли мурашки.

Змахнувши рукою, місіс Блекмен розгорнула свіжовипрасуване простирадло і накрила ним Крістін. Піднявши один край, місіс Блекмен зазирнула під простирадло. Дівчині здалося — вона відчуває пильний погляд сестри на своїй оголеній промежині.

— Добре, — сказала місіс Блекмен. — Підсуньтеся до краю крісла.

Роблячи стегнами щось на кшталт обертальних рухів, дівчина присунула сідниці до п’ят.

Місіс Блекмен, яка все ще зазирала під простирадло, лишилася невдоволена.

— Ще трохи!

Крістін посунулася ще далі, поки не відчула, що наполовину звисає з крісла.

— Зараз добре, — сказала місіс Блекмен. — Розслабтеся, поки не прийшов доктор Гарпер.

«Розслабтеся!» — подумалося Крістін. Чи могла ж вона розслабитися, коли сама собі здавалася кавалком м’яса, що висить на гаку в м’ясній ятці і жде, поки його почнуть мацати покупці. Позаду було вікно, і дівчину страшенно непокоїло те, що завіси не до кінця запнуто.

Двері до кабінету розчинилися без стуку, і лікарняний посильний просунув у щілину голову.

— Де проби крові для лабораторії? — Місіс Блекмен сказала, що покаже, і зникла.

Крістін лишилася сама в стерильній атмосфері, огорнена асептичним запахом спирту. Вона заплющила очі й стала глибоко дихати. Від чекання їй стало негаразд.

Прочинилися інші двері. Крістін підвела голову, сподіваючись побачити лікаря, але натомість увійшла реєстраторка й поцікавилася, де місіс Блекмен. Крістін лише хитнула головою. Реєстраторка вийшла, грюкнувши дверима. Крістін знову похилила голову й заплющилася. Терпець їй урвався.

Але якраз тієї миті, коли Крістін надумала підвестися й піти, відчинилися двері й увійшов лікар.

— Мої вітання! Я доктор Девід Гарпер. Як ти сьогодні почуваєшся?

— Прекрасно, — непевно відповіла Крістін. Доктор Гарпер виглядав зовсім не так, як дівчина його уявляла. Для лікаря він здавався занадто молодим. Його обличчя з по-хлоп’ячому неокресленими рисами кричуще контрастувало з майже зовсім лисим черепом. Брови ж були такі густі, що здавалися штучними.

Доктор Гарпер підійшов до маленького умивальника й швидко вимив руки.

— Вчишся в університеті? — перепитав він, читаючи історію хвороби, що лежала на маленькому столикові.

— Так, — відповіла Крістін.

— Що вивчаєш?

— Мистецтво. — Вона знала — доктора Гарпера її відповіді не цікавлять. Але їй було байдуже. Вона відразу відчула полегкість від цієї балаканини після нескінченного чекання.

— Мистецтво? Прекрасно! — неуважно проговорив доктор Гарпер.

Утерши руки, він надірвав пакетика з молочно-білими гумовими рукавичками. Стоячи перед Крістін, устромив у них руки, з гучним виляском натягнув на зап’ястки, а потім по черзі обтиснув кожного пальця. Робив він це ретельно, наче здійснював якийсь ритуал. Крістін звернула увагу, що всі видимі частини тіла доктора Гарпера густо поросли волоссям. Крім самісінької маківки. Просвічуючи крізь тонку молочну плівку рукавичок, волосини на зовнішньому боці руки виглядали непристойно.

Наблизившись до крісла, він перепитав Крістін про незначні виділення й нерегулярні кровотечі. Жоден симптом, очевидно, не справив на нього враження. Без зайвих слів він опустився на табуретку, і Крістін перестала його бачити. Відчуття страху запанувало нею, коли він підняв нижній край простирадлі.

— Добре! — недбало кинув доктор Гарпер. — Підсунься до мене ближче.

Поки Крістін підсувалася ще ближче до краю крісла, двері до кабінету розчинилися, й увійшла місіс Блекмен. Крістін зраділа, побачивши сестру. Вона відчула, що ноги її розсунулися як тільки можна. Ані оголити її більше, ані дужче вразити її сором’язливість вже не було змоги.

— Подивимося з розширювачем, — сказав доктор Гарпер до місіс Блекмен.

Крістін не бачила, що відбувається, тільки почула різкий звук удару металу в метал, і від цього звуку в неї в грудях похололо.

— Ну, — сказав доктор Гарпер, — тепер розслабся.

Крістін не встигла нічого відповісти, коли пальці в рукавичках розсунули губи її піхви і м’язи стегон рефлекторно скоротилися. Потім вона відчула, як металевий розширювач входить у неї.

— Ну, розслабся ж! Коли в тебе востаннє брали пап-мазок?

Пройшло кілька секунд, перш ніж Крістін збагнула, що питають її.

— Близько року тому. — Вона відчула — щось її розсуває.

Доктор Гарпер мовчав. Крістін гадки не мала, що відбувається. Розширювач був у неї всередині, і тому вона боялася поворухнути жодним м’язом. Чому він порається так довго? Підвівши голову, Крістін побачила, що він на неї навіть не дивиться. Лікар повернувся й схилився над маленьким столиком, роблячи щось обома руками. Місіс Блекмен кивала й щось шепотіла. Опустивши голову, Крістін подумала, що краще було б їм не зволікати, а вийняти розширювач. Потім відчула, що інструмент зарухався. Слідом у очеревині з’явилося незнайоме відчуття, наче щось там опустилося.

— Нормально, — проговорив нарешті доктор Гарпер.

Розширювач вийняли так само стрімко, як і вставили, і Крістін лише на мить відчула різкий біль. Дівчина полегшено зітхнула, але огляд ще не закінчився.

— Із яєчниками все гаразд, — сказав на завершення доктор Гарпер, знімаючи брудні рукавички й кидаючи їх до відра з кришкою.

— Я рада, — відповіла Крістін, маючи на увазі скоріше те, що огляд закінчився.

Доктор Гарпер нашвидку вислухав їй серце та легені й сказав, що вона може одягатися. Його рухи були квапливі, і він очевидно був чимось стурбований. Вона одяглася якомога швидше, боячись, що лікар піде раніше, ніж вона встигне з ним поговорити, і вибігла з-за ширми, ще застібаючи ґудзики на блузці. З’явилася вона вчасно, бо доктор Гарпер саме закінчував робити запис у її історії хвороби.

— Докторе Гарпер, — почала Крістін, — я хотіла вас спитати, як не завагітніти…

— Що тебе цікавить?

— Хотіла б знати, яким методом краще скористатися…

Доктор Гарпер знизав плечима.

— Кожний має свої плюси й мінуси. Щодо тебе, то немає протипоказань проти жодного. Можеш застосувати будь-який. Сама визнач, який кращий. Порадься з місіс Блекмен.

Крістін кивнула. В неї ще були питання, але різкі манери доктора Гарпера збентежили її.

— Огляд, — вів далі Гарпер, кладучи ручку до кишені й підводячись, — пройшов нормально. Я виявив незначну ерозію шийки матки, що, можливо, пояснює невеликі виділення. Але не зважай на це. Покажешся знову за кілька місяців.

— Що таке «ерозія»? — спитала Крістін, не певна того, чи хоче почути відповідь.

— Це ділянка, позбавлена епітелію, — пояснив доктор Гарпер. — Ще є питання?

Він дав зрозуміти, що спішить завершити консультацію. Крістін завагалася.

— Ось так. Мене ждуть інші хворі, — на ходу кинув лікар. — Якщо тобі треба ще щось дізнатися про попередження вагітності — розпитай місіс Блекмен. Вона дає прекрасні поради. Так, ще — після огляду може бути невелика кровотеча. Хай це не хвилює. До зустрічі за кілька місяців. — Доктор Гарпер посміхнувся Крістін на прощання, поплескав її по маківці й вийшов.

За кілька секунд двері розчинилися й увійшла місіс Блекмен. Здавалося, її здивувало те, що Гарпер пішов.

— Огляд не затягнувся, — сказала місіс Блекмен, беручи історію хвороби. — Ходімо до лабораторії, там усе закінчимо й відпустимо вас.

Крістін рушила за місіс Блекмен до другого кабінету, де стояли два крісла й полиці з різним медичним приладдям, зокрема мікроскопом. На далекій стіні висіла шафка для інструментів зі скляними дверцятами. Вона була повна зловісних на вигляд пристроїв. Поруч висіла таблиця для визначення гостроти зору. Вона привернула увагу Крістін, бо на ній було зображено лише літеру «Е».

— Носите окуляри? — спитала місіс Блекмен.

— Ні, — відповіла Крістін.

— Добре, — проговорила місіс Блекмен. — Тепер лягайте, я візьму кров.

Крістін зробила, як їй наказали.

— Мені стає трохи млосно, коли беруть кров…

— Так часто буває, — заспокоїла місіс Блекмен, — тому я й попросила вас лягти.

Крістін відвела погляд, щоб не бачити голки. Місіс Блекмен працювала швидко. Потім вона виміряла тиск крові й полічила пульс. Тоді запнула темні штори на вікнах, щоб перевірити зір.

Крістін спробувала почати розмову про запобігання вагітності, але місіс Блекмен спершу проробила всі потрібні дослідження, а тоді порадила Крістін звернутися до Центру планування родини при університеті, додавши, що після проходження гінекологічного огляду в неї не буде ніяких труднощів. Що ж до ерозії, то місіс Блекмен намалювала на аркуші паперу просту схему, з якої все стало зрозуміло. Після цього вона занотувала телефон Крістін і сказала, що коли аналізи виявлять якесь відхилення від норми, її повідомлять.

З величезним полегшенням Крістін поспішила з лікарні. Нарешті все було позаду. Вона вирішила, що після всього можна й прогуляти пообідні лекції. Дійшовши до центральної частини гінекологічної клініки, вона відчула, що втратила орієнтацією і не пам’ятає, звідки прийшла вранці. Повернулася на каблучках, шукаючи очима табличку, яка б указувала напрям до ліфта, й побачила її на стіні найближчого коридора. Але коли слово спроектувалося на сітківку її ока, в мозку Крістін сталося щось дивне. Вона відчула щось незвичне плюс легке запаморочення. Далі відчула огидний запах. І хоча дівчина не могла б сказати, що він їй нагадує, сморід був на диво знайомий.

Подумавши, що це віщує їй недобре, дівчина, однак, спробувала не звертати уваги на свої відчуття й рушила далі людним коридором. Треба було вийти з будинку лікарні. Але запаморочення посилилося й коридор поплив перед очима. Крістін схопилася за одвірок, щоб не впасти, й заплющилася. Обертання припинилося. Спершу вона не наважувалася розплющити очі, боячись, що симптом з’явиться знову, і тому підіймала повіки дуже повільно. На щастя, запаморочення не поверталося, і за кілька секунд вона відпустила одвірок.

Але перш ніж Крістін зробила перший крок, її схопила чиясь рука. Від страху дівчина відсахнулася і відчула полегкість, коли побачила доктора Гарпера.

— Все гаразд? — спитав він.

— Почуваюся пречудово, — поквапливо відповіла Крістін, соромлячись розповісти про те, що щойно відчула.

— Певні?

Крістін кивнула й на підтвердження вивільнила плече з-під руки доктора Гарпера.

— В цьому разі вибачайте, — сказав лікар. Він вибачився ще раз і пішов до холу.

Крістін дивилася, як він загубився між людей. Потім глибоко зітхнула й нетвердою ходою рушила до ліфта.

6

Мартін вийшов з кабінету ангіографії, як тільки переконався, що асистент з усім упорається сам і що з артерії хворого вийняли катетер. Він швидко рушив коридором. Підходячи до власного кабінету, Мартін з надією думав, що Гелен уже пішла снідати. Але коли він обігнув останній ріг, секретарка побачила шефа й кішкою кинулася на нього із незмінним жмутком термінових паперів. Не можна було сказати, що Філіпс по-справжньому не хотів зустрічатися з Гелен — просто він знав, що в неї завше доста кепських новин.

— Другий кабінет ангіографії знову не працює! — повідомила вона, щойно заволодівши його увагою. — Вийшов з ладу не сам рентгенапарат, а, напевно, пристрій, що подає плівку.

Філіпс кивнув, вішаючи свинцевого фартуха. Він знав про цю несправність і був певен, що Гелен уже зателефонувала до компанії, яка обслуговувала апаратуру. Кинувши погляд на друкуючий пристрій на робочому столі, побачив цілу сторінку тексту, виданого комп’ютером.

— Також виникло непередбачене ускладнення, пов’язане з Клер О’Брайєн та Джозефом Аббоданза, — повідомила Гелен.

Клер і Джозеф були техніками-нейрорадіологами із багаторічним досвідом.

— Яке ускладнення? — поцікавився Філіпс.

— Вони вирішили взяти шлюб!

— Ну, — розсміявся Філіпс, — вони ж не займалися чимось непристойним у темній кімнаті!

— Ні! — випалила Гелен. — Вони вирішили вінчатися в червні, а потім на все літо вирушити в мандри до Європи!

— На все літо! — вигукнув Філіпс. — Бути не може, щоб вони так зробили. Нам важко буде відпустити їх разом навіть на два тижні. Сподіваюся, ви це їм пояснили?

— Звичайно, — відповіла Гелен. — Але вони сказали, що це їх не обходить і що вони не змінять планів навіть якщо їх звільнять.

— Боже всемогутній! — проговорив Філіпс, ударяючи себе по лобі. Він знав, що Клер та Джозеф із їхнім досвідом зможуть отримати роботу в будь-якому великому медичному центрі.

— Ще, — вела далі Гелен, — телефонував декан медичного коледжу. Сказав, що на зборах минулого тижня більшістю голосів вирішили подвоїти кількість студентів, які спеціалізуються з нейрорадіології. Сказав, що студенти, які навчалися тут минулого року, назвали нашу спеціалізацію серед кращих.

Філіпс заплющився й потер скроні. Додаткові студенти! Цього лише бракувало! О Господи!..

— І останнє, — проговорила Гелен, рушаючи до дверей. — Телефонував з дирекції містер Майкл Фергюсон і повідомив, що кімнату, в якій ми зберігаємо плівку тощо, треба звільнити. Вона знадобилася службі догляду за хворими вдома.

— Бога ради, а що ж нам робити з матеріалами?

— Я поставила йому це ж питання, — сказала Гелен. — Він відповів, що вас давно повідомлено — ця площа не належить відділенню нейрорадіології і що ви придумаєте що-небудь. Ну, а я біжу снідати. Скоро повернуся.

— Не маю сумнівів, — кинув Філіпс. — Смачного!

Філіпс перечекав кілька хвилин, аж поки тиск повернувся до норми. Адміністративні питання ставали дедалі нестерпніші. Підійшов до друкуючого пристрою і взяв аркуш паперу з результатами проведеного комп’ютером аналізу.

РЕДРІД, ЧЕРЕП № 1

МАРІНО, ЛІЗА

КЛІНІЧНІ ДАНІ

ЖІНКА ДВАДЦЯТИ ОДНОГО РОКУ ХВОРІЄ НА СКРОНЕВУ ЕПІЛЕПСІЮ ОДИН РІК. ОДИНИЧНА БІЧНА ПРОЕКЦІЯ ЗРОБЛЕНА ПЕРЕНОСНИМ РЕНТГЕНІВСЬКИМ АПАРАТОМ. ПРОЕКЦІЯ НА ВІСІМ ГРАДУСІВ ВІДХИЛЯЄТЬСЯ ВІД ІДЕАЛЬНО БІЧНОЇ. Є ВЕЛИКИЙ ПРОСВІТ У ПРАВІЙ СКРОНЕВІЙ ОБЛАСТІ, ЩО ЯВЛЯЄ ДІЛЯНКУ БЕЗ КІСТКИ. КРАЇ ЦІЄЇ ДІЛЯНКИ РІЗКО ОКРЕСЛЕНІ, ЩО ДАЄ ЗМОГУ ПРИПУСТИТИ ВТРУЧАННЯ ЛІКАРЯ. ЦЕ ВРАЖЕННЯ ПОСИЛЮЄТЬСЯ НАЯВНІСТЮ МАСИ М’ЯКОЇ ТКАНИНИ НИЖЧЕ ВІД МІСЦЯ, ДЕ ВІДСУТНЯ КІСТКА, ОЧЕВИДНО ВЕЛИКОГО КЛАПТЯ ШКІРИ. РЕНТГЕНІВСЬКИЙ ЗНІМОК СКОРІШ ЗА ВСЕ ЗРОБЛЕНО ПІД ЧАС ОПЕРАЦІЇ. ВИДНО ЧИСЛЕННІ МЕТАЛЕВІ ПРЕДМЕТИ, ЩО Є ПОВЕРХНЕВИМИ ЕЛЕКТРОДАМИ. ДВА ТОНКІ МЕТАЛЕВІ ЕЛЕКТРОДИ В СКРОНЕВІЙ ДОЛІ, ЗАНУРЕНІ СКОРІШ ЗА ВСЕ В МИГДАЛЕВИДНЕ ЯДРО ТА ГІПОКАМПУС. ЩІЛЬНІСТЬ ТКАНИН МОЗКУ ВИЯВЛЯЄ ЗНАЧНІ ЛІНІЙНІ ВІДХИЛЕННЯ В ПОТИЛИЧНІЙ, ТІМ’ЯНІЙ ТА СКРОНЕВІЙ ДОЛЯХ.

ВИСНОВКИ

ОПЕРАЦІЙНА РЕНТГЕНОГРАМА З ВЕЛИКИМ ДЕФЕКТОМ КІСТКИ В ПРАВІЙ СКРОНЕВІЙ ОБЛАСТІ. БАГАТО ПОВЕРХНЕВИХ ЕЛЕКТРОДІВ І ДВА ГЛИБИННІ ЕЛЕКТРОДИ. ЗНАЧНІ ЗМІНИ ЩІЛЬНОСТІ ТКАНИН, АНАЛІЗ ЯКИХ НЕ ЗАКЛАДЕНО В ПРОГРАМУ.

РЕКОМЕНДАЦІЇ

ПЕРЕДНЯ, ЗАДНЯ Й БІЧНА ПРОЕКЦІЇ РЕНТГЕНОГРАМИ, А ТАКОЖ ПОШАРОВЕ СКАНУВАННЯ БАЖАНІ ДЛЯ КРАЩОГО ВИЗНАЧЕННЯ КОЛИВАНЬ ЩІЛЬНОСТІ ТКАНИН І ЛОКАЛІЗАЦІЇ ГЛИБИННИХ ЕЛЕКТРОДІВ.

РЕКОМЕНДУЄТЬСЯ З АНГІОГРАФІЧНИХ ДАНИХ ВИЗНАЧИТИ РОЗТАШУВАННЯ ГЛИБИННИХ ЕЛЕКТРОДІВ ВІДНОСНО ВЕЛИКИХ АРТЕРІЙ. ПРОГРАМА ПОТРЕБУЄ ДОДАТКОВОГО ВВЕДЕННЯ ДО ЦЕНТРАЛЬНОГО БЛОКА ПАМ’ЯТІ СХЕМИ ВИЗНАЧЕННЯ КОЛИВАНЬ ЩІЛЬНОСТІ ТКАНИН.

ДЯКУЮ. БУДЬ ЛАСКА,

НАДІШЛІТЬ ЧЕК НА ІМ’Я

ВІЛЬЯМА МАЙКЛЗА, Д. Ф.[3] ТА

МАРТІНА ФІЛІПСА, Д. М.[4]

Філіпс насилу вірив у те, що сам щойно прочитав. Розшифровано знімок було добре. Краще, ніж добре. Фантастично! А кілька жартівливих слів наприкінці зробили відповідь приголомшливою. Філіпс ще раз пробіг її. Було надзвичайно важко повірити, що він читає рядки, надруковані створеною ними машиною, а не написані нейрорадіологом. І хоча в програму не ввели даних про трепанацію черепа, машина, здавалося, зуміла узагальнити наявну в неї інформацію і дати правильну відповідь. І до всього говорилося про зміну щільності тканин. Філіпс гадки не мав, про що йдеться.

Схопивши рентгенограму Лізи Маріно з лазерного сканера, закріпив її в негатоскопі і відчув певне занепокоєння, не побачивши тих коливань щільності, про які повідомив комп’ютер. Можливо, їхній новий метод визначення ущільнень, що від самісінького початку був каменем спотикання, взагалі позбавлений сенсу. Філіпс увімкнув альтернатор, і на екрані замигтіли рентгенограми. Помітивши ангіограму Лізи Маріно, він вимкнув прилад і взяв один з перших бічних знімків черепа дівчини. Потім закріпив його поруч із плівкою, знятою під час операції, і знову став шукати коливання щільності тканин, описані машиною. На велике своє розчарування, на рентгенограмі він нічого не побачив.

Двері до кабінету розчинилися, й увійшла Деніс Сенгер. Філіпс посміхнувся, але відразу ж повернувся до своєї справи. Склав аркуш паперу вдвоє і на згині вирізав крихітний шматочок. Коли розгорнув аркуш — на ньому лишилася маленька дірочка.

— Ось так, — промовила Деніс, міцно його обнімаючи, — ти витинаєш тут візерунки на папері!

— Наука розвивається несподівано й прекрасно! — похвалився Філіпс. — Після нашої ранкової зустрічі сталася купа подій. Майклз приніс нам першого апарата для розшифровування знімків. Ось його перший аналіз.

Поки Деніс читала, Філіпс приклав аркуш паперу з отвором до рентгенограми Лізи Маріно, закріпленої в негатоскопі. Ним він затулив усі хитросплетіння рентгенограми, лишивши тільки маленьку ділянку навпроти отвору. Мартін роздивлявся цю крихітну ділянку надзвичайно ретельно. Відсунувши папір, спитав Деніс, чи бачить вона якусь патологію. Та відповіла, що ні. Коли він знову приклав аркуш, Деніс усе ще нічого не розрізняла, аж поки він не вказав на якісь крихітні білі цятки, розташовані паралельно. Тепер, коли очі їх розрізняли, цяточки можна було розшукати і без аркуша.

— Що це, на твою думку? — спитала Деніс, пильно розглядаючи знімок.

— Жодної гадки не маю… — Філіпс підійшов до дисплея і приготував комп’ютер до введення більш раннього знімка Лізи Маріно. Він сподівався, що програма виявить на ньому ті ж коливання щільності. Лазерний сканер ковтнув плівку з тим самим апетитом, що й першого разу —… але мене це непокоїть, — додав Філіпс. Він зробив крок до друкуючого пристрою, що зацокотів, приєднавшись до роботи.

— Невже таке можливо? — вигукнула Деніс. На її обличчя падало мертвотне світло негатоскопів. — По-моєму, цей аналіз — якась фантастика!

— Так, — погодився Філіпс, — але ж у цьому вся заковика. Він доводить, що програма здатна читати знімки краще від свого творця. Я ніколи раніше не помічав цих коливань щільності. Мені це нагадує історію з Франкенштейном… — раптом Мартін засміявся.

— Що тебе розвеселило? — поцікавилась Деніс.

— Майклз! Очевидно, ця штука так запрограмована, що, кожного разу, отримавши нового знімка, радить мені перепочити, поки сама працюватиме. Першого разу вона запропонувала мені випити філіжанку кави. Зараз — радить щось перехопити.

— Ця пропозиція мені подобається, — вигукнула Деніс. — Як щодо романтичного побачення в кав’ярні, обіцяного тобою? Часу в мене в обріз — треба вертатися до томографа.

— Саме зараз не можу відійти, — наче вибачаючись, проговорив Філіпс. Він пам’ятав, що сам запропонував поснідати разом і не хотів її смутити. — Ця штука по-справжньому розхвилювала мене.

— Гаразд, — сказала Деніс. — Піду купити собі сендвічів. Для тебе щось прихопити?

— Дякую, не треба, — відказав Філіпс, побачивши, що друкуючий пристрій ожив.

— Щиро рада, що робота в тебе просувається, — проговорила Деніс уже в дверях. — Знаю, як це для тебе важливо, — і вийшла.

Як тільки каретка завмерла, Філіпс вирвав з неї аркуш паперу. Цей аналіз, так само як і перший, був дуже докладний, і на радість Мартінові знову дав опис коливань щільності тканин і порадив зробити додаткові знімки під різними кутами й провести ще одне сканування.

Філіпс закинув голову і від збудження випустив войовничий вигук, ударяючи по кришці письмового столу, наче по барабану. Кілька рентгенограм Лізи Маріно вислизнули з-під затискача і впали на підлогу. Коли Філіпс обернувся й нахилився, щоб підняти плівки, він помітив Гелен, що стояла біля дверей і дивилася на нього, наче на божевільного.

— Ви себе добре почуваєте, докторе Філіпс? — поцікавилася Гелен.

— Звичайно, — відповів Мартін і, піднімаючи знімки, відчув, що кров кинулася йому в обличчя. — Прекрасно. Просто я трохи розхвилювався. Думав, ви ще снідаєте.

— Вже повернулася, — відповіла Гелен. — Купила сендвіча і з’їм тут.

— З’єднайте мене, будь ласка, з Вільямом Майклзом.

Гелен кивнула і зникла. Філіпс поклав плівки на місце. Поглянув на маленькі біля цяточки й задумався, що вони могли б означати. На відклади кальцію це було несхоже, та й кровоносні судини розташовано було не так. Він питав себе, чи можна визначити: зміни відбулися в сірій речовині, в сполучній тканині чи це, можливо, дефект білої речовини?

Задзвонив телефон, і Філіпс, дотягнувшись до трубки, зняв її. Це був Майклз. Філіпс не міг приховати збудження, розповідаючи, як неймовірно успішно працює програма. Повідомив, що вона, здається, може визначити певну непомічену раніше зміну щільності тканин. Говорив він так швидко, що Майклз мусив прохати його скинути оберти.

— Ну що ж, я радий, що машина працює так, як ми й сподівалися, — сказав Майклз, коли Філіпс нарешті змовкнув.

— Як ми й сподівалися? Вона дає більше, ніж я будь-коли міг подумати!

— Чудово, — проговорив Майклз. — Скільки ти пропустив старих знімків?

— Фактично один, — зізнався Мартін. — Себто два, але однієї й тієї самої хворої.

— Лише два? — розчарувався Майклз. — Ти себе не перевтомлюєш!

— Що вдієш! Я, на жаль, майже не маю часу для нашої роботи.

Майклз сказав, що все розуміє, але буквально благав Філіпса прогнати програму по всіх знімках черепа, розшифрованих ним протягом останніх кількох років, а не робити передчасних висновків на підставі одного-єдиного позитивного результату. Майклз ще раз наголосив, що найважливіше завдання на цьому етапі роботи — виключити хибне тлумачення негативів.

Мартін слухав його, мимоволі розглядаючи тим часом павутиноподібні зміни щільності тканини на рентгенограмі Лізи Маріно. Він знав — у неї були приступи, і його розум дослідника не проминув нагоди поставити собі питання — чи не могли ці ледве помітні світлі цятки на плівці бути якимось чином пов’язані з приступами? Можливо, вони свідчили про якесь розсіяне неврологічне захворювання.

Наприкінець розмови з Майклзом на Філіпса навалилася нова хвиля збудження. Він пам’ятав, що одним із гаданих діагнозів Лізи Маріно був розсіяний склероз. Що, коли б він натрапив на радіологічний метод діагностування цього захворювання? Це було б фантастично! Лікарі вже багато років билися над лабораторними способами виявлення цієї недуги. Мартін зрозумів, що треба ще кілька разів зняти й сканувати череп Лізи Маріно. Це буде непросто, бо її щойно прооперували, і необхідно буде одержати дозвіл Маннергейма. Але ж Маннергейм — сам дослідник, і Філіпс вирішив поговорити з ним відверто.

Двері було прочинено, і він гукнув до Гелен, щоб вона з’єднала його з нейрохірургом, а сам тим часом повернувся до рентгенограми Лізи Маріно. Рентгенологи називали такі зміни щільності тканин сітчастими, хоча тонюсінькі смужки здебільшого йшли паралельно, а не перетиналися, наче нитки в сітці. Роздивляючись плівку крізь збільшувальне скло, Мартін міркував, чи не могли нервові волокна сплести той візерунок, що він зараз вивчав. Але таке припущення не проходило, бо череп могли просвітити лише порівняно жорсткі рентгенівські промені. Роздуми перервав зумер. На другому кінці дроту був Маннергейм.

Філіпс почав розмову із загальних ввічливих фраз, зігнорувавши нещодавній інцидент з рентгенограмами в операційній. Спілкуючись з Маннергеймом, краще було забувати про такі сутички. Хірург здавався незвично мовчазним, тому Мартін продовжував пояснювати, що помітив якісь безсумнівно цікаві ущільнення тканини на знімках Лізи Маріно.

— Гадаю, їх варто вивчити, і я хотів би зняти череп і просканувати хвору, як тільки дозволить її стан. З вашого, звісно, дозволу.

Запала незручна тиша. Філіпс готовий був знову заговорити, коли Маннергейм вибухнув.

— Це що, жарт? Якщо жарт — то дуже низького ґатунку!

— Ні, я не жартую, — стурбовано проговорив Мартін.

— Слухайте, — закричав Маннергейм, і його голос зірвався на фальцет, — відділові радіології вже трохи запізно братися за аналіз її рентгенограм. О Господи!

В трубці клацнуло й почулося рівне гудіння. Егоцентричні манери Маннергейма сягнули, здається, нових висот. Мартін повісив трубку, поринувши в роздуми. Не можна було давати волі почуттям. До того ж лишалася ще одна можливість. Він знав, що Маннергейм не надто цікавиться хворими після операції. Ними опікувався старший ординатор Ньюмен. Мартін вирішив зв’язатися з Ньюменом і дізнатися, чи дівчина все ще в реанімації.

— Ньюмен? — спитала чергова сестра операційної. — Щойно вийшов.

— А-а! — проговорив Філіпс і переклав трубку до другого вуха. — Ліза Маріно все ще в реанімації?

— Ні, — відповіла сестра, — на жаль, вона туди так і не потрапила.

— Не потрапила? — до Філіпса раптом дійшло, чому Маннергейм так з ним розмовляв.

— Померла на столі, — пояснила сестра. — Трагічно, тим більше що це перший такий випадок у Маннергейма.

Філіпс повернувся до негатоскопа. Але замість рентгенограми Лізи Маріно перед ним виникло її обличчя — таким, яким він запам’ятав його вранці в приміщенні, де хворі чекали на операцію. Згадав, що вона здалася тоді безперою пташкою. Це видіння порушило йому внутрішню рівновагу, і Філіпс насилу змусив себе зосередити всю увагу на знімкові. Спробував уявити, про що можна було б дізнатися, коли б… Рвучко підвівся з табурета. Треба було перечитати історію хвороби Лізи Маріно. Він хотів дізнатися, чи зможе зіставити рисунок на знімкові з клінічними показниками й симптомами розсіяного склерозу в неврологічному анамнезі Лізи Маріно. Це, звичайно ж, не замінить додаткової рентгенограми, але принаймні щось дасть.

Проходячи повз Гелен, що жувала сендвіч, сидячи за столом, він попросив її зателефонувати до кабінету ангіографії й сказати, щоб починали без нього і що він скоро буде. Гелен похапцем проковтнула шмат і спитала, що відповідати містеру Майклові Фергюсону з приводу їхнього складу, наразі він знову зателефонує. Філіпс промовчав, удавши, наче не розчув. «До гицелів Фергюсона!» — сказав він подумки, завертаючи до центрального коридора, що вів до хірургії. Він навчився нехтувати наказами лікарняної дирекції.

Коли Філіпс дійшов до передопераційного приміщення, там усе ще чекали декілька хворих, але вже не було й сліду ранкового хаосу. Філіпс пізнав Ненсі Донован. Вона щойно вийшла з анфілади операційних зал. Він наблизився до неї, і вона посміхнулася.

— Важко було з Маріно? — спитав Філіпс співчутливо.

Посмішка зникла з обличчя Ненсі Донован.

— Це був жах. Просто страшно. Таке юне створіння. Мені жаль Маннергейма.

Філіпс кивнув, хоча й не розумів, як можна співчувати такому покидькові, як Маннергейм.

— Що сталося? — поцікавився він.

— Порвалася головна артерія наприкінець операції…

Філіпс співчутливо й стривожено струснув головою. Він згадав про близькість глибинного електрода до задньої мозкової артерії.

— Де може бути її історія хвороби? — перепитав він.

— Не знаю, — відповіла Ненсі Донован. — Поцікавлюся в чергових.

Філіпс спостерігав, як Ненсі розмовляла з трьома сестрами, що сиділи за столом перед операційними. Повернувшись, вона повідомила:

— Мабуть, досі в анестезійній, поруч з операційною № 21.

Філіпс зайшов до кімнати відпочинку хірургів, де зараз було людно, й переодягся в операційний костюм. Потім знову повернувся до коридора між операційними. Тут іще досі виднілися сліди ранкових баталій. Навколо вмивальників стояли калюжі. Вода в них переливалася райдужками від мильної піни. Мочалки й щітки для миття рук громадилися у раковинах, а деякі валялися на підлозі. На каталці біля стіни спав якийсь хірург, що, напевно, провів всеньку ніч за операційним столом, і, скінчивши, вирішив здрімнути на хвилинку просто в коридорі. Але заснув глибоко, й ніхто його не будить.

Філіпс підійшов до анестезійної поруч із операційною № 21 і спробував відчинити двері. Виявилося, що їх замкнено. Відійшовши на крок, він зазирнув до маленького віконця операційної. Всередині не було нікого, але, коли він штовхнув двері, вони відчинилися. Натиснув на вимикач — і один із безтіньових ліхтарів, схожих на литаври, ожив з низьким електричним гудінням. Скерований потік світла впав просто на операційний стіл, на той час як решта приміщення лишалася в відносному затінку. Філіпс сахнувся, побачивши, що після трагічної смерті Маріно операційну все ще не привели до ладу. Особливо зловісний вигляд мав операційний стіл з його механікою. Круг узголів’я чорніли плями закипілої крові. На різні боки розбігалися криваві відбитки підошов.

Мартіна занудило, і він згадав муки своїх студентських років. Його пересмикнуло, й нудота відступила. Обминаючи плями крові, він обійшов стіл і, штовхнувши двері, увійшов до анестезійної. Притримав ногою двері, щоб роздивитися, де вимикач. Але в кімнаті було не так темно, як він думав. Двері в коридор було прочинено приблизно дюймів на шість і крізь щілину проникало світло. Філіпс здивувався і ввімкнув флуоресцентні лампи вгорі.

Посеред кімнати, вполовину меншої від операційної, стояла каталка, а на ній лежало тіло. Його повністю закривало простирадло, і тільки пальці ніг непристойно стирчали з-під білої тканини. Якби не ці пальці, Філіпс лишився б незворушний. Але вони кричали про те, що цей накритий простирадлом горбик — не що інше, як труп людини. Поверх нього лежала недбало кинута історія хвороби.

Намагаючись вдихати повітря самісінькими вершечками легень, наче присутність смерті несла заразу, Філіпс обійшов каталку й розчинив двері до коридора. Побачив хірурга, що спав, і кількох санітарів. Озирнувся ліворуч і праворуч, намагаючись пересвідчитися, що за кілька хвилин до цього пробував відчинити інші двері. Але не зміг дійти певного висновку й облишив цю думку. І знову повернувся до історії хвороби.

Вже збирався розгорнути її, коли у нього виникло непереборне бажання зазирнути під саван. Знав, що не хоче бачити труп, але рука сама простягнулася вперед і відгорнула простирадло. Перш ніж оголити голову, Філіпс заплющився. Коли ж розплющив очі, побачив безживне порцелянове обличчя Лізи Маріно. Одне око було напіввідкрите, й виднілася оскліла й нерухома зіниця. Друге затуляла повіка. На правому боці виголеної голови було видно підковоподібний ретельно зашитий розріз. Шкіру після операції протерли і слідів крові не лишилося. Філіпс спробував угадати, чи не зробили це навмисно, щоб Маннергейм міг сказати, що хвора померла після, а не під час операції.

Холодна невідворотність смерті увірвалася в Мартінову свідомість, наче арктичний вітер. Він похапцем закрив поголену голову і з історією хвороби в руці підійшов до табурета анестезіолога. Як і в більшості хворих в університетській клініці, історія Лізи Маріно була вже чимала на обсяг, хоча дівчина пробула в лікарні лише дві доби. Вона складалася з довгих записів лікарів різного рівня та студентів-медиків. Філіпс перегорнув сторінки з численними рекомендаціями неврологічного та офтальмологічного відділень. Виявив навіть запис Маннергейма, але почерк не підлягав розшифровуванню. Мартіна по-справжньому цікавив заключний висновок старшого ординатора нейрохірургії доктора Ньюмена:

«Можна зробити підсумковий висновок, що пацієнтка, жінка двадцяти одного року, кавказького антропологічного типу, хворіла на прогресуючу скроневу епілепсію протягом року. Надійшла до лікарні з метою правобічної лоботомії під місцевим наркозом. Масоване медикаментозне лікування не справляло ніякого впливу на приступи. Вони ставали дедалі частіші, їм звичайно передувала аура гидкого запаху, а приступи позначалися підвищеною агресивністю й хіттю. Електроенцефалограмою встановлено джерела приступів у обох скроневих долях, при чому в правій значно активніше.

Першому приступу не передували ні травми, ні крововиливи в мозок. Хвора відзначалася добрим здоров’ям, хоча, як вона повідомила, мала атипові пап-мазки.

Крім патологічних відхилень, виявлених ЕЕГ, загальна неврологічна картина в межах норми.

Всі лабораторні дані, включаючи церебральну ангіографію та сканування мозку, в межах норми.

Хвора повідомила суб’єктивні скарги на певні утруднення при сприйнятті зорових образів, однак неврологічні й офтальмологічні дослідження не дали об’єктивного підтвердження. Хвора також скаржилася на короткочасну парестезію та м’язову слабкість, але записів про це немає. Найімовірніший діагноз: розсіяний склероз із супутніми приступами, але цілковитої певності немає. Хвору оглянув великий консиліум відділень неврології та нейрохірургії і дійшов одностайного висновку про необхідність правобічної скроневої лоботомії.

(Підпис) Джордж Ньюмен».

Філіпс обережно, наче Ліза Маріно могла ще відчувати, поклав історію хвороби на простирадло. Потім майже бігом повернувся до кімнати відпочинку хірургів і переодягся в свій звичайний костюм. Він мусив зізнатися, що історія хвороби не дала того, на що він сподівався. В ній згадувався розсіяний склероз, про який він знав і раніше, але не було жодної інформації, яка могла б замінити додаткові рентгенограми або ще одне сканування. Поки він переодягався, перед ним стояло бліде обличчя Лізи під машкарою смерті. Воно нагадало про те, що, оскільки дівчина померла під час операції, тіло, напевно, розтинатимуть. Знявши трубку настінного телефону, він зателефонував докторові Джеффрі Рейнольдсові з відділення патології, другові й однокурсникові по коледжу, і розповів про Лізу.

— Нічого ще не чув, — відповів Рейнольдс.

— Вона померла в операційній приблизно опівдні, — пояснив Філіпс. — Щоправда, вони не полінувалися її зашити.

— Нічого дивного, — відказав Рейнольдс. — Іноді в таких випадках покійників тягнуть до реанімації і тільки там оголошують про смерть, щоб не збільшувати відсотку летальності в операційній.

— Розтинатимеш ти? — спитав Філіпс.

— Не знаю, — відповів Рейнольдс. — Родичі спершу мають дати дозвіл на розтин.

— А якщо будеш, — продовжував Філіпс, — то приблизно коли?

— Зараз у нас купа роботи. Певно, надвечір.

— Мене дуже цікавить цей випадок, — сказав Філіпс. — Слухай, я не піду з лікарні, поки не скінчиться розтин. Ти міг би закинути слівце, щоб я асистував, коли дійде до мозку?

— Звичайно ж! — відповів Рейнольдс. — Усе буде гаразд, і всі будуть задоволені. А якщо розтину не буде, я повідомлю.

Запхавши хірургічного костюма до своєї шафки, Філіпс вибіг з кімнати відпочинку. Починаючи з останнього курсу коледжу, він щоразу страшенно хвилювався, коли не встигав чогось зробити. Біжучи по лікарні, що вирувала від діяльності, він був під владою цього ж неприємного відчуття. Він знав, що спізнюється в кабінет ангіографії і лікарі чекатимуть; пам’ятав, що має зателефонувати Фергюсонові, хоча волів би не помічати цього сучого сина; не забував, що слід поговорити з Робінсом з приводу техніків, що замірилися пуститися берега на всеньке ясне літо; і був певен, що в Гелен є ще дюжина невідкладних справ, які вимагають вирішення.

Пробігаючи повз томографію, Філіпс вирішив зробити гак. Кінець кінцем, що важили ще дві хвилини, коли він усе одно безнадійно спізнювався. Він увійшов до кімнати, де розпочав день, і з насолодою вдихнув повітря, охолоджене кондиціонерами. Прохолода була необхідна для справної роботи комп’ютерів. Деніс і четверо студентів з’юрмилися навколо екрана, що нагадував телевізійний, і були цілком захоплені тим, що бачили. Позаду стояв доктор Ньюмен. Філіпса ніхто не помітив, і він підійшов до екрана. Сенгер описувала лівобічну субдуральну гематому і показувала студентам, як згусток крові зрушив мозок праворуч. Ньюмен перебив її і висловив припущення, що крововилив відбувся всередині мозку, і кров, на його думку, в тканині мозку, а не на поверхні.

— Ні. Доктор Сенгер має рацію, — втрутився Мартін.

Всі повернулися, здивовані з того, що Філіпс у кімнаті. Він подався вперед і, вказуючи пальцем, описав класичні рентгенологічні ознаки субдуральної гематоми. Поза всіма сумнівами, Деніс мала слушність.

— Ну, переконали, — добродушно погодився гіьюмен. — Хворого треба класти на операційний стіл.

— І що швидше, тим краще, — додав Філіпс, порадивши також Ньюменові, де саме робити трепанацію, щоб легше видалити згусток. Хотів був розпитати старшого ординатора про Лізу Маріно, але передумав і не став його затримувати.

Перш ніж утекти самому, Мартін відкликав Деніс убік.

— Слухай, як щодо того, щоб шикарно пообідати після того, як ти снідала на одній ніжці?

Сенгер заперечливо похитала головою і посміхнулася.

— В тебе щось на умі. Ти ж знаєш — я сьогодні ввечері чергую.

— Знаю, — зізнався Мартін, — але я мав на увазі лікарняний кафетерій.

— Пречудово, — саркастично проговорила Деніс. — А твій теніс?

— Відміняється, — сказав Мартін.

— Тоді ти справді щось замислив!

Мартін засміявся. Він справді міг досі відмінити теніс лише в разі проголошення в країні стану облоги. Тому попросив Деніс підійти до його кабінету і разом продивитися денну порцію рентгенограм, по тому як вона скінчить сканування. Якщо студенти захочуть, можна взяти їх із собою. Вони швидко попрощалися, і Філіпс вискочив з кімнати. Він знову перейшов на біг. Йому хотілося набрати таку швидкість, щоб промайнути повз Гелен тінню, яку неможливо спинити.

7

Чекаючи в довгій черзі на прийом у лікаря, Лін Ен Лукас розмірковувала, чи правильно вона зробила, прийшовши до відділення невідкладної допомоги. До цього вона заходила до університетського медпункту, сподіваючись, що її оглянуть там, але лікар пішов о третій, і єдиним місцем, де допомогу могли надати відразу, лишалося відділення невідкладної в лікарні. Лін Ен хотіла була відкласти відвідини до наступного дня, але варто їй було взяти до рук книгу й спробувати читати, як вона зрозуміла, що йти треба негайно. Вона була сильно налякана.

В цей пізній пообідній час хворих було так багато, що черга просувалася зі швидкістю черепахи. Здавалося, що тут зібрався весь Нью-Йорк. Чоловік за Лін Ен був п’яний, одягнений в лахміття, і від нього тхнуло сечею та вином. Щоразу, коли черга рухалася вперед, він натикався на Лін Ен і хапався за неї, щоб не впасти. Попереду Лін Ен стояла дебела жінка. На руках у неї лежала дитина, з головою запнута в брудну ковдру. Жінка й дитина мовчки чекали своєї черги.

Широкі двері ліворуч від Лін Ен розчинилися, і черзі довелося пропустити багато каталок з жертвами автомобільної катастрофи, що сталася кількома хвилинами раніше. Понівечених і вбитих стрімко провезли крізь приймальню просто до кабінету невідкладної допомоги. Ті, що стояли в черзі, зрозуміли, що тепер доведеться чекати значно довше. В одному кутку сиділа родина пуерториканців і обідала смаженою куркою. Здавалося, їх не цікавить те, що відбувається в відділенні, і вони навіть не звернули уваги на прибуття жертв катастрофи.

Нарешті перед Лін Ен лишилася тільки дебела жінка з дитиною. З її мови було зрозуміло, що вона чужоземка.

— Мій дитина більше не кричати! — сказала мати реєстратові. Той відповів, що звичайно скаржаться на цілком протилежне. Жінка його не зрозуміла. Реєстратор попросив показати дівчинку. Жінка відкинула край ковдри, відкривши дитину кольору неба перед літньою грозою — темно-синьо-сіру. Дитина була мертва вже так давно, що встигла задубіти.

Це так уразило Лін Ен, що, коли надійшла її черга, вона не ладна була вимовити жодного слова. Реєстратор поспівчував їй і сказав, що треба бути готовою до всього. Відкинувши з чола пасмо каштанового волосся, Лін Ен знову віднайшла дар мови і назвала своє прізвище, номер студентського квитка і виклала скаргу. Реєстратор запевнив, що її приймуть, як тільки звільниться лікар.

Ще по двох годинах чекання Лін Ен Лукас провели довгим коридором і посадовили в маленькій кабінці, відокремленій від великого приміщення барвистими нейлоновими завісами. Тямуща на своїй справі сестра виміряла їй температуру, вклавши термометра до рота, перевірила тиск крові й пішла. Лін Ен сиділа на краєчку старої кушетки й прислухалася до звуків, що безперервно долинали зусібіч. Руки її спітніли від хвилювання. Їй було тільки двадцять, вона щойно вступила до університету й плекала мрію зайнятися медициною після проходження необхідного підготовчого курсу. Але зараз, озираючись на всі боки, завагалася. Вона собі все уявляла не так.

Вона зростала здоровою дівчиною і лише одного разу побувала в невідкладній. Тоді їй було одинадцять років, і вона впала, катаючись на роликових ковзанах. Як це не дивно, її тсді привезли до цього ж відділення, бо її родина, перш ніж переїхати до Флориди, мешкала поруч. Ця подія не лишила в її пам’яті прикрих спогадів, і їй здалося, що й медцентр, і весь навколишній район відтоді сильно змінилися.

Ще за півгодини з’явився молодий інтерн доктор Хаггенс. Родом він був з Вест-Палм-Біч, і йому було, очевидно, приємно, що Лін Ен прибула з Коралл-Грейбз. Він навіть сказав кілька загальних фраз про рідну Флоріду, проглядаючи карточку дівчини. Те, що Лін Ен виявилася гарненькою дівчиною з типово американською зовнішністю, без сумнівів сподобалося йому. З тисяч хворих, що йому довелося оглянути, він не стрічав жодної подібної. Він навіть поцікавився номером її телефону.

— Що привело вас до невідкладної? — спитав він, розпочинаючи огляд.

— Важко пояснити, — сказала Лін Ен. — Часом у мене щось із зором. Почалося це десь близько тижня тому, коли я читала. Раптом я відчула щось негаразд із окремими словами. Я бачила їх, але не була певна щодо їхнього значення. І водночас з’явився страшенний головний біль. — Лін Ен приклала руку до потилиці й провела нею до якоїсь точки над вухом. — Біль тупий. І то дужчає, то слабшає.

Доктор Хаггенс кивнув.

— І я відчуваю якийсь запах, — продовжувала Лін Ен.

— Запах чого?

Лін Ен зніяковіла.

— Не знаю, — проговорила вона. — Неприємний. І хоча я не можу сказати, чим пахне, мені здається — це щось знайоме.

Доктор Хаггенс кивнув, але було вже ясно, що симптоми Лін Ен не вкладаються в жодні звичні схеми.

— Що-небудь ще?

— Запаморочення, й ноги стають важкими. І це трапляється тепер дуже часто, майже кожного разу, коли я починаю читати.

Доктор Хаггенс відклав карточку й оглянув Лін Ен. Перевірив очі й вуха; попросив відкрити рота, вислухав серце й легені. Перевірив рефлекси, попрохав помацати різні предмети, пройтися по прямій і запам’ятати числа в певному порядку.

— Мені здається, все у вас у нормі, — сказав доктор Хаггенс. — Гадаю, вам краще завести приятеля-лікаря й ковтнути для настрою аспірину. — Він розсміявся власному жартові. Лін Ен не сміялася. Вона вирішила, що не дозволить їм легко спекатися себе після такого тривалого чекання. Лікар помітив, що вона не реагує на його гумор. — Я кажу серйозно. Гадаю, вам краще прийняти аспірин, щоб зняти неприємні симптоми, а завтра показатися у відділенні неврології. Можливо, вони що-небудь виявлять.

— Хай невропатолог обстежить мене зараз.

— Це ж кабінет невідкладної, а не лікарня!

— Це мене не обходить! — за цими різкими словами Лін Ен ховала душевне сум’яття.

— Добре, добре! — погодився доктор Хаггенс. — Викличу невропатолога. І офтальмолога також. Але вам, можливо, доведеться зачекати.

Лін Ен кивнула. Зараз вона не наважувалася розтулити рота, бо боялася, що її твердість може захитатися й сплинути сльозами.

Їй справді довелося чекати. Було вже по шостій, коли завісу підняли знову. Лін Ен підвела голову й побачила бородате обличчя доктора Уейна Томаса. Поява доктора Томаса, негра з Балтімори, заскочило Лін Ен, що раніше ніколи не зустрічалася з чорношкірим лікарем, зненацька. Але вона швидко погамувала першу реакцію і вичерпно відповіла на докладні питання.

Докторові Томасові пощастило встановити кілька додаткових фактів, які він вважав важливими. Приблизно за три дні до того в Лізи сталася одна з її «халеп», як вона називала свої дивні стани. Вона відразу ж зіскочила з ліжка, де читала. Далі вона пам’ятала, що опритомніла, лежачи на підлозі. Напевне, вона вдарилася головою, бо праворуч лишилася велика гуля. Доктор Томас також довідався, що в Лін Ен двічі були атипові пап-мазки і що за тиждень вона мала знову перевіритися в гінекологічному відділенні. Нещодавно вона також хворіла на інфекційне запалення сечового міхура, яке вилікувала сульфаніламідами.

Записавши все це до історії хвороби, доктор Томас покликав сестру й провів найретельніший огляд, якому Лін Ен будь-коли піддавали. Він повторив усе, що вже зробив доктор Хаггенс, виконав ще багато дечого на додачу. Більшість проб, що він їх брав, були для Лін Ен цілковитою таємницею, але його прискіпливість вселила в неї надію. Єдине, що їй не сподобалося, це спинномозкова пункція. Лежачи на боці, з коліньми, притиснутими до підборіддя, вона відчула, як голка уштрикнулася в її шкіру на попереку, але біль за мить вгамувався.

Після огляду доктор Томас сказав Лін Ен, що хоче зробити кілька рентгенограм, щоб встановити, чи не пошкодила вона череп під час падіння. Перш ніж піти, додав, що під час огляду виявив лише те, що певні ділянки її тіла начебто втратили чутливість, але зізнався, що не знає, чи має це дотичність до її скарг.

Лін Ен знову залишилася сама.

— Чи можеш ти в це повірити? — спитав Філіпс, наминаючи кусень індичатини. Він швидко прожував і ковтнув. — Перший покійник у Маннергейма на операційному столі, і треба ж так статися — це саме та хвора, мозок якої я хотів зняти!

— Здається, їй був тільки двадцять один рік, — проговорила Деніс.

— Саме так, — Мартін посолив і приперчив м’ясо, щоб надати йому хоч якогось смаку. — Трагедія. Справді, подвійна трагедія, бо я не можу зробити рентгенограми.

З тацями в руках вони забилися в найдальший кут лікарняного кафетерію — якнайдалі від шаф із гарячими стравами — сподіваючись якомога більше відгородитися від оточення колег і фахових розмов. Завдання було не з легких. Стіни було пофарбовано в брудно-гірчичний колір, підлогу встилав сірий лінолеум, пресовані пластикові стільці були якісь жахливі жовто-зелені. А в глибині зали система лікарняного сповіщення неперервно називала прізвища лікарів та номери телефонів, за якими їм слід було подзвонити.

— З якого приводу її оперували? — спитала Деніс, набираючи салати з тарілки свого шефа.

— Приступи. Але найцікавіше те, що в неї був, можливо, розсіяний склероз. Після того, як ми попрощалися вдень, мені спало на думку, що зміни щільності тканин, які ми бачили на знімках, можуть свідчити про якесь загальне неврологічне захворювання. Я проглянув історію хвороби. В неї підозрювався розсіяний склероз.

— Ти не дивився плівок хворих із підтвердженим розсіяним склерозом? — поцікавилася Деніс.

— Почну ввечері, — відповів Філіпс. — Щоб установити, як працює Майклзова програма, я мушу прогнати крізь машину якомога більше знімків черепа. Буде дуже цікаво, якщо пощастить знайти інші випадки з такою ж рентгенологічною картиною.

— З твоїх слів видно, що ваш дослідницький корабель рушає в плавання.

— Сподіваюся, — Мартін покуштував спаржі і йому не схотілося її їсти. — Спробую не піддаватися надто сміливим мріям на першому етапі, але, Богом присягаюся, мені здається, що все йде пречудово. Ось чому мене так схвилював цей випадок з Маріно. Він обіцяв відчутні результати. Шанс цей іще не втрачено. Сьогодні ввечері буде розтин, і я спробую зіставити рентгенологічну картину з результатами патологоанатомів. Якщо це справді розсіяний склероз — ми починаємо велику гру. Але мені так необхідно вирватися з цієї лікарняної мишачої біганини. Хоча б на пару днів на тиждень.

Деніс поклала виделку і поглянула в Мартінові рухливі голубі очі.

— Піти з лікарні? Ти не маєш на це права. Ти ж один з кращих нейрорентгенологів. Згадай про хворих, яким допомагає твій досвід. Якщо ти залишиш клінічну радіологію — це буде справжнє нещастя!

Мартін поклав виделку й стиснув її руку. Вперше йому було начхати, чи дивиться на них хтось інший.

— Деніс, — проговорив він, — зараз у мене є тільки дві по-справжньому потрібні речі: ти й моя наукова робота. І якби я міг заробляти на хліб тим, що був би з тобою, я, можливо, залишив би й науку.

Деніс поглянула на Мартіна, не знаючи, чи прийняти його слова як комплімент, чи насторожитися. Вона дедалі більше переконувалася, що він її любить, але ніколи не думала, що його наміри такі серйозні. З самісінького початку вона мало не побожно ставилася до його репутації та його по-справжньому енциклопедичних знань у радіології. Водночас він був для неї і коханцем, і науковим кумиром, і вона й думати собі не дозволяла про те, що, можливо, їхні взаємини матимуть серйозніше продовження. Не була певна, чи сама до цього готова.

— Слухай, — вів далі Мартін, — зараз не місце й не час для таких розмов. — Він відсунув тарілку із спаржею наче на підтвердження цієї думки. — Але мені важливо, щоб ти знала, чим я керуюся. Ти зараз лише починаєш клінічну практику, і вона приносить тобі велике задоволення. Ти весь час із хворими, вивчаєш їх. У мене на це, на нещастя, лишається мізерно мало часу. Більшу частину дня я намагаюся розв’язувати адміністративні головоломки чи видряпатися з бюрократичного лайна. І цим усім я ситий по горло.

Деніс підвела ліву руку, яку все ще стискала Мартінова долоня, і ніжно провела губами по кісточках його пальців. Це тривало єдину мить. Тоді вона поглянула на нього з-під своїх темних брів, зумисно кокетуючи, щоб погамувати його раптову злість І, як і завше, домоглася успіху — Мартін розсміявся. Перш ніж випустити руку Деніс, він іще раз стиснув її, озираючись на всі боки, чи ніхто цього не помітив.

Від різкого звуку біпера обоє вони здригнулися. Мартін відразу ж підвівся і підійшов до внутрішнього телефону. Деніс стежила за ним поглядом. Її тягнуло до нього від першого дня їхнього знайомства, а його почуття гумору й дивовижна чуйність вабили все більше й більше. І ось тепер, коли він зізнався, що невдоволений своїм становищем, коли виявив свою вразливість, це зробило його ще дорожчим і ближчим.

Спостерігаючи за Мартіном, поки він розмовляв, вона подумала про ще одну грань їхніх взаємин. Він подарував їй силу, що дозволила урвати інший, згубний для неї зв’язок. Ще в коледжі Деніс познайомилася й була засліплена одним невропатологом, що спритно грав на її почуттях. Знеособлена роз’єднаність студентів викликала у Деніс потребу знайти собі друга. До того в неї ніколи не виникало сумнівів, що вона зможе поєднати родинне вогнище й роботу з людиною, яка глибоко розуміє медицину — фах, що вимагає цілковитої самовіддачі. Річард Друкер, її коханець, був достатньо проникливий, щоб підтримувати в неї це почуття й удавати, наче він цілком його поділяє. Але все було не так. Кілька років він морочив її, не даючи жодних обіцянок, але майстерно плекаючи в неї почуття, що вона не зможе обійтися без нього. Дівчина не могла з ним порвати, навіть зрозумівши, що він собою являє, і навіть перенісши приниження, дізнавшись про його інтрижки з іншими. Вона поверталася, наче побитий пес, щоб знову зазнати образ, із марною надією, що він, нарешті, зміниться й стане тим, ким себе удавав. Надія перетворювалася на відчай, і, зрештою, вона стала сумніватися не в тому, що досі ще не подорослішала, а в своїй жіночій привабливості. Лише знайомство з Мартіном звільнило її від цієї мани.

І зараз, коли Мартін повертався до столу, Деніс відчула хвилю вдячності й ніжності, водночас усвідомлюючи, що він значно досвідченіший від неї і боячись думати про майбутнє, якого він, можливо, й не хотів.

— Не щастить мені сьогодні, — сказав Мартін, сідаючи навпроти неї. — Телефонував Рейнольдс. Розтинати Маріно не будуть.

— Мені здається, що повинні були б, — здивувалася Деніс, знов перейшовши на медицину.

— Звичайно ж. Розтинати мав їхній патологоанатом, але, беручи до уваги Маннергеймове побажання, передав тіло до відділення патології. Ті зателефонували родичам, просячи згоди — і родина заперечила. Певно, вони страшенно засмучені…

— Зрозуміло, — промовила Сенгер.

— Я гадаю… — задумливо проказав Філіпс. — Чорт забирай!..

— Чому б тобі не розшукати знімків хворих із підтвердженим розсіяним склерозом і не подивитися, чи немає там таких самих змін?

— Т-а-а-к, — зітхнув Філіпс.

— Ти міг би хоч трохи подумати про бідну дівчину, а не тільки про власні невдачі й розчарування.

Мартін кілька хвилин уважно дивився на Деніс і та відчула, що переступила дозволену межу. Але вона й гадки не мала читати нотацій. Раптом обличчя його потеплішало й він посміхнувся.

— Ти маєш рацію! — вигукнув він. — І ти навіть гадки не маєш, яку фантастичну ідею щойно мені підкинула.

Просто навпроти столу, за яким сидів реєстратор невідкладної, були сірі двері з табличкою КІМНАТА ПЕРСОНАЛУ НЕВІДКЛАДНОЇ ДОПОМОГИ. Це було приміщення для інтернів і лікарів, хоча й відпочивали в нім рідко. В глибині містилася вбиральня з чоловічим душем. Лікарі-жінки мусили підійматися нагору, до кімнати відпочинку медичних сестер. Уздовж бокової стіни розташувалися три маленькі кімнатки з двома ліжками в кожній, але користувалися ними нечасто й лише для того, щоб на хвильку здрімнути. На більше ніколи не лишалося часу.

Доктор Уейн Томас опустився в одне з вигідних крісел у кімнаті відпочинку. Це був допотопний шкіряний монстр, зі швів якого, наче з відкритих ран, стирчала набивка.

— Гадаю, Лін Ен Лукас справді хвора, — переконано сказав він.

Навколо, хто спершись на стіл, хто сидячи на дерев’яних стільцях, зібралися доктор Хаггенс, доктор Кароло Лангоне, терапевт, доктор Ральф Лоурі, хірург, доктор Девід Гарпер, гінеколог, та доктор Сін Фарнворт, окуліст, та стояло ще двоє лікарів, вивчаючи дані ЕКГ.

— Гадаю, ви маєте на неї види, — цинічно посміхаючись, сказав Лоурі. — Протягом цілого дня до вас не потрапляла така пташка, ось ви й маєте привід, щоб покласти її в своє відділення.

Всі, окрім доктора Томаса, засміялися. Він не поворухнувся, тільки звернувся поглядом до доктора Лангоне.

— Ральф каже правду, — погодився Лангоне. — В неї немає температури, всі життєво важливі показники — в межах норми, нормальний тиск, нормальний аналіз сечі й жодних відхилень у складі спинномозкової рідини.

— І рентгенограма черепа добра, — додав доктор Лоурі.

— Ну, — сказав доктор Гарпер, підводячись зі стільця, — що б там не було, а це — не гінекологія. В неї було кілька атипових пап-мазків, але за цим стежать у клініці. Тому вирішуйте проблему без мене, я тікаю. Щиро кажучи, вона схильна до істерії.

— Згоден, — докинув доктор Фарнворт. — Скаржиться на порушення зору, а офтальмологічна перевірка підтвердила норму. Вона легко читає найдрібніший шрифт…

— А як поле зору? — спитав доктор Томас.

Фарнворт підвівся, готовий піти.

— Мені здається — нормальне. Завтра перевіримо за системою Гольдмана. В невідкладній цього не роблять.

— А сітківка? — поцікавився доктор Томас.

— Все гаразд, — повторив Фарнворт. — Дякую, що запросили на конференцію. Все було чудово. — Підхопивши валізку з інструментами, офтальмолог вийшов з кімнати.

— Чудово! Лайно! — вилаявся доктор Лоурі. — Якщо мені трапиться хоч один Богом проклятий святенник-окуліст, який скаже, що вночі вони не перевіряють поля зору за Гольдманом, вишпурю його!

— Годі, Ральфе, — перервав його Томас. — Ти вже заговорив, наче корабельний лікар.

Доктор Лоурі підвівся й позіхнув.

— Мені вже теж час. Скажи, Томасе, чому ти вважаєш, що дівчина не бреше. Тільки через те, що знижено чутливість шкіри? Мушу сказати, що це все суб’єктивно.

— Просто відчуваю. Вона налякана, але не істеричка. До того ж, сенсорна патологія добре відтворювана. Вона не обманює. Щось підозріле є в її мозку.

Доктор Лоурі розсміявся.

— В цьому випадкові підозріле тільки одне — що ти хотів би зробити, якби познайомився за менш офіційних обставин. Не задурюй мене. Якби це була якась сучка, ти просто запропонував би їй навідатися до лікарні після зміни.

Всі засміялися. Доктор Томас відмахнувся й підвівся з крісла.

— Не хочу більше розмовляти з блазнями. Займуся цією справою.

— Не забудь попросити в неї телефон, — кинув доктор Лоурі, коли він виходив.

Доктор Хаггенс пирхнув від сміху. Це спало йому на думку, щойно він побачив Лін Ен.

Повернувшись до кабінету невідкладної, Томас озирнувся. Від сьомої до дев’ятої тут бувало відносно спокійно, наче люди брали відстрочку від нещасних випадків, болю й недуг, щоб повечеряти. До десятої почнуть з’являтися п’яні, покалічені в автокатастрофах, побиті грабіжниками й психами, після дванадцятої — жертви ревнощів. Тому в Томаса був час подумати про Лін Ен. Щось у цьому випадкові не давало йому спокою. Бракувало якоїсь важливої інформації.

Він затримався біля пульта зв’язку з іншими відділеннями і спитав одного з клерків, чи надійшла вже з архіву історія хвороби Лін Ен Лукас. Клерк перевірив, сказав, що ні, і відразу ж запевнив, що попросить її знову. Доктор машинально кивнув. Він думав, чи не приймає часом Лін Ен якийсь наркотик. Завернувши в головний коридор, він рушив до кабінету, де чекала дівчина.

Деніс гадки не мала, що могла означати «фантастична ідея», за яку Мартін її подякував. Він попросив її зайти до нього в кабінет близько дев’ятої. Було чверть по дев’ятій, коли вона закінчила аналіз рентгенограм травм черепа в відділенні невідкладної допомоги. Сходами, що йшли по другий бік від замкненого центрального виходу, вона дісталася до радіології. Після штовханини й сум’яття денних годин коридор був не схожий сам на себе. В далекому кінці санітар електронатирачем натирав укриту пластиком підлогу.

Двері до Філіпсового кабінету було прочинено, і Деніс чула, як він монотонно диктує. Коли вона увійшла, він саме закінчував опис ангіограм мозку, що поназбирувалися протягом дня. На альтернаторі перед ним світилося кілька знімків. На кожному знімкові тисячі кровоносних судин окреслювалися білими нитками, нагадуючи перевернене коріння дерева. Продовжуючи начитувати в мікрофон, Мартін пальцем указав на локалізацію патології, щоб Деніс було зрозуміло. Вона дивилася й кивала, хоча й не могла збагнути, як він примудряється пам’ятати назви, нормальні параметри, й розташування кожної судини.

— Висновок, — продиктував Філіпс. — Церебральна ангіографія свідчить про патологію артеріо-венозної системи в області основної правої ганглії дев’ятнадцятирічного пацієнта чоловічої статі. Абзац. Вада кровообігу включає праву середню й праву задню церебральні артерії. Абзац. Кінець запису. Будь ласка, розішліть примірники результатів аналізу докторам Маннергеймові, Прінцові й Клоузонові. Дякую.

Диктофон клацнув і спинився, і Мартін повернувся разом із кріслом. На його обличчі з’явилася задьориста посмішка, і він потирав руки, наче шекспірівський крутій.

— Ти саме вчасно, — вигукнув він.

— Що ти надумав? — поцікавилася вона, вдаючи ляк.

— Ходімо, — проговорив Філіпс, виводячи її з кабінету.

Біля стіни стояла каталка з крапельницею, білизною та подушкою. Щире здивування Деніс викликало в Мартіна посмішку. Він рушив коридором, штовхаючи каталку поперед себе. Деніс наздогнала його біля ліфта для хворих.

— Значить, це я наштовхнула тебе на фантастичну ідею? — спитала вона, допомагаючи завезти каталку до кабіни.

— Звичайно, — відказав філіпс, натискаючи на кнопку «Підвал». Двері зачинилися.

Вони опинилися в утробі лікарні. Сплетені на кшталт кровоносних судин трубки розбігалися на всі боки, скручуючись і наповзаючи одна на одну, наче в агонії. Розсіяне світло розташованих на великій відстані одна від одної флуоресцентних ламп пробивалося крізь густі дротяні ковпаки. Світлі плями різко контрастували з довгими тьмяними смугами поміж ними. Навпроти дверей ліфта висіла табличка: ТРУПАРНЯ. ДОДЕРЖУВАТИСЯ ЧЕРВОНОЇ ЛІНІЇ.

Ця лінія тягнулася кривавим слідом посередині коридора, прокреслюючи звивистий шлях крізь темні переходи, круто згинаючись, коли коридор розгалужувався. Нарешті, підлога так різко пішла вниз, що Мартін ледве втримував каталку в руках.

— Заради всього святого, що ми тут робимо? — спитала Деніс. Її голос разом із звуком їхніх кроків луною рознісся в безживному приміщенні.

— Побачиш, — відповів Філіпс. Посмішка зникла з його обличчя і голос став напруженим. Природну дотепність заступила нервова непевність у розумності власних намірів.

Коридор несподівано розсунувся, утворивши величезну підземну печеру. Освітлення тут було так само тьмяне, і стеля на рівні даху двоповерхового будинку губилася в пітьмі. В лівій стіні виднілися зачинені двері до печі, де спалювали відходи. Було чути жадібне сичання вогню.

Просто перед ними двостулкові двері, що розчинялися на обидва боки, вели до трупарні. За кілька кроків перед ними червона лінія на підлозі уривалася з різкою необоротністю. Філіпс спинив каталку і підійшов до входу. Штовхнув одну стулку, зазирнув до середини.

— Нам пощастило, — сказав він, повертаючись до каталки. — Ми тут одні.

Деніс неохоче рушила за ним.

Трупарня являла собою велике занедбане приміщення, доведене до такого стану руйнації, що нагадувало один із розкопаних портиків Помпеї. Зі стелі звисали на дротах численні абажури-дашки, але лампочки були всього в декількох. Підлогу було залито цементом, змішаним із дрібною морською рінню, а стіни вкривала потріскана й подекуди оббита керамічна плитка. В центрі кімнати виростало з підлоги підвищення з давньою мармуровою плитою для розтинів. Нею не користувалися з двадцятих років, і тут, серед цієї руйнації, вона нагадувала поганський вівтар античних часів. Тепер розтини відбувалися на п’ятому поверсі, серед сучасного обладнання з нержавійки.

Уздовж стін тягнулися численні двері. Одні — громіздкі дерев’яні — нагадували холодильники для туш у м’ясній крамниці. Від протилежної стіни під кутом відходив коридор. По ньому в цілковитій пітьмі можна було дістатися до дверей, що виходили на далекий закуток лікарняної території. Стояла могильна тиша, яку порушувало тільки падіння рідких крапель у раковину і кроки Філіпса й Сенгер.

Мартін спинив каталку й повісив крапельницю.

— Тримай! — проказав він, простягаючи Деніс кінець чистого простирадла й жестом наказуючи обгорнути ним подушку.

Сам Мартін рушив до важких дерев’яних дверей, витягнув шпильку із клямки й насилу відсунув стулку. Холодна пара вирвалася крізь щілину, осідаючи на плямисту підлогу.

Мартін розшукав вимикач, озирнувся й побачив, що Деніс навіть не поворухнулася.

— Сюди! Й не забудь каталку!

— З місця не зрушу, поки ти не поясниш, що відбувається, — відгукнулася вона.

— Вважай, що ми в п’ятнадцятому сторіччі.

— Що ти маєш на увазі?

— Збираємося викрасти труп в ім’я науки.

— Лізи Маріно? — з недовірою спитала Деніс.

— Саме так.

— Що ж, я не збираюся брати в цьому участі, — вона повернулася, наче збираючись порятуватися втечею.

— Не роби дурниць, Деніс. Усе що мені потрібно — томограма й рентгенівський знімок. Після цього тіло повернеться сюди. Сподіваюся, ти не думаєш, що я збираюся тримати його в себе?

— Не знаю, що й думати…

— Багата уява… — кинув Філіпс, хапаючи каталку за узголів’я і втягуючи в старожитний холодильник. Дзенькнула крапельниця, вдарившись у металевий штатив. Деніс рушила за Мартіном. Очі її уважно розглядали внутрішність холодильника: стіни, стеля, підлога — все було вкрито плиткою. Колись біла, тепер вона стала невизначеного сірого кольору. Приміщення мало тридцять футів завдовжки й двадцять завширшки. Посередині лишався прохід. А по обидва боки рядами стояли дерев’яні візки з колесами завбільшки з велосипедні. На кожному лежало тіло, загорнене в простирадло.

Філіпс повільно просувався проходом, повертаючи голову то праворуч, то ліворуч. Дійшовши до кінця, став піднімати простирадла на кожному візкові. Від гнилої вогкості Деніс сіпонуло. Вона намагалася не дивитися на трупи, що лежали поруч. Всі вони належали жертвам кривавих дорожніх аварій в години пік. Зовсім близько стирчала нога, все ще взута в черевичок. Неприродний згин її свідчив про те, що зламано гомілку. Десь поза полем зору важко пихкотів старий компресор.

— А, ось вона, — проговорив Філіпс, зазираючи під чергове простирадло. На щастя для Деніс, він спершу опустив саван, а вже потім рухом руки наказав їй підштовхнути до нього каталку. Деніс пересувалася, наче автомат.

— Допоможи підняти! — попрохав Філіпс.

Деніс схопила Лізу Маріно за ноги через простирадло, щоб не доторкатися до трупа. Філіпс підняв тулуб. На рахунок «три» вони перенесли тіло на каталку. Труп уже задубів. Деніс тягнула, а Філіпс штовхав каталку, і на такий спосіб вони вибралися з холодильника. Філіпс зачинив двері й просунув шпильку в клямку.

— А крапельниця навіщо? — перепитала Деніс.

— Я не хочу, щоб думали, що ми веземо труп, — пояснив Філіпс. — А крапельниця — більш як переконлива деталь. — Він стягнув простирадло, відкриваючи безкровне обличчя Лізи Маріно. Деніс відвернулася, коли Мартін підіймав голову й підкладав подушку. Після цього просунув порожню трубку крапельниці під простирадло. Відступивши на крок, перевірив, як виглядає його творіння. — Чудово! — Потім погладив безживну руку, примовляючи: — Вам так зручно?

— На Бога, Мартіне, невже треба бути таким блюзніром?

— Ну, чесно кажучи, це захисна тактика. Не певен, що слід було на це зважуватися…

— А!.. Тепер ти кажеш про це мені! — простогнала Деніс, допомагаючи провезти каталку крізь двостулкові двері.

Вони пройшли зворотний шлях підземним лабіринтом і ввійшли до ліфта для хворих. Коли ліфт спинився на першому поверсі, їх охопив страх. На площадці стояли двоє санітарів із хворим у кріслі на коліщатках. Мартін і Деніс якусь мить злякано дивилися одне на одного. Потім Деніс відвела погляд, проклинаючи себе за те, що вплуталася в цю непевну справу.

Санітари вкотили хворого до ліфта спиною до дверей, чого робити було не варт. Самі вони жваво обговорювали майбутній бейсбольний сезон і якщо й звернули увагу на вигляд Лізи Маріно, то ніяк цього не виказали. Інакше було з хворим. Той витягнув шию й побачив великий підковоподібний, схоплений швами розріз над вухом Лізи Маріно.

— Оперували? — спитав він.

— Так, — підтвердив Філіпс.

— Одужає?

— Вона трохи втомилася, — сказав Філіпс. — Їй треба відпочити.

Хворий кивнув, говорячи, що йому все зрозуміло. Потім двері розчинилися на другому поверсі і Філіпс та Сенгер вийшли. Один із санітарів навіть допоміг вивезти каталку.

— Безглуздо, — промовила Деніс, коли вони рушили коридором. — Я почуваюся злочинцем.

Вони ввійшли до кабінету томографії. Рудоволосий технік побачив їх крізь освинцьоване вікно з кімнати пульта управління й вийшов допомогти. Філіпс сказав, що випадок терміновий. По тому як технік відрегулював стіл, він став позаду голови Лізи Маріно й узяв її під пахви, щоб підняти. Відчувши холод безживного тіла, відскочив від каталки.

— Вона ж мертва! — сказав він приголомшено.

Деніс затулила обличчя рукою.

— Скажімо, в неї був важкий день, — відгукнувся Філіпс. — І вам не варто розголошувати цей дрібний випадок.

— І вам потрібна томограма? — недовірливо спитав технік.

— Саме так, — підтвердив Філіпс.

Взявши себе в руки, технік допоміг Мартінові покласти Лізу Маріно на стіл. Оскільки не було жодної потреби її знерухомлювати, він відразу ж увімкнув апарат, і голова Лізи увійшла в отвір. Перевіривши розташування голови, технік запропонував Мартінові й Деніс перейти до сусідньої кімнати.

— Можливо, вона й бліда, — буркнув технік, — але виглядає краще від багатьох хворих, що надходили до нас з нейрохірургії. — Натиснувши на кнопку, він увімкнув сканер, і величезна, схожа на бублик махина почала обертатися навколо голови Лізи.

Притисшись одне до одного, Мартін і Деніс чекали перед екраном. У горішній частині виникла горизонтальна смуга, потім вона рушила вниз, очевидно пропонуючи їхній увазі першу проекцію. Кісткову оболонку було видно добре, але вміст не піддавався визначенню. Череп заповнювала однорідна темрява.

— Що за чортівня? — вирвалося в Мартіна.

Технік наблизився до пульта управління й перевірив, чи все там гаразд. Повернувся, спантеличено хитаючи головою. Почекали появи наступної проекції. Знову було видно лінії черепа, але вміст лишався однорідно непроникний.

— Апарат увечері працював справно? — спитав Філіпс.

— Прекрасно, — відповів технік.

Філіпс простягнув руку й відрегулював поле зору.

— Боже мій! — вирвалося в нього за мить. — Знаєте, на що ми дивимося? На порожнечу! Там немає мозку. Він зник.

Вони втупилися одне в одного водночас здивовано й недовірливо. Раптом Мартін повернувся й кинувся до сусідньої кімнати. Деніс із техніком рушили за ним. Мартін обома руками схопив голову Лізи й підняв її. Оскільки тіло задубіло, весь тулуб відірвався від столу. Технік підтримав труп, даючи Філіпсові змогу подивитися на Лізину потилицю. Тому довелося ретельно роздивлятися бузково-синю шкіру. Але він знайшов те, що шукав — розріз, який ішов знизу навкруг черепа. Його було зашито підепітеліальним швом, тому стібки були непомітні.

— Гадаю, що краще повернути тіло до трупарні, — стурбовано проговорив Мартін.

Зворотний шлях подолали швидко, майже не розмовляючи. Деніс не хотіла йти, але знала — Мартін потребуватиме її допомоги, щоб зняти тіло з каталки. Коли підійшли до печі для спалювання відходів, Мартін знову пересвідчився, що в трупарні нікого немає. Тримаючи двостулкові двері розчиненими, він махнув до Деніс і допоміг їй підштовхнути каталку до холодильника. Швидко відчинив важкі дерев’яні двері. Деніс дивилася, як його уривчасте дихання маленькими хмаринками пари тануло в холодному повітрі, поки він тягнув на себе каталку, задкуючи проходом. Вони разом підігнали її до старого дерев’яного візка і збиралися підняти тіло, коли в крижаному повітрі пролунав якийсь звук.

Серця в Деніс і в Мартіна швидко закалатали, і пройшло кілька секунд, перш ніж вони збагнули, що це біпер Деніс. Вона швидко його вимкнула, зніяковівши, наче це безцеремонне вторгнення було її провиною; схопила Лізу за ноги й на рахунок «три» допомогла перенести тіло на візок.

— Біля входу настінний телефон, — підказав Мартін, підіймаючи простирадло. — Зможеш поговорити, поки я приведу все до початкового вигляду.

Деніс не треба було прохати вдруге. Вона прожогом кинулася з трупарні. Але те, що сталося наступної хвилини, захопило її зненацька. Коли вона бігла до телефону, дорогу їй переступив чоловік, що йшов до прочинених дверей холодильника. Вона мимоволі скрикнула і притисла руки до грудей, гамуючи раптовий переляк.

— Що ви тут робите? — спитав чоловік на ім’я Вернер, наглядач трупарні. Він викинув руку вперед, хапаючи Сенгер за зап’ясток.

Мартін почув шум і з’явився на порозі холодильника.

— Я доктор Мартін Філіпс, а це доктор Деніс Сенгер. — Він хотів, щоб його голос звучав якомога впевненіше. Але пролунав він глухо й невиразно.

Вернер відпустив руку Деніс. Це був сухорлявий чоловік із вилицюватим, подзьобаним обличчям. Тьмяне світло не давало роздивитися його глибоко запалі очі. Орбіти здавалися порожніми, наче випалені отвори в машкарі. Тонкий та гострий ніс нагадував томагавк. На ньому був чорний светр, спереду звисав гумовий фартух.

— Що ви робите з моїми трупами? — спитав Вернер, проходячи повз лікарів і каталку. В холодильнику він перелічив тіла. Вказуючи на Маріно, спитав:

— Цю брали?

Оговтавшись від початкового шоку, Філіпс здивувався почуттям власності щодо мерців, які виказав наглядач трупарні.

— Не певен, що ви маєте підстави говорити «мої трупи», містере…

— Вернер, — сказав трупар, знову підходячи до Мартіна й майже тикаючи йому пальцем у обличчя. — Поки хтось не дасть розписку, що забрав ці тіла — вони мої.

Філіпс вирішив — краще не сперечатися. Рот Вернера з його тонкими губами зіщулився в тверду непримиренну лінію. Сам він здавався скрученою пружиною. Філіпс заговорив, але голос його вирвався незграбним писком. Прокашлявшись, «він почав знову.

— Ми хотіли б поговорити про один з цих трупів. Ми гадаємо, що його осквернили.

Біпер у Деніс зазвучав знову. Вибачившись, вона поквапилася до настінного телефону.

— Про яке тіло ви говорите? — перепитав Вернер, не зводячи погляду з Мартінового обличчя.

— Лізи Маріно, — відповів Філіпс, указуючи на напівзакритий труп. — Що ви знаєте про цю жінку?

— Не багато, — відповів Вернер, повертаючись у бік Лізи Маріно й трохи розслабившись. — Отримав після операції. Гадаю, її заберуть сьогодні ввечері або завтра рано-вранці.

— А що ви можете сказати про саме тіло? — Мартін помітив, що трупар підстрижений йоржиком і волосся зі скронь зачісує нагору.

— Гарненьке, — промовив Вернер, дивлячись на Лізу.

— Що ви маєте на увазі, говорячи «гарненьке»? — поцікавився Філіпс.

— Найвродливіша жінка, що була в мене останнім часом, — пояснив Вернер. Він повернувся до Мартіна, і губи його розтягнула масна посмішка.

Ця посмішка миттєво обеззброїла Філіпса. Він проковтнув клубок, що підкотився до горла. В роті пересохло, і він був радий, що повернулася Деніс, говорячи:

— Маю йти, мене чекають у невідкладній. Треба проконсультувати знімок черепа.

— Гаразд, — промовив Мартін, намагаючись зібрати думки докупи. — Приходь до мене, коли звільнишся.

Деніс кивнула й пішла з відчуттям полегкості.

Мартін, почуваючись не по собі від того, що лишився в трупарні наодинці з Вернером, змусив себе підійти до тіла Лізи Маріно. Відкинувши простирадло він повернув труп Лізи, взявши його за плече. Показуючи на ретельно зашити розріз біля основи черепа, Філіпс запитав:

— А що ви знаєте про це?

— Я нічого не знаю, — поквапливо кинув Вернер.

Філіпс не був певний того, чи бачив трупар, що саме він йому показував. Опустивши тіло, Філіпс узявся вивчати наглядача. Його сувора зовнішній нагадала Мартінові нацистів із плакатів.

— Скажіть, — вів далі Філіпс, — хтось із Маннергеймових помічників був тут сьогодні?

— Не знаю, — відповів Вернер. — Мені сказали, що розтину не буде.

— Так, таких розрізів при розтині не роблять, — буркнув Філіпс. Схопивши край простирадла, він натягнув його на тіло Лізи Маріно. — Відбувається дещо дивне. Ви певні, що нічого більше не знаєте?

Вернер похитав головою.

— Подивимося, — кинув Філіпс. Він вийшов з холодильника, лишивши каталку Вернерові. Трупар чекав, поки не зачинилися двостулкові двері. Той, схопив каталку й що є сили штовхнув її. Вона вилетіла з холодильника, перетнула трупарню до середини і, врізавшись у ріг мармурового патологоанатомічної столу, перекинулася з оглушливим гуркотом. Крапельниця розлетілася на мільйон друзок.

Доктор Уейн Томас сперся на стінку, склавши руки на грудях. Лін Ен Лукас сиділа на старій канапці. Вони дивилися одне на одного. Його очі відбивали настороженість і прагнення зрозуміти її втому й байдужість.

— Що ви можете сказати про цю останню урологічну інфекцію? — перепитав доктор Томас. — Ви сказали, що вилікувалися сульфаніламідами. А більше нічого не пам’ятаєте?

— Ні, — повільно проказала Лін Ен. — Хіба що мене не направили до уролога. Лікар сказав, що в міхурі зібралося забагато сечі по тому, як я прийняла ванну. Порадив звернутися до невропатолога.

— І ви звернулися?

— Ні. Все минулося й так, і я вирішила, що це не має значення…

Завіси розсунулися, і з’явилася голова доктора Сенгер.

— Пробачте, це не ви кликали на консультацію з приводу знімку черепа.

Томас відштовхнувся від стінки й сказав Лін Ен, що за хвилину повернеться. Поки вони йшли до кімнати відпочинку, він докладно описав Деніс цей випадок. Сказав, що на його думку рентгенограма нормальна, але хотілося б почути думку фахівця з приводу ділянки гіпофіза.

— Який діагноз? — спитала Деніс.

— В тім то й заковика, — зізнався Томас, прочиняючи двері до холу. — Нещасна вже п’ять годин стирчить тут, а я досі не можу зрозуміти, що з нею. Думав, що, може, вона бавиться наркотиками, — але ні. Навіть маріхуани не палить.

Томас поставив плівку в негатоскоп. Деніс взялася вивчати все по порядку, починаючи з кісток.

— Інші лікарі невідкладної вже сміються з мене, — пожалівся Томас. — Гадають, що цей випадок мене цікавить виключно тому, що в хворої гарна фігура…

Деніс відірвалася від негатоскопа й уважно подивилася на Томаса.

— Але це не так, — провадив Томас. — У дівчини щось негаразд у мозку. І хоч що там є, хвороба вже задавнена.

Сенгер знову повернулася до знімка. Кісткова тканина була нормальна, включаючи й ділянку гіпофіза. Вона дивилася на слабкі тіні всередині черепа. Щоб відкинути певні сумніви, перевірила, чи не обвапнилася шишковидна залоза. Ні. Вона вже збиралася сказати, що знімок нормальний, коли помітила дуже незначні зміни будови тканин. Склавши руки так, щоб лишити тільки малий отвір, роздивилася тільки цю ділянку знімка. Власне, вона досягла того ж ефекту, що й Філіпс, коли дивився крізь отвір у папері. Коли вона відпустила руки, сумнівів не лишалося. Вона виявила ще один випадок зміни щільності тканин, аналогічний тому, який Мартін показав їй на рентгенограмі Лізи Маріно.

— Хочу, щоб його подивився ще один лікар, — сказала Деніс, виймаючи плівку з негатоскопа.

— Знайшли щось? — спитав Томас, підбадьорений її словами.

— Гадаю, що так. Хай хвора посидить, поки я повернуся, — і Деніс вийшла, перш ніж Томас устиг відповісти.

За дві хвилини вона була вже в Мартіновому кабінеті.

— Ти певна? — спитав він.

— Цілком! — вона простягнула плівку.

Мартін узяв знімок, але поставив у негатоскоп не відразу. Спершу покрутив його в пальцях, боячись, що зазнає нового розчарування.

— Ну, — підштовхнула його Деніс. Їй не терпілося пересвідчитися, що її підозри справдились.

Плівка ковзнула під затискач. Світло в негатоскопі замигтіло й залило все скло. Натреноване Філіпсове око вирізнило смугу нерівномірної щільності над відповідною ділянкою.

— Гадаю, що ти маєш рацію, — сказав він. Потім, узявши аркуш паперу з вирізаною дірочкою, дослідив рентгенограму ретельніше. Не лишалося сумнівів, що патологічна картина, відбита на цьому знімкові, була й на рентгенограмі Лізи Маріно. Єдина різниця полягала в тому, що тут вона була слабкіше виражена й уражена ділянка була менша за площею.

Намагаючись стримати хвилювання, Мартін увімкнув Майклзового комп’ютера. Надрукував ім’я хворої. Повернувшись до Деніс, спитав, на що скаржиться Лін Ен зараз. Та відповіла, що на ускладнення при читанні, викликані тимчасовими провалами в пам’яті. Філіпс увів інформацію і підійшов до лазерного аналізатора. Засвітилася маленька червона лампочка і він поставив плівку. Заторохтів друкуючий пристрій. З’явилися слова: ДЯКУЮ. МОЖЕТЕ ЗДРІМНУТИ.

Поки вони чекали, Деніс розповіла Мартінові все, що знала про Лін Ен Лукас, але його більш за все схвилювало те, що хвора жива й перебуває в невідкладній.

Щойно друкуючий пристрій урвав своє стрімке стаккато, Філіпс вирвав надруковане. Поки він читав, Деніс зазирала йому через плече.

— Неймовірно! — вигукнув Філіпс, прочитавши. — Комп’ютер безумовно з тобою погодився. Він пам’ятає, що бачив таку ж ділянку на рентгенограмі Лізи Маріно, і, що найважливіше, просить мене повідомити, що означають ці коливання в щільності тканин!.. Це до чортиків цікаво! Машина хоче знати! Це так по-людському, що аж лякає. Наступного разу, я знаю, йому захочеться взяті шлюб з томографічною машиною і піти у відпустку на все літо…

— Взяти шлюб? — засміялася Деніс.

Замість відповіді Мартін відмахнувся.

— Адміністративні турботи. Не зважай! Краще запросимо сюди цю саму Лін Ен Лукас і проведемо томо— й рентгенографію, що зірвалися у випадку з Лізою Маріно.

— Сам розумієш, уже запізно. Технік у томографії замикає кабінет о десятій і йде. Доведеться його викликати. Тобі неодмінно треба робити це сьогодні.

Філіпс поглянув на годинника. Було пів на одинадцяту.

— Ти маєш рацію. Але я не хочу, щоб хвора згубилася. Потурбуюся, щоб її поклали до лікарні, хоч би на одну ніч.

Деніс спустилася разом з Філіпсом до невідкладної й провела його в один із просторих лікувальних кабінетів. Вказала на правий кут і відсунула завісу, що відокремлювала маленьку кабінку для огляду. Лін Ен Лукас подивилася на них. Її очі були налиті кров’ю. Вона сиділа, схилившись на стіл і підпираючи голову руками.

Перш ніж Деціс устигла представити Філіпса, запрацював її біпер, і вона лишила Мартіна наодинці з Лін Ен. Він зразу ж збагнув, що дівчина вкрай змучена. Приязно посміхнувся їй і спитав, чи не заперечуватиме вона проти того, щоб провести ніч у лікарні, а вранці пройти спеціальні рентгенологічні дослідження. Лін Ен відповіла, що їй байдуже — аби тільки її забрали з невідкладної й дали поспати. Філіпс ніжно погладив її руку й пообіцяв, що все влаштує.

Біля головного пульта зв’язку Філіпсові довелося поводитися наче в крамниці, де продаються здешевлені товари: штовхатися, кричати й навіть бити кулаком по столу, щоб привернути увагу одного з клерків. Він запитав, хто веде хвору на ім’я Лін Ен Лукас. Клерк поглянув у головний реєстр і відповів, що доктор Уейн Томас, який саме перебуває в палаті № 7, де в хворого стався удар.

Коли Філіпс увійшов до палати, то потрапив у самісінький розпал боротьби за життя хворого, в якого спинилося серце. Хворий — гладкий чоловік — лежав на столі, наче велетенський кавалок тіста. Бородатий негр — це, як довідався Філіпс, і був доктор Томас — стояв на стільці, роблячи хворому масаж серця. При кожному натисканні руки доктора Томаса зникали в складинах жиру. По другий бік столу ще один лікар тримав пластинки електродів дефібрилятора і водночас стежив за кардіомонітором. Біля голови хворого анестезіолог працював апаратом штучного дихання, узгоджуючи свій ритм з рухами доктора Томаса.

— Годі! — кинув лікар з дефібрилятором.

Усі відійшли, а він тим часом приклав електроди до заплилої жиром грудної клітки хворого. Натиснув на кнопку — й імпульс струму пройшов крізь пацієнтові груди. Кінцівки хворого затіпалися, наче крильця жирного курчати що намагається злетіти.

Анестезіолог відразу ж поновив штучне дихання. На моніторі з’явивсь повільний, але стабільний сигнал.

— У сонній артерії добрий пульс, — повідомив анестезіолог, прикладаючи руку до шиї хворого.

— Чудово, — відгукнувся лікар з дефібрилятором. Він не відводив погляду від монітора, і, коли на екрані пробігло перше скорочення шлуночка, наказав: — Сімдесят п’ять мілілітрів лідокаїну!

Філіпс підійшов до Томаса й доторкнувся до його ноги, привертаючи до себе увагу. Лікар зліз із стільця й відійшов на крок від столу, хоча й не відводив погляду від пацієнта.

— Лін Ен Лукас — ваша хвора? — спитав Філіпс. — Рентген виявив у її скроневій області досить цікаве явище.

— Радий, що ви щось знайшли. Інтуїція мені підказала, що з дівчиною не все гаразд, хоча я і не міг збагнути, що саме.

— Я й сам не можу поки що поставити діагноз, — зізнався Філіпс. — Мені хотілося б зробити їй кілька знімків завтра. Було б добре, якби вона переночувала тут.

— Звичайно, — погодився Томас. — Я теж за це. Але хлопці зацькують мене, якщо не буде хоча б попереднього діагнозу…

— Розсіяний склероз підійде?

Томас погладив бороду.

— Розсіяний склероз… Не досить переконливо.

— А чому б і не розсіяний склероз?

— Важко сказати, — проговорив Томас. — Але немає підстав його припускати.

— Можливо, рання стадія.

— Не виключено. Але звичайно розсіяний склероз діагностують пізніше, коли з’являться характерні симптоми.

— В тім то й річ. Ми ставимо діагноз, коли ще можна чимось зарадити, а не коли вже пізно.

— Добре, — погодився Томас, — але я підкреслю в картці, що цей діагноз запропоновано радіологією.

— Беру все на себе, — сказав Філіпс. — Не забудьте написати на направленні, що політомографію й сканування треба зробити завтра ж. Я простежу, щоб її включили до списку.

Філіпс повернувся до пульта зв’язку, і йому довелося досить довго простояти в черзі, перш ніж отримати картку, заведену на Лін Ен Лукас у невідкладній та її лікарняну історію хвороби. Взявши їх, він попрямував до порожньої кімнати відпочинку й розташувався там.

Спочатку прочитав записи доктора Хаггена й доктора Томаса. Не знайшов нічого нового. Потім узявся за історію хвороби. За кольоровим показником на обрізі побачив, що в ній є висновок радіолога. Розгорнув історію на сторінці, де був аналіз знімка черепа в одинадцятирічному віці, після невдалого катання на роликах. Запис робив лікар, якого Філіпс знав. Він був на кілька років молодший від Мартіна і працював тепер у Х’юстоні. Рентгенограма, за його словами, була нормальна.

Гортаючи сторінки в зворотному порядку, Філіпс прочитав записи за два останні роки. В них повідомлялося про катар верхніх дихальних шляхів, який лікували амбулаторно в університетському медпункті. Проглянув також записи про відвідини гінекологічної клініки, де зазначалися трохи атипові пап-мазки з шийки матки. Філіпс мусив визнати, що інформація виявилася далеко не вичерпною. Але причиною могло бути й те, що він аж надто багато позабував із загальної медицини відтоді, як скінчилася його лікувальна практика в коледжі. За 1969 і 1970 роки в історії не було жодного запису.

Філіпс повернув історію хвороби на пульт зв’язку невідкладної і рушив до себе. Він переступав через дві сходинки, відчуваючи, як від дивовижного збудження, викликаного новими результатами, енергія його подвоїлася. Після розчарування з Маріно зустріч з Лукас була тим більш обнадійлива. В кабінеті він зняв з полиці припалий порохом підручник для інтернів і прочитав про розсіяний склероз.

Як він і пам’ятав, діагноз встановлювався за сумою симптомів. Лабораторні аналізи нічого не давали. Підтверджувався діагноз тільки при розтині. Філіпс знову подумав про очевидну й величезну вагу радіологічного діагностування. Читав далі, відзначаючи, що класичні ознаки захворювання включають порушення зору й функціональні розлади сечового міхура. Пробігши два перші речення наступного абзаца, Філіпс спинився й прочитав їх ще раз уголос:

«Діагностувати захворювання в перші роки важко. Тривалий латентний період, що відокремлює первинні симптоми, яких лікар може не помітити, і дальший розвиток характерніших виявів, не дозволяє своєчасно встановити діагноз».

Філіпс схопив телефон і став натискати кнопки, набираючи домашній номер Майклза. При тонкому рентгенологічному діагностуванні хворобу можна буде виявляти негайно.

Тільки коли на другому кінці дроту пролунали сигнали, Мартін поглянув на годинника і був приголомшений, побачивши, що вже по одинадцятій. Цієї миті Майклзова дружина Елеонора, якої Філіпс ніколи не бачив, узяла трубку. І хоча, судячи з голосу, вона ще не спала, Філіпс відразу ж почав довго вибачатися за такий пізній дзвоник. Елеонора запевнила, що вони ніколи не лягають спати до півночі, й передала трубку чоловікові.

Довідавшись, що Філіпс досі на роботі, Майклз посміявся із його, як він сказав, юнацького ентузіазму.

— Був зайнятий, — пояснив Філіпс. — Випив філіжанку кави, трохи перехопив і здрімнув, — все, як радила машина.

— Не показуй всім цих порад, — знову розсміявся Майклз. — Я ввів до програми кілька соромітних пропозицій.

Філіпс схвильовано пояснив Майклзові, що дзвонить, бо виявив у невідкладній хвору на ім’я Лін Ен Лукас, в якої знайшов ті ж патологічні зміни щільності тканин, що й на знімках Маріно. Сказав, що коли йому не пощастило довести справу до завершення в першому випадкові, то цього разу він уже вранці проведе додаткові дослідження, що дадуть остаточну відповідь. Додав, що комп’ютер сам попрохав його, Мартіна, пояснити йому, що означають ці патологічні зміни щільності.

— Ця чортова штука хоче вчитися!

— Пам’ятай, — пояснив Майклз, — програма трактує радіологію так само, як і ти. Твою методику, твоє вміння, — ось що вона використовує.

— Так, але робить це краще від мене. Вона розрізнила ці коливання щільності, коли я їх ще не бачив. Якщо вона вчиться в мене, то як ти це поясниш?

— Дуже просто. Пам’ятай, що комп’ютер розбиває зображення на сітку точок — двісті п’ятдесят шість на двісті п’ятдесят шість — і в кожній з них може розрізняти значення щільності в діапазоні від нуля до двохсот. Коли ми перевіряли тебе — ти зміг розрізнити ті ж значення в діапазоні лише від нуля до п’ятдесяти. Звичайно ж, машина чутливіша від тебе.

— Вибач, що питаю такі прості речі.

— Прошу. А на старих знімках програму проганяв?

— Ні, — зізнався Філіпс. — Збираюся почати.

— Ну, все за один вечір робити не варто. Ейнштейн так не працював. Почекай до завтра.

— А пішов ти… — добродушно порадив Філіпс і урвав розмову.

Маючи лікарняний номер Лін Ен Лукас, Філіпс без ускладнень розшукав течку з її рентгенівськими знімками. Протягом останнього часу їй робили тільки флюорографії, решту рентгенограм було зроблено після падіння з роликів, коли їй було одинадцять. Закріпив у негатоскопі давню бічну проекцію черепа поруч із рентгеном, зробленим цього вечора. Порівнявши їх, пересвідчився, що патологічні зміни розвинулися після одинадцяти років. Щоб позбутися найменших сумнівів, поставив одну з плівок у комп’ютер. Машина підтвердила його висновок.

Філіпс знову вклав давні знімки Лін Ен до конверта, а нові поклав згори. Потім опустив течку на стіл, де, знав, Гелен її не займе. До отримання нових рентгенограм Лін Ен робити більше було нічого.

Мартін подумав, чим би йому тепер зайнятися. Попри пізній час він був надто збуджений, щоб заснути, а до того ж він чекав на прихід Деніс. Сподівався, що вона йтиме повз його кабінет, коли впорається зі своїми справами. Навіть вирішив був викликати її по системі внутрішнього сповіщення, але передумав.

А поки що треба було роздобути кілька давніх знімків з архіву. Подумав, чому б не взятися до перевірки програми комп’ютера відразу ж? На випадок, якщо Деніс прийде до його повернення, пришпилив до дверей записку: «Я в головній радіології».

На одному з терміналів головного комп’ютера лікарні повільно надрукував запит: список та кодові номери всіх хворих, що пройшли рентгенографію черепа протягом останніх десяти років. Закінчивши, натиснув на кнопку «ВВІД» і разом з кріслом повернувся до друкуючого пристрою. Запала коротка пауза. Потім машина почала вивергати папір з приголомшливою швидкістю. Коли вона нарешті спинилася, у Філіпсових руках опинився список із тисяч прізвищ. Від самого його вигляду Мартін відчув утому.

Але це його не спинило. Він розшукав Ренді Джекобса, одного з хлопців, що працювали в відділенні ввечері. До обов’язків Ренді входило розкладати по течках знімки, зроблені протягом дня й підбирати потрібні на наступний день. Він займався на фармакологічному факультеті, талановито грав на флейті й мав відкриту, лагідну вдачу. Мартін знав його як дотепного, працьовитого й справного співробітника.

Для початку Мартін попрохав Ренді підібрати знімки хворих з першої сторінки. Їх було близько шістдесяти. Спритному як завше Ренді знадобилося двадцять хвилин, щоб викласти перед Філіпсом купу бічних проекцій черепа. Але Філіпс почав не з того, про що просив Майклз. Він став уважно розглядати плівки, вкладені в альтернатор, не в силах побороти спокусу відразу ж виявити додаткові випадки патологічної щільності тканин, такі самі, як у Маріно та Лукас. Послуговуючись аркушем паперу з дірочкою як пристроєм для обмеження поля зору, він натисканням педалі міняв знімок за знімком. Проглянув уже половину, коли з’явилася Деніс.

— Як поєднати твої заяви про палке бажання втекти з клінічної радіології й те, що ти вивчаєш рентгенограми, коли вже майже північ?

— Дурниця, звичайно ж, — погодився Мартін, відкидаючись на спинку фотеля й протираючи очі кісточками пальців, — але мені принесли ці плівки, а я й подумав — дай подивлюся, раптом виявлю ще такі ж зміни, як у Маріно й Лукас.

Деніс підійшла до нього ззаду й погладила йому шию. Погляд у Мартіна був зморений.

— І знайшов? — поцікавилася вона.

— Ні, — сказав Філіпс, — але я проглянув лише десяток знімків.

— Кола можливих кандидатур не звузив?

— Що ти маєш на увазі?

— Ну, досі ти натрапив на два випадки. Обидва свіжі, хворі — жінки, обом близько двадцяти.

Філіпс щось буркнув, поглянувши на купу плівок перед собою. А подумки визнав, що Деніс таки має слушність. І водночас здивувався, чому це не спало на думку йому самому.

Вона пройшла разом із ним до головного комп’ютера, безперервно розповідаючи про події напруженого вечора в невідкладній. Даючи машині нове завдання, він слухав краєчком вуха. Запитав прізвища й кодові номери хворих жінок віком від п’ятнадцяти до двадцяти п’яти, що робили знімок черепа протягом останніх двох років. Коли друкуючий пристрій ожив, то видав один лише рядок. У ньому говорилося, що до блока пам’яті не введено програми розшуку рентгенограм за статтю хворих. Філіпс змінив запит. Коли пристрій знову запрацював, літери стали з’являтися з запаморочливою швидкістю. Але тривало це недовго. Список налічував усього сто три прізвища. Побіжний перегляд установив, що трохи менше від половини складали жінки.

Новий список більш припав до смаку Ренді. Він сказав, що обсяг першого деморалізував його. Молодий чоловік швидко розшукав сім конвертів, заявивши, що їх вистачить, поки він шукатиме решту.

Повернувшись до кабінету, Мартін зізнався собі, що вже цілком виснажився і навіть ентузіазм його від утоми починає підупадати. Кинув плівки перед альтернатором і обійняв Деніс, притиснувши її до себе. Його голова упала їй на плече. Вона обхопила його спину під лопатками. Так вони стояли якийсь час, мовчки спираючись одне на одного.

Нарешті Деніс підвела очі, поглянула Мартінові в обличчя й відкинула його світле волосся з чола. Він не розплющив очей.

— Скажімо так: день скінчився, — проговорила Деніс.

— Не стану заперечувати, — погодився Філіпс, розплющуючись. — Чому б тобі не піти до мене? Мені все ще трохи не по собі. Хочеться поговорити.

— Поговорити?

— Гаразд, робитимемо все, що ти схочеш.

— На жаль, певна — мене викличуть до лікарні.

Філіпс жив у будинкові під назвою Тауерс. Збудований медцентром, він стояв поруч із лікарнею. Хоча проектували його без усякої фантазії, він був новий, надійний і напрочуд вигідний. До того ж він стояв на березі річки, і Мартінове помешкання виходило вікнами на воду. Деніс жила в старому будинкові, в одному із занедбаних завулків. Вікна її квартири на третьому поверсі виходили в замкнений колодязь.

Мартін нагадав, що його житло не далі від лікарні, аніж приміщення чергового лікаря у відсіку для медсестер, яким могла користуватися Деніс, і втричі далі від її власної квартири.

— Викличуть — то викличуть, — сказав він.

Вона завагалася. Їй ще не доводилося приймати таких запрошень під час чергування, і вона боялася, що їхнє дальше зближення прискорить якесь остаточне рішення.

— Не виключено, — сказала вона. — Але спершу дозволь зателефонувати до невідкладної і пересвідчитися, що в них там нічого не назріває.

Чекаючи її, Мартін взявся ставити до негатоскопа дальші знімки. Проглянув три і раптом знов повернувся до першого. Скочив з крісла, мало не носом притисся до плівки. Ще один випадок! Від потилиці до лобової області йшли такі самі цятки. Філіпс поглянув на конверта. На ньому дані: Кетрін Коллінз, 21 рік. Віддрукований на машинці опис знімка, приклеєний до конверта, визначив клінічну картину як «приступи невідомого походження».

Він вивільнив знімок Кетрін Коллінз з-під затискача і, підійшовши до маленького комп’ютера, вставив у сканер. Тоді схопив решту три конверти й видобув з них плівки. Почав закріплювати їх у негатоскопі, але, ще не відвівши пальців від першого знімка, зрозумів, що виявив іще один випадок. Очі його зараз дуже чітко вирізняли найменші відхилення від норми. Елен Маккарті, двадцять два роки. Скарги: головний біль, порушення зору, слабкість правої руки й ноги. Інші рентгенограми були в межах норми.

Узявши з конверта Елен Маккарті два бічні знімки, зроблені під різними кутами, Філіпс увімкнув світло в стереонегатоскопі. Через окуляри він узагалі насилу розрізняв якісь цятки. Але ті, що пощастило роздивитися, були, здається, неглибоко, швидше в мозковій оболонці, аніж у нервових волокнах білої речовини. Інформація трохи збентежила його. Розсіяний склероз частіше уражав білу речовину мозку. Відірвавши висновок, віддрукований комп’ютером, Філіпс пробіг його очима. Згори аркуша стояло тільки СПАСИБІ — вдячність за те, що Філіпс поставив плівку. Нижче було жіноче ім’я і вигаданий номер телефону — ще один жарт Майклза.

Сам аналіз сповіщав якраз те, на що Філіпс і сподівався. Давався опис щільності тканин, і, так само як у випадкові з Лін Ен Лукас, комп’ютер знов просив пояснити йому значення патології, не закладеної в програму.

Деніс, що повернулася з невідкладної, і Ренді з іще п’ятнадцятьма конвертами в руках, з’явилися майже водночас. Філіпс дзвінко поцілував Деніс і повідомив, що, діючи за її порадою, виявив ще два випадки. Тоді взяв у Ренді нові знімки і вже збирався працювати з ними, але Деніс поклала йому руку на плече.

— В невідкладній зараз тихо. Може, на годину…

Філіпс зітхнув. Він почувався дитиною, в якої з’явилася нова іграшка — і ось її просять облишити на ніч. Неохоче опустив конверти на стіл, попрохав Ренді розшукати решту плівок з другого списку й лишити в нього в кабінеті. І, якщо лишиться час, можна зайнятися першим списком і складати плівки під. стінку за столом, на якому стоїть комп’ютер. Подумавши, попросив Ренді зателефонувати ще до архіву й сказати, щоб надіслали історії хвороби Кетрін Коллінз та Елен Маккарті.

Озирнувшись навколо, Мартін проговорив:

— Цікаво, чи ні про що я не забув?

— Про самого себе! — роздратовано відповіла Деніс. — Ти стирчиш тут уже вісімнадцять годин. Заради всього святого — ходім!

Оскільки Тауерс був частиною медичного центру, з лікарнею його сполучав добре освітлюваний і яскраво пофарбований тунель. Електроенергія й гаряча вода надходили тим самим шляхом — комунікації, прокладені в стелі, закривала звуконепроникна плитка. Взявшись за руки, Мартін та Деніс пройшли спершу під старим будинком медичного коледжу, потім під новим. Далі проминули місце, де тунель розгалужувався. По одному проходові можна було дістатися до педіатричної клініки Бреннера, по другому — до психіатричного інституту Голдмана. Тауерс був у кінці тунелю і являв останній на сьогодні метастаз ракової пухлини лікарні, що розповзалася на всі боки. Сходи вели просто до нижнього вестибюля житлового будинку. Воротар за куленепробивним склом упізнав Філіпса й, натиснувши на кнопку, впустив їх.

Тауерс був розкішний будинок, де мешкали переважно лікарі й інші фахівці з медцентру. Там також жили й кілька професорів з університету, але плата за помешкання здавалася їм зависокою. Більшість лікарів були неодружені, хоча останнім часом побільшало й молодих самовдоволених медиків з їхніми нахабними дружинами, що марили блискучими кар’єрами чоловіків. Дітей майже не було видно, окрім уїк-ендів, коли опікування ними перекладалося на батьків. Мартін знав, що тут оселилося чимало психіатрів, і помітив, що серед мешканців стрічалися й гомосексуалісти.

Мартін сам належав до розлучених. Сталося це чотири роки тому після шістьох років життя в тісному родинному глухому куті. Як і більшість колег, Мартін одружився в роки ординатури. Це було своєрідною реакцією на напружене життя науковця-початківця. Дружину звали Шерлі, і він любив її. Принаймні думав, що любить. Коли вона одного разу підвелася й пішла від нього, він був приголомшений. На щастя, дітьми вони не обзавелися. Розлучення спричинило в нього глибоку депресію, яку він подолав тільки тому, що став працювати ще більше, ніж раніше, якщо таке взагалі було можливо. Поступово, з часом, він навчився дивитися на те, що сталося, відсторонено, і тому зміг зрозуміти справжні причини. Філіпс був заручений з медициною, а дружина була тільки коханкою. Шерлі пішла від нього саме того року, коли його призначили помічником завідувача відділення, зрозумівши, що йому по-справжньому дороге. До свого призначення він виправдовував власний сімдесятигодинний робочий тиждень бажанням стати помічником шефа. По тому став пояснювати свою завантаженість становищем, яке зобов’язує. І Шерлі зрозуміла те, про що Філіпс ще не здогадувався. Вона не схотіла бути і одруженою, і самотньою, й тому пішла.

— Ти знайшов якесь пояснення, чому зник мозок Маріно? — спитала Деніс, повертаючи Мартіна до дійсності.

— Ні, — відповів Філіпс. — Але так чи інакше, винний в цьому Маннергейм.

Вони чекали ліфта під величезним незграбним канделябром.

— Збираєшся щось робити?

— Не знаю, що я можу зробити. Але безумовно мені кортить дізнатися, чому його вийняли.

Найкрасивішим у квартирі Філіпса був вид на річку та витончено вигнуту лінію мосту. Нічим іншим це житло не відзначалося. Філіпс переїхав сюди несподівано. Він зняв помешкання по телефону й по телефону ж Домовився з фірмою про меблі. Ось що він одержав: канапу, двоє приставних столів, кавового столика, кілька стільців для вітальні, обідній гарнітур і ліжко з нічним столиком для спальні. Небагато, але йому здавалося, що все це ненадовго. Філіпс не замислювався над тим, що живе тут уже чотири роки…

Мартін не пив, але цієї ночі йому схотілося розслабитися і він плюснув собі трохи віскі на кубики льоду. Як чоловік вихований, він запропонував випити й Деніс, але вона, як Мартін і сподівався, закрутила головою. Вона пила вино, чи — іноді — джин з тоніком, але, безумовно, не тоді, коли чергувала. Натомість вона взяла собі з холодильника склянку апельсинового соку.

У вітальні Деніс слухала Мартінову балаканину, сподіваючись, що вона скоро вичерпається. Її не цікавили ні дослідження, ані зниклий мозок. Вона не могла забути, що він їй освідчився. Думка про те, що в нього, певно, серйозні наміри, хвилювала, а головне, дозволила їй зізнатися самій собі, який він дорогий для неї.

— Життя буває дивовижне… — вів далі Мартін. — Протягом одного дня воно робить стільки дивних віражів…

— Що ти маєш на увазі? — спитала Деніс, сподіваючись, що він заговорить про їхні взаємини.

— Вчорашній день. Я навіть гадки не мав, що ми підійшли так близько до створення програми для аналізу рентгенограм. Якщо все й далі…

Терпець Деніс урвався. Вона підвелася, підвела і його й потягнула ззаду за сорочку, говорячи, що він має розслабитися й забути про лікарню. Подивилася на його розгублене обличчя й спокусливо посміхнулася, даючи знати, що зараз можна робити все.

Філіпс збагнув, що зациклився на своєму, і сказав, що прийде до тями під душем. Це було не зовсім те, на що Деніс розраховувала, але він запросив її до ванної за компанію. Вона спостерігала за ним через скляну перегородку, за якою висів душ. З одного боку скло було матове, з другого — мало нерівну поверхню, і оголене, надзвичайно жадане тіло Мартіна набувало то м’якіших, то різкіших обрисів.

Вимившись, Мартін перекрив воду й, схопивши рушника, вийшов з кабіни. Деніс з огидою відзначила, що він досі розповідає про комп’ютер і про лікарів. З досадою вона вирвала з його рук рушника і взялася розтирати йому спину. Потім повернула його обличчям до себе.

— Зроби мені таку ласку, — промовила вона, удаючи, наче дуже сердиться, — заткни пельку.

Потім обхопила його руками й вивела з ванної. Зніяковілий Філіпс дозволив відвести себе до зануреної в пітьму спальні. Там, перед панорамою сріблястої річки й величезного мосту, Деніс обійняла його й пристрасно поцілувала.

Мартін миттєво відгукнувся на її поклик. Але не встиг він її роздягнути, як біпер заповнив кімнату вимогливими сигналами. Якийсь час вони не випускали одне одного з обіймів, віддаляючи неминуче й насолоджуючись цією близькістю. Без жодного слова вони зрозуміли, що їхні взаємини стали іншими, вищими.

Було 2.40 ночі, коли карета міської швидкої допомоги під’їхала до приймального відділення медцентру. Там уже стояли дві такі ж машини, й новоприбула протиснулася між ними заднім ходом, аж поки її бампери не вдарилися в гумовий бар’єр. Двигун закашляв і змовкнув. Тоді з машини вийшло двоє пасажирів та водій. Опустивши голови, щоб монотонний квітневий дощ не бив в обличчя, вони короткими швидкими кроками підійшли до платформи й вистрибнули на неї. Худий пасажир розчинив задні дверцята швидкої. Другий, кремезніший, зазирнув досередини й витягнув звідти порожні ноші. На відміну від інших машин, ця нікого не привезла. Вона мусила забрати хворого. Нічого незвичного в цьому не було.

Чоловіки підняли ноші за ручки на двох кінцях, із них, наче з прасувальної дошки, випали ніжки. За мить ноші перетворилися на вузьку, але зручну каталку Мужчини з каталкою пройшли крізь двері відділення невідкладної, що автоматично розчинилися, не дивлячись ні ліворуч, ні праворуч, рушили в центральний прохід і ліфтом піднялися на чотирнадцятий поверх до неврології. Зміна на поверсі складалася з семи осіб, але четверо вже відпочивали, й старшою зараз була міс Клодін Арнетт. Худий пред’явив їй ордер на перевезення. Хвору переміщували до окремої палати Нью-Йоркського медцентру, де за нею мав дивитися особистий лікар.

Міс Арнетт перевірила ордер і тихо вилаялася, бо щойно закінчила оформлювати надходження хворої. Вона розписалася в ордері й попросила Марію Гонзалес провести чоловіків до палати 1420 і спробувати розбудити Лін Ен. Зробити це виявилося важко. Марія Гонзалес пояснила санітарам швидкої, що їй по телефону наказали ввести подвійну дозу снодійного, а також фенобарбіталу, боячись можливого приступу. Санітари сказали, що це не має значення, поставили ноші й розстелили ковдри. Плавними, тренованими рухами вони перенесли хвору й дбайливо вкутали ковдрами. Лін Ен Лукас навіть не прокинулася.

Чоловіки подякували Марії, яка вже взялася знімати білизну з ліжка Лін Ен. По тому викотили хвору до вестибюлю. Міс Арнетт навіть не підвела погляду, коли вони проходили повз стіл чергової сестри й заштовхували каталку до ліфта. За годину машина швидкої від’їхала від медцентру. Не було сенсу вмикати сирену чи блималку. В машині хворої не було.

8

Мартін натиснув на кнопку будильника за кілька секунд до того, як він мав задзвонити, й продовжував лежати, дивлячись у стелю. Його тіло так звикло прокидатися о 5.25, що рідко потребувало нагадувань, незалежно від години, коли Мартін лягав. Зібравшись із силами, він стрімко підвівся й натягнув спортивного костюма.

Нічний дощ наповнив повітря вологістю, над річкою висів волокнистий липкий туман, і здавалося, що опори мосту виростають просто з нього. Волога приглушувала звуки, і перші ранішні машини не заважали Мартінові думати. А думки його займала переважно Деніс.

Сплинули вже роки відтоді, як він зазнав хвилювань романтичного кохання. Протягом кількох тижнів він не міг збагнути, чим спричинені безсоння й дивні перепади настрою, але потім, коли він усвідомив, що весь час пам’ятає, в чому сьогодні була вбрана Деніс, справжня причина відкрилася йому, викликавши водночас цинізм і захват. Цинізм живився спостереженнями за колегами, яким також було понад сорок і які стали посміховиськами, завівши молодих коханок. Захват народжували думки про їхні взаємини. Деніс Сенгер не була просто юним тілом, здатним спростувати невідворотний вплив часу. Вона являла собою дивовижне поєднання лукавої винахідливості й глибокого інтелекту. Її зовнішня краса була тільки оздобою на торті. Філіпс мусив зізнатися, що не тільки божеволіє від неї, але й дедалі більше спирається на неї як на засіб звільнення від добровільно прийнятої на себе спокути шукача істини, на яку перетворилося його життя.

Добігши до позначки в 2,5 милі, Філіпс повернувся й побіг у зворотному напрямкові. Бігунів підтюпцем побільшало. Кількох він знав, але, як і вони, намагався уникати зустрічей. Дихати стало важче, але весь шлях додому він подолав у рівному енергійному темпі.

Філіпс розумів, що люблячи медицину, виправдовує цією пристрастю небажання займатися чимось іншим. І усвідомив це гранично чітко, зазнавши потрясіння після того, як пішла дружина. Тоді в нього виникло питання — як жити далі. Для Мартіна наукова робота стала найголовнішим чинником порятунку. Продовжуючи виконувати свої обтяжливі обов’язки, він водночас розширив поле досліджень, сподіваючись, що колись вони принесуть йому звільнення від адміністративних справ. Він не хотів відмовлятися від клінічної практики, просто трохи послабив її мертву хватку на своєму горлі. Але зараз, коли з’явилася Деніс, займався клінікою ще більше. Він поклявся, що не повторить помилки свого першого шлюбу. Якщо все так ітиме між ними й далі, Деніс стане його дружиною в повному розумінні цього слова. Але для цього потрібний значний успіх у науці. О 7.15, прийнявши душ і поголившись, він підійшов до дверей свого кабінету. Переступивши поріг, заклякнув від здивування. Протягом ночі кімната перетворилася на звалище давніх рентгенівських знімків. Ренді Джекобс із властивою для нього пунктуальністю розшукав більшу частину плівок, про які просив Мартін. Конверти з прізвищами з першого списку було складено за столом у стоси, що загрожували щосекунди розсипатися. Плівки з другого — коротшого — списку лежали біля альтернатора. Бічні знімки черепа хворих з другої групи було вийнято й закріплено в негатоскопі.

Філіпса захопила нова хвиля піднесення, і він сів перед альтернатором. Зразу ж узявся вивчати плівки, намагаючись розшукати патологію, подібну до виявленої в Маріно, Лукас, Коллінз та Маккарті. Проглянув уже майже половину, коли ввійшла Деніс.

Вигляд у неї був змучений. Звичайно блискуче волосся здавалося засмальцьованим, обличчя поблідло, під очима темніли круги.

Вона на мить притислася до нього й сіла. Дивлячись на її зморене обличчя, Мартін запропонував їй подрімати пару годинок. Вони зустрінуться в кабінеті ангіографії, коли вона почуватиметься бадьоріше, а він тим часом займеться хворим.

— Годі! — перервала Деніс. — Ніяких привілеїв шефовій коханці. Моя черга працювати в церебральній ангіографії, і я буду там, незалежно від того, спала, чи ні.

Мартін зрозумів, що припустився помилки. До роботи Деніс ставилася однозначно — лише фахово. Він посміхнувся й погладив її по руці, говорячи — він щасливий, що вона так думає.

Трохи відійшовши, вона сказала:

— Я тільки збігаю прийму душ. Повернуся за півгодини.

Філіпс провів Деніс поглядом, потім повернувся до екрана. Погляд його ковзнув по письмовому столі і помітив дещо нове серед безладу, який там панував. Підійшовши до столу, Мартін виявив дві історії хвороби й записку від Ренді, яка сповіщала, що решту знімків він отримає наступного вечора. Історії належали Кетрін Коллінз та Елен Маккарті.

Філіпс узяв їх, опустився у крісло перед екраном і першою розгорнув історію Коллінз. Треба було лише кілька хвилин, щоб виокремити головне, а саме: Кетрін Коллінз була двадцятиоднорічна біла дівчина з дифузною нервовою симптоматикою, докладно описаною невропатологами, які, однак, не поставили певного діагнозу. Серед можливих варіантів припускався й розсіяний склероз. Філіпс уважно прочитав усю історію. Дійшовши до кінця, звернув увагу на те, що Коллінз раптом перестала ходити до лікарів близько місяця тому. Тоді ж було зроблено й останні аналізи. До того записи з’являлися дедалі частіше, і в останніх за часом вказувалося, що хвора мала з’явитися для дальших досліджень. Не підлягало сумнівам, що на огляд вона більше не приходила.

Взявши другу історію, що була багато тонша, Філіпс прочитав про Елен Маккарті. Дівчині було двадцять два роки, і невропатолог зафіксував два напади. Лікарі щойно почали дослідження, коли записи урвалися. Сталося це два місяці тому. Філіпс навіть помітив позначку, що хворій призначена додаткова електроенцефалограма й лікування сном протягом наступного тижня. Ні того, ні іншого не було проведено. Обстеження не завершили й діагнозу не встановили.

З’явилася Гелен й принесла до кабінету цілий оберемок проблем. Але перш ніж вимовити перше слово, простягнула Філіпсові філіжанку кави й куплений дорогою пончик. Потім перейшла до справ. Знову дзвонив Ферпосон і казав, що кімната, про яку йшлося, має бути опівдні вже звільнена — в іншому разі все з неї викинуть на вулицю. Гелен помовчала, чекаючи на реакцію.

Філіпс гадки не мав, що робити з обладнанням, яке там зберігалося. Відділення було вже таке захаращене, що вільна площа не складала й половини від потрібної. Тож він наказав Гелен перенести все сюди, до його кабінету, й скласти під стіною. Додав, що наприкінець тижня щось та придумає.

Рішення задовольнило Гелен, і вона перейшла до питання про техніків, що надумали одружитися. Філіпс попросив, щоб цим зайнявся Робінс. Гелен терпляче пояснила, що саме Робінс повідомив її про цю ситуацію з тим, щоб Філіпс знайшов прийнятне рішення.

— Чорт, — вилаявся Мартін. Справді, вигадати щось було неможливо. До від’їзду молодят нових працівників не підготуєш. Якщо їх звільнять — вони легко знайдуть собі роботу, поки Філіпс у муках шукатиме їм заміну. — З’ясуйте точно, як довго вони збираються мандрувати, — попрохав він, гамуючи злість. Сам він не брав відпустки вже два роки.

Переходячи до наступного аркуша записів, Гелен повідомила, що машиністка, Корнелі Роджерс, знову зателефонувала й сказала, що захворіла, довівши число пропущених днів до десяти за цей місяць. Протягом п’яти місяців, які вона працювала в неврології, вона примудрялася хворіти принаймні сім днів на місяць. Гелен спитала, як Філіпс збирається реагувати.

Філіпс хотів, щоб дівчину побили, четвертували й кинули в Іст-Рівер. Але, стримавшись, спитав:

— А що зробили б ви?

— Гадаю, її слід попередити.

— Прекрасно, так і зробіть.

У Гелен лишився ще один пункт. О першій Філіпс мав читати лекцію з томографії для чергової групи студентів. Нагадавши про це, вона повернулася й рушила до дверей. Філіпс спинив її.

— Слухайте, зробіть мені таку ласку. В нас у стаціонарі лежить хвора на ім’я Лін Ен Лукас. Зробіть так, щоб її направили на томографію, і неодмінно сьогодні. Якщо виникнуть ускладнення — скажіть, це моє особисте прохання. І хай техніки зателефонують мені, коли її зніматимуть.

Гелен занотувала завдання й вийшла. Мартін знову взявся за дві історії хвороби. Те, що в обох жінок була неврологічна симптоматика, додало йому певності, тим більше що в Кетрін Коллінз і припускали розсіяний склероз. Що ж до Елен Маккарті, то Філіпс звірився за підручником, як часто приступи характеризували клінічну картину розсіяного склерозу. Дізнався — менш як у десяти відсотках випадків, але й таке траплялося. Але чому вони обоє раптом перестали з’являтися до лікарні? Мартін сильно непокоївся з приводу того, що їх нелегко буде запросити для рентгенографії, якщо вони зараз лікуються в іншій клініці, а може, і в іншому місті.

Зателефонувала Гелен і сказала, що хворий уже в кабінеті церебральної ангіографії. Філіпс надів свинцевий фартух із напівстертим написом НАДЛЮДИНА, взяв історії хвороби Коллінз та Маккарті й вийшов з кабінету. Спинився біля столу Гелен і попрохав розшукати обох дівчат, вмовити їх прийти для безкоштовного рентгенографічного дослідження. Сказав, щоб вона не лякала хворих, але переконала, що це для них важливо.

Внизу його чекала Деніс. Вона прийняла душ, вимила голову й переодяглася. За тридцять хвилин вона дивовижним чином змінилася. Втома минулася, і її світло-карі очі іскрилися над хірургічною маскою. Філіпс радо обійняв би її, але натомість вони довго дивилися в очі одне одному.

Деніс вже так навчилася робити ангіограми, що зараз радше Мартін виступав у ролі асистента. Вони мовчали, коли вона, спритно діючи катетером, ввела його в артерію хворого. Філіпс уважно спостерігав, готовий, в разі потреби, допомогти порадою. Але потреби такої не виникло. Хворий був той самий чоловік, якого вони сканували напередодні, Геролд Шіллер. Філіпс здогадався, що на ангіографію його скерував Маннергейм, готуючи, очевидно, до операції, попри явну неоперабельність такого випадку.

За годину дослідження практично завершилося.

— Слухай, — прошепотів Мартін, — ти працюєш краще від мене, хоча займаєшся цим усього кілька тижнів.

Деніс почервоніла, але Мартін знав — їй приємно це чути. Він попросив її довести процедуру до кінця й зателефонувати, коли буде готовий наступний хворий. Йому хотілося закінчити перегляд знімків на альтернаторі, а тоді почати пропускати старі плівки крізь комп’ютер Майклза. Він уже підрахував, що, коли зможе пропускати по сто знімків на день, то обробить усе, що було в спискові, за півтора місяці. І ще подумав, що по мірі роботи зможе повідомляти Майклза про можливі невідповідності машинних висновків із дійсним станом речей, так щоб на той час, коли перегляд плівок буде закінчено, Майклз міг усунути дрібні недоліки програми. І якщо все йтиме за планом, до початку липня вони матимуть що запропонувати здивованому медичному світові.

Але коли Філіпс підходив до дверей свого кабінету, Гелен несподівано обрушила на нього невтішні звістки. Лін Ен Лукас не можна було ні сканувати, ні піддавати рентгенологічному дослідженню, бо вночі її перевезли до Нью-Йоркського медцентру. Що ж до Кетрін Коллінз та Елен Маккарті, то обидві, як дізналася Гелен, вчилися в університеті на останньому курсі. Однак зв’язатися з Коллінз було неможливо, — вона, як вважали, втекла кудись місяць тому і ніхто не знав де вона. З Елен Маккарті не краще. Вона загинула в автокатастрофі на Вестсайд— ському шосе два місяці тому.

— Господи Боже! — вигукнув Філіпс. — Скажіть, що все це — жарт!

— Вибачте, — відповіла Гелен, — але це все, що мені пощастило дізнатися.

Філіпс замотав головою, не бажаючи йняти віри почутому. Він був такий певний того, що зможе дослідити хоча б один випадок із трьох! Механічно пройшов до кабінету й утупився в далеку стіну, нічого не помічаючи. Його розсудлива натура погано переносила такі різкі повороти.

Він ударив себе кулаком по долоні з такою силою, що звук заповнив усю кімнату. Потім став міряти підлогу кроками, намагаючись міркувати логічно. Коллінз зникла. Якщо поліції не пощастило її розшукати — то що вже казати про нього… Маккарті?.. Якщо вона загинула, її мусили відвезти до лікарні. До якої?.. А Лукас… Її принаймні перевезли до Нью-Йоркського медцентру, де в нього був добрий приятель, що посів місце Белев’ю. Якщо б там лишався Белев’ю — зоставалося б тільки викинути все з голови.

Філіпс попросив Гелен з’ясувати, якщо вона зможе, чому перевезли Лін Ен, а потім наказав з’єднати його з доктором Дональдом Тревісом у Нью-Йорксько— му медцентрі. Також попросив дізнатися, чи відомо поліції, куди привезли Елен Маккарті після катастрофи.

Все ще вибитий з колії, Філіпс насилу змусив себе зосередитися на знімках черепа, що висіли перед ним. На всіх структура тканини була в межах норми. Коли він знов підійшов до столу Гелен, та могла повідомити мало втішного. Доктор Тревіс зайнятий і йому треба дзвонити знову. Щодо Лукас, то з’ясувалося небагато, бо сестра, яка чергувала вночі, пішла додому о сьомій і зв’язатися з нею не вдалося. Єдиною вартісною інформацією, яку вона роздобула, було те, що Елен Маккарті після катастрофи відвезли до їхнього медцентру.

Перш ніж Філіпс устиг попрохати з’ясувати, де й коли зафіксовано надходження Елен Маккарті, з’явився підсобний робітник з великим візком, на який було звалено коробки, папір та інший мотлох. Без жодного слова він завів візка до Мартінового кабінету й узявся його розвантажувати.

— Якого дідька? — вибухнув Філіпс.

— Це те, що було на складі і що ви наказали скласти тут, — пояснила Гелен.

— Лайно, — вилаявся Філіпс, а робітник тим часом складав привезене під стіну.

Сидячи серед цього хаосу, Філіпс набрав телефон приймального відділення. На другому кінці дроту лунали нескінченні гудки, і Мартін відчув, як його настрій псується ще більше.

— Вільна хвилинка знайдеться? — донісся голос Майклза. Він наполовину з’явився в прочинених дверях, і його життєрадісна посмішка була цілковитим контрастом до похмурого обличчя Філіпса.

Цієї миті у приймальному відділенні зняли, нарешті, трубку, але відповідав чоловік, що заміняв реєстратора, й Мартіна переадресували до когось іншого. Цей інший займався тільки надходженням, а не виписуванням чи переведенням, і Мартін знову лишився ні з чим. Нарешті йому сказали, що потрібний чоловік вийшов на перерву випити кави, і Філіпс поклав трубку, зрозумівши марність своїх зусиль перед стіною бюрократії.

— Чому я не став водопровідником?

Майклз розсміявся й поцікавився, як іде їхня спільна робота. Філіпс повідомив, що вже принесли більшу частину плівок, і вказав рукою на гори конвертів.

— Чудово! — зрадів Майклз. — Чим швидше, тим краще. Новий блок пам’яті й система асоціацій, над якими ми працюємо, діють навіть краще, ніж можна було мріяти. Коли ти скінчиш — буде готовий новий головний процесор для управління нашою програмою з уже усуненими недоліками. Ти навіть не уявляєш собі, що це буде!

— Помиляєшся! — сказав Мартін, підводячись з-за столу. — Уявляю і добре. Зараз я покажу тобі, що виловила ця програма.

Вивільнивши негатоскоп, Мартін закріпив у ньому рентгенограми Маріно, Лукас, Коллінз та Маккарті. Спочатку вказівним пальцем, а потім прикладаючи аркуш паперу з дірочкою, Філіпс спробував показати ділянки з патологічною щільністю на кожному знімкові.

— Не бачу ніяких відмінностей, — зізнався Майклз.

— У тім то й річ, — проговорив Філіпс. — Це доводить досконалість системи. — Вже сам факт розмови з Майклзом відродив у Мартіна стан творчого піднесення.

Якраз цієї миті задзвонив телефон, і Філіпс зняв трубку. Говорив доктор Дональд Тревіс із Нью-Йоркського медцентру. Мартін пояснив йому, які ускладнення виникли з Лін Ен Лукас, але зумисно промовчав про патологію, виявлену рентгеном. Після цього попрохав Тревіса призначити хворій сканування й кілька спеціальних знімків. Тревіс пообіцяв і повісив трубку. Телефон відразу ж задзвонив знову, й Гелен повідомила, що Деніс приготувала все до наступної ангіографії.

— Мушу йти! — сказав Майклз. — Удачі тобі з цими плівками. Пам’ятай — все зараз залежить від тебе. Чим раніше ти повідомиш результати, тим для нас краще.

Філіпс зняв з вішалки фартуха і слідом за Майклзом вийшов з кабінету.

9

В одній з великих ламп денного світла просто над головою Крістін Лінквіст щось зіпсувалося, — вона часто мигтіла й безперервно дзижчала. Дівчина спробувала була не звертати на це уваги, але в неї нічого не вийшло. Тільки-но прокинувшись, вона відчула себе негаразд, і мигтіння посилювало стан дискомфорту. Невідступно тупо боліла голова, й Крістін помітила, що коли під час попередніх нападів фізична напруга посилювала біль, то тепер цього не відбулося.

Вона поглянула на оголеного натурника на підвищенні посеред класу, а далі на те, що вийшло з-під її руки. Малюнок був плоский, двомірний і позбавлений почуття. Звичайно вона любила заняття в класі живої натури, але сьогодні не отримувала ніякого задоволення, і її робота говорила про це.

Якби хоч світло перестало мигтіти. Ця лампа доводила її до божевілля. Лівою рукою вона затулила очі від світла. Стало краще. Новою вуглиною вона почала малювати підставку для фігури, провівши спершу перпендикулярну лінію вниз по аркушу. Підвівши руку, з подивом виявила, що на папері не лишилося сліду вугілля. Поглянувши на кінчик вуглини, Крістін подумала, що вона з дефектом, і трошки повернула голову, щоб спробувати її в куточку аркуша. Раптом дівчина помітила, що намальована щойно перпендикулярна лінія виникла в полі її зору. Вона повернула голову, подивилася прямо, і лінія зникла. Легкий порух голови-і знову з’явилася. Крістін крутнула головою кілька разів, щоб переконатися — це не галюцинація. Її очі не сприймали перпендикулярної лінії, коли опинялися в одній з нею площині. Варто було їй повернути голову в будь-який бік — і лінія виникала. Надприродно!

Крістін чула про мігрень, і хоч ніколи не потерпала від неї раніше, вирішила, що це саме вона. Поклавши вуглину і сховавши папір та інше причандалля до шафи, дівчина пояснила викладачеві, що почувається недобре, і пішла додому.

Йдучи по території університету, Крістін відчула те ж запаморочення, що й раніше, по дорозі на заняття. Здавалося, — весь світ зсунеться зараз на частку градуса, щоб Крістін втратила рівновагу. До того ж вона відчувала неприємний, хоча й віддалено знайомий запах і тихий дзвін у вухах.

Крістін мешкала за один квартал від університету, в триповерховому будинкові без ліфта. Її сусідку по квартирі звали Керол Денфорт. Підіймаючись сходами, Крістін відзначила: її ноги стали важкими, і подумала, чи не захворює вона на грип.

У квартирі нікого не було — Керол напевно слухала лекції. З одного боку це було й добре, бо Крістін хотіла відпочити в цілковитому спокої, та з іншого — їй було б приємно, якби Керол пожаліла її. Вона проковтнула дві таблетки аспірину, роздягнулася, залізла в ліжко й поклала на голову холодний компрес. І майже відразу стало краще. Зміна станів була настільки стрімкою, що дівчина продовжувала лежати нерухомо, боячись, що від будь-якого руху дивні симптоми поновляться.

Коли телефон у головах задзвонив, вона зраділа. Їй хотілося з кимось потеревенити. Але це була не якась із подружок. З гінекологічної клініки повідомляли, що мазок виявив патологію.

Крістін слухала, тамуючи хвилювання. Їй радили не тривожитися, — нетипові клітини в мазку не така вже й рідкість, особливо коли взяти до уваги невеличку ерозію на шийці її матки. Але, щоб виключити всілякі випадковості, її просили прийти до лікарні по обіді для повторного мазка.

Крістін спробувала заперечити, посилаючись на мігрень. Але з клініки наполягали, говорячи, що раніше вона прийде, то краща У них «вікно» в другій половині дня, і Крістін витратить на все мінімум часу.

Крістін неохоче погодилася. Можливо, в неї й справді щось негаразд, і вона має серйозніше поставитися до власного здоров’я. Але вона боялася йти сама. Спробувала зателефонувати своєму приятелеві Томасові, але того, звичайно ж, не виявилося дома. Крістін знала, що це відчуття позбавлене будь-якого глузду, але все ж її не полишала думка, наче в медцентрі чаїться щось зловісне.

Перед дверима до відділення патології Мартін глибоко зітхнув. Коли Філіпс учився на медичному факультеті, цю службу називали bete noire[5]. Перший розтин став для нього мукою, до якої він не підготувався. Він гадав, що ця процедура буде чимось на кшталт практичного заняття з анатомії програми першого курсу, де труп уже скидався на людину не більш як дерев’яна статуя. Запах тоді був неприємний, але принаймні пахло хімією. До того ж в анатомічній лабораторії так і сипалися жарти та кпини, і це знімало напругу. В патології все було інакше Розтинати треба було десятилітнього хлопчика, померлого від лейкемії. Тіло його було бліде, але гнучке, і виглядало зовсім як живе. Коли це тіло грубо розітнули, а потім випотрошили, наче рибу, Мартінові ноги стали ватяні і другий сніданок підступив до горла. Він не почав блювати лише тому, що встиг відвернутися, але стравохід йому обпалила кислота шлункового соку. Професор монотонно читав лекцію, та Філіпс нічого не чув. Він лишився в анатомці, але страждав, і серце його обливалося кров’ю від жалю до безживного хлопчика.

Нарешті Філіпс штовхнув двері до патології. Відділення нічим не нагадувало те, що він бачив у студентські роки. Воно переїхало до нового будинку медичного факультету, і обстановка була ультрасучасна. Замість маленьких похмурих приміщень з високими стелями й мармуровою підлогою, де злою луною звучали кроки, патологію вселили в нові світлі кімнати. Переважали білий пластик та нержавіюча сталь. Замість відокремлених кімнаток старої патології, в новій перегородки, що доходили до плеча, поділяли секційну залу на окремі відсіки. Стіни прикрашали кольорові репродукції картин імпресіоністів, переважно Моне.

Реєстратор спрямував Мартіна до анатомічного театру, де доктор Джефрі Рейнольдс допомагав практикантам. Мартін сподівався застати Рейнольдса в його кабінеті, але реєстратор наполягав на тому, щоб Мартін ішов до театру, оскільки доктор Рейнольдс не заперечував, коли його відволікали під час роботи. Філіпс не тривожився з приводу Рейнольдса, він думав про себе, однак рушив у напрямку, куди вказував палець реєстратора.

Йому не варт було цього робити. Перед ним на столі з нержавіючої сталі, подібний до половини ялової туші, лежав труп. Розтин лише почався. На грудях зробили V-подібний розріз, що йшов униз до лобка. Шкіру й підшкірну клітковину відгорнули, оголюючи грудну клітку й органи черевної порожнини. В ту хвилину, коли Філіпс увійшов, один з практикантів гучно перерізав хрящі грудини.

Рейнольдс побачив Філіпса й підійшов. У нього в руках був великий анатомічний ніж, подібний до різникового начиння. Мартін озирнувся навкруги, аби не бачити процедури, що здійснювалася перед ним. Приміщення нагадувало операційну. Нове й сучасне, воно все було обкладене зручною для миття плиткою. Стояло п’ять столів з нержавійки. Вздовж задньої стіни тягнувся ряд квадратних дверей до холодильників.

— Привіт, Мартіне, — промовив Рейнольдс, витираючи фартухом руки, — Неприємно, що так вийшло з Маріно. Я б радо допоміг тобі.

— Розумію. Дякую за зусилля. Оскільки розтину не було, я спробував сканувати череп трупа. Такого я не чекав. Знаєш, що я виявив?

Рейнольдс замотав головою.

— Мозку не було, — сказав Філіпс. — Хтось видобув мозок і наклав шов, якого практично неможливо помітити.

— Не може бути!

— Так, — ствердив Філіпс.

— Мій боже! Уявляєш, який вибух це викличе, якщо дізнається преса? А родина? Вони ж безумовно заперечували проти розтину!

— Тому я і хотів поговорити з тобою, — сказав Філіпс.

Запанувала мовчанка.

— Хвилинку, — промовив Рейнольдс. — Ти ж не думаєш, що відділення патології в це уплутане.

— Не знаю, — зізнався Філіпс.

Обличчя Рейнольдса почервоніло й на лобі проступили вени.

— Ну, повір моєму слову. Тіло сюди навіть не привозили. Його направили просто в трупарню.

— А чи не могли цього зробити в нейрохірургії? — спитав Філіпс.

— Як сказати. Хлопці в Маннергейма схиблені, але не думаю, що аж так.

Мартін знизав плечима, а потім сказав Рейнольдсу, що справжня мета його приходу — дізнатися про хвору на ім’я Елен Маккарті, яку привезли мертвою до невідкладної приблизно двома місяцями раніше. Філіпс хотів знати, чи робили їй розтин.

Рейнольдс зірвав з себе рукавички і, пройшовши кілька дверей, дістався до головних приміщень відділення. Підключивши термінал патології до головного комп’ютера, він надрукував ім’я Елен Маккарті та номер її історії. На екрані комп’ютера відразу ж з’явилося її ім’я, дата, коли відбувся розтин і йото порядковий номер, а також причина смерті: травма голови, що призвела до масованого крововиливу в мозок й ущемлення мозкового стовбура. Рейнольдс відразу віддрукував копію акту розтину й віддав примірник Філіпсу.

— Мозок дивилися? — спитав Філіпс.

— Звичайно ж ми дивилися мозок! — відрубав Рейнольдс. Він вихопив акт у Філіпса. — Ти гадаєш, що в разі мозкової травми ми не робили б розтину мозку? — Огама він швидко пробіг віддруковане.

Філіпс спостерігав за ним. Рейнольдс набрав близько п’ятдесяти фунтів відтоді як вони, студенти медичного факультету, разом працювали в лабораторії, і тепер обвисла шкіра йото шиї лягала ззаду на комірець. Повні щоки просвічували дрібною мережею тонких червоних капілярів.

— Можливо, перед катастрофою в неї був напад, — промовив Рейнольдс, продовжуючи читати.

— Як це визначили?

— На язиці сліди множинних укусів. Упевненості немає, тільки припущення.

Це повідомлення справило враження на Філіпса. Він знав, що такі дрібні деталі, як правило, помічалися тільки судовими патологоанатомами.

— А ось що написано про мозок, — сказав Рейнольдс. — Масований крововилив. Але тут є дещо цікавого. На ділянці кори скроневої долі окремі нервові клітини виявилися мертвими. Дуже слабка реакція нейроглії. Діагнозу не поставлена.

— А як потилична частина? — поцікавився Філіпс. — На рентгені видно незначні патологічні зрушення.

— Один зріз узяли, — відповів Рейнольдс. — І він у межах норми.

— Лише один. Чорт забирай, шкода, що не більше.

— Тобі, можливо, поталанило. Тут указано, що мозок законсервований. Хвилинку.

Рейнольдс підійшов до шафи картотеки й висунув шухлядку з літерою «М». У Філіпса прокинулася слабка надія на успіх.

— Ну, його зафіксували й законсервували. Але його в нас немає. Він знадобився в нейрохірургії, тому, гадаю, він у них у лабораторії.

Трохи затримавшись, щоб подивитися, як бездоганно і впевнено Деніс проводить односудинну ангіографію, Філіпс рушив до нейрохірургічного відділення. Маневруючи серед потоку хворих у передопераційному приміщенні, він наблизився до столу, за яким сиділи чергові.

— Шукаю Маннергейма, — сказав Філіпс білявці. — Маєте уявлення, коли він вийде з операційної?

— Знаємо певно.

— І коли ж це буде?

— Двадцять хвилин тому. — Дві інші сестри розсміялися. Їхній добрий настрій говорив про те, що в операційній все йшло гаразд. — Асистенти зашивають хворого. Маннергейм у кімнаті відпочинку.

Увійшовши, Філіпс зрозумів, що Маннергейм приймає гостей. По обидва» боки від нього стояли лікарі з Японії. Вони посміхалися і час від часу вклонялися. В групі було ще п’ятеро хірургів і всі вони пили каву. Маннергейм тримав сигарету й філіжанку в одній руці. Вже рік як він кинув палити — це означало, що курива він не купує, зате «стріляє» у всіх інших.

— Ви вже знаєте, що я сказав цьому хитрозадому адвокатові? — промовив Маннергейм, відчайдушно жестикулюючи вільною рукою. — Певна річ, я поводжуся тут як цар і бог. А ви думаєте, моїм хворим хочеться, щоб у їхніх мізках патралися сміттярі?

Усі зустріли його слова гучним схваленням, а потім почали розходитися. Мартін підійшов до Маннергейма й подивився на нього з висоти свого зросту.

— А ось і наш безвідмовний рентгенолог.

— Намагаємося догодити, — сказав Філіпс жартома.

— Ну, признаюся, мені не сподобався ваш учорашній жарт по телефону.

— Я зовсім не збирався жартувати, — промовив Філіпс. — Мені неприємно, що мої слова прозвучали не до речі. Я не знав, що Маріно померла, а я помітив дуже незначні патологічні зрушення на її знімкові.

— Передбачено, щоб ви дивилися рентгенограми хворих до їхньої смерті, — злостиво сказав Маннергейм.

— Послухайте, єдине, що я хотів би обговорити з вами, — те, що мозок було видобуто з трупа.

Очі Маннергейма висунулися з орбіт, і його кругле обличчя зробилося цеглисто-червоним. Узявши Філіпса за руку, він відвів його вбік від двох японців.

— Дозвольте сказати вам дещо, — прогарчав він. — Мені стало відомо, що ви брали й піддали рентгенівському дослідженню сьогодні вночі тіло Маріно, не маючи на те дозволу. Попереджаю, я не люблю, коли хтось маніпулює моїми хворими. Особливо коли виникають ускладнення.

— Послухайте, — сказав Мартін, відводячи руку Маннергейма від своєї. — Мене цікавить лише певна патологія, що піддається дешифруванню рентгеном і, можливо, призведе до значного наукового відкриття. Ваші ускладнення зовсім мене не обходять.

— Так для вас буде краще. Якщо з трупом Лізи Маріно сталося щось, що виходить за межі звичайного, вину буде покладено на вас. Ви один, як відомо, брали тіло з трупарні. Затямте це. — Маннергейм погрозливо замахав пальцем перед обличчям Філіпса.

Мартін раптом зрозумів, який він уразливий. І страх змусив його завагатися. Йому неприємно було зізнаватися в цьому, та Маннергейм був правий. Якщо стане відомо, що мозок Маріно видалений, йому доведеться доводити, що це не його робота. Деніс, його співучасниця, була і його єдиним свідком.

— Гаразд, забудемо про Маріно, — промовив він. — Я виявив іншу хвору з такою ж рентгенологічною картиною. Якась Елен Маккарті. На жаль, вона загинула в автомобільній катастрофі. Але її труп розтинали тут, у медцентрі, і зафіксований мозок передали до нейрохірургії. Я хотів би отримати доступ до цього мозку.

— А я хотів би, щоб ви не плуталися в мене під ногами. Я зайнятий чоловік. Я реально піклуюся про здоров’я хворих, а не просиджую штани, цілими днями роздивляючись картинки.

Маннергейм обернувся і пішов геть.

Філіпс відчув приплив люті. Йому хотілося закричати «Нахабний провінційний вилупок!» Але він не зробив цього. Це було б саме тим, на що Маннергейм розраховував, можливо, навіть хотів. Натомість Мартін ударив хірурга по ахіллесовій п’яті, що про неї знали всі. Спокійним, певним значущості ситуації голосом Мартін сказав: «Докторе Маннергейме, вам потрібний психіатр».

Маннергейм різко обернувся, готовий до сутички, та Філіпс уже вийшов з кімнати. Для Маннергейма психіатрія була цілковитою антитезою всього, що він обстоював. Він ставився до неї, як до трясовини безглуздої нісенітниці, і почути, що сам він потребує допомоги психіатра, було найжахливішою образою, яку тільки можна уявити. Сліпий від люті, хірург вломився в двері гардеробної, зірвав забризкані кров’ю операційні капці і пожбурив їх у далекий кут кімнати. Вони вдарилися об індивідуальні шафки й рикошетом відлетіли під мушлі вмивальників.

Потім він схопив трубку настінного телефону й зателефонував у два місця, розмовляючи гучним голосом. Спершу він набрав номер директора лікарні, Стенлі Дрейка, а потім зв’язався із завідувачем радіології, доктором Геролдом Голдблаттом, з притиском говорячи кожному, що він бажає, аби Мартіна Філіпса закликали до порядку. І перший, і другий слухали його мовчки: Маннергейм був впливовою особою в їхній лікарні.

Філіпс не належав до людей, яких легко розсердити, але коли він дістався до свого кабінету, все в ньому вирувало.

Коли він увійшов, Гелен підвела очі від паперів:

— Пам’ятайте, за п’ятнадцять хвилин у вас лекція для студентів;

Філіпс пробурмотів щось дуже тихо. На його подив, Деніс сиділа перед альтернатором і вивчала історії хвороб Маккарті та Каллінз.

— Старий, не хочеш чогось перехопити?

— Часу немає для другого сніданку, — кинув Філіпс, падаючи в крісло.

— Ти в чудовому гуморі.

Спершись ліктями на письмовий стіл, він затулив обличчя руками. Запала хвилинна тиша. Деніс поклала історії хвороби і підвелася.

— Пробач, — промовив Мартін крізь зуби. — Ранок був важкий. Ця лікарня здатна ставити неймовірні перепони на шляху будь-якого розумної пошуку. Можливо, я випадково натрапив на значуще радіологічне відкриття. Але, здається, цей заклад має намір відбити в мене охоту займатися відкриттями.

— Гегель писав: «Ніщо велике в цьому світі не було здійснене без пристрасті», — сказала Деніс, і в очах у неї засвітилися вогники. На останньому курсі улюбленим її предметом була філософія, і вона виявила, що Мартінові подобалося, коли вона легко цитувала великих мислителів.

Філіпс нарешті відірвав руки від обличчя й посміхнувся.

— Я мав би виявити трохи більше пристрасті вчора вночі.

— Лишаю тобі право витлумачити ці слова в даному контексті. Навряд чи, гадаю, Гегель мав на увазі те ж саме, що й ти. В кожному разі, я збираюся поснідати. Ти певен, що не можеш піти зі мною?

— Жодної можливості. За п’ятнадцять хвилин лекція для студентів.

Деніс рушила до дверей.

— Між іншим, продивляючись історії Коллінз і Маккарті, я звернула увагу що в обох було по кілька типових мазків з шийки матки, — Деніс затрималася біля дверей.

— Гадав, що з гінекологією в них усе гаразд, — сказав Філіпс.

— Все, окрім мазків у обох. Атипові, іншими словами, не відверто патологічні, а просто не зовсім нормальні.

— Це рідко зустрічається?

— Ні, але хвора має бути під наглядом, поки вони не стануть нормальними. Жодного запису про повернення до норми я не бачила. Ну, можливо, це нічого й не значить. Але подумала, що варто сказати про це. Бувай!

Філіпс лишився за столом, намагаючись пригадати історію Лізи Маріно. Йому здалося, що там теж згадувалося про мазки. Виглянувши в кімнату, де сиділа секретарка, Філіпс почекав, поки Гелен відчує його погляд.

— Нагадайте, щоб я зайшов по обіді до гінекологічної клініки.

О 1.05 пополудні, озброєний касетою зі слайдами, на якій виднілася наклейка: «Вступна лекція з томографії», Філіпс увійшов до конференц-зали імені Валовського. Приміщення нічим не нагадувало решти відділення радіології, яке було затиснено в невідповідно малий простір, і де все було підпорядковане практичній доцільності. Конференц-зала була надзвичайно розкішна й нагадувала швидше якусь із демонстраційних зал Голлівуда, аніж студентську аудиторію. Стільці, обтягнуті м’яким пластиком, стояли так, щоб із кожного місця екран було видно без перешкод. Коли Філіпс увійшов, аудиторія вже була повна.

Він поставив касету до проектора і підвівся на підвищення. Студенти швидко вгамувалися на своїх місцях і приготувалися уважно слухати. Філіпс пригасив світло і з клацанням заслав перший слайд.

Лекція була відлагоджена. Філіпс уже багато разів читав її. Починалася вона з розповіді про те, як у містера Годфрі Хорнсфілда, англійця, з’явилася думка робити пошарові рентгенівські знімки. Потім ішов хронологічний виклад розвитку ідеї. Філіпс особливо підкреслив, що, хоча й використовується рентгенівська трубка, отримуване кінець кінцем зображення є математичною реконструкцією інформації, проаналізованої комп’ютером. Якщо студенти зрозуміють цей основоположний принцип, вважав він, основну мету лекції буде досягнуто.

Мартін говорив і водночас віддавався мріям. Він так добре знав матеріал, що міг собі це дозволити. Його захват перед тими, хто розробив томографію, не заважав йому заздрити й навіть ревнувати до них. Але він розумів, що коли його дослідження принесуть бажані результати, на нього проллється сліпуче світло наукової рампи. Можливо, робота матиме ще революційніший вплив, на діагностичну радіологію. Вона, поза сумнівами, поставить його в ряд кандидатів на Нобелівську премію.

Якраз посеред речення про здатність сканера виявляти пухлину запрацював біпер Філіпса. Ввімкнувши світло, він вибачився й швидко підійшов до телефону. Філіпс знав — Гелен не стала б викликати, коли б справа не була невідкладна. Але оператор повідомив, що дзвонять з іншого відділення, і перш ніж він встиг заперечити, його з’єднали з доктором Дональдом Тревісом.

— Дональде, — сказав Мартін, прикриваючи трубку долонею, — мені лишалося прочитати ще пів-лекції. Можна зателефонувати тобі потім?

— Чорт забирай, ні! — заволав Тревіс. — Я вбив майже весь ранок, розшукуючи твою міфічну хвору, яку перевезли до нас посеред ночі.

— І тобі вдалося розшукати Лін Ен Лукас?

— Ні. Насправді не було жодного чортового переведення хворих з медцентру протягом останнього тижня.

— Дивно. Мені виразно назвали Нью-Йоркський медичний центр. Слухай, я поговорю з відділом надходження хворих, але, прошу, перевір іще раз. Це важливо.

Філіпс повісив трубку, але якийсь час ще стискав її. Контактувати з бюрократією було майже так само неприємно, як і мати справу з людьми на кшталт Маннергейма. Повертаючись на подіум, він намагався зосередитися, але думки розбігалися. Вперше за свою викладацьку практику він послався на вигадану невідкладну справу й перервав лекцію.

Коли він повернувся до себе, Гелен вибачилася за те, що потривожила його під час занять, але повідомила, що доктор Тревіс наполягав на цьому. Філіпс сказав, що все гаразд, і вона пройшла за ним до кабінету, переказуючи останні новини. Двічі дзвонив директор лікарні, Стенлі Дрейк, і просив, щоб Філіпс зателефонував при найпершій нагоді. З Х’юстона дзвонив доктор Роберт Максніл, питаючи згоди доктора Філіпса головувати на секції нейрорадіології щорічного з’їзду радіологів у Новому Орлеані. Просив відповісти протягом тижня. Гелен готувалася зачитати наступну інформацію, та Філіпс різко підняв руку.

— На тепер досить! — сказав він.

— Але є ще.

— Знаю. Завше є щось іще.

Гелен здивувалася.

— Ви зателефонуєте містеру Дрейку?

— Ні. Ви зателефонуєте йому й скажете, що я надто зайнятий сьогодні і поговорю з ним завтра.

Гелен була достатньо чуйною, щоб знати, коли треба лишити шефа наодинці.

Стоячи на порозі власного кабінету, Філіпс оглянув кімнату. Гори рентгенограм черепа, що створювали безладдя, зникли. Їхнє місце зайняли ранкові ангіограми. Принаймні старший технік Кеннет Робінс виконував свої обов’язки.

Філіпс завше заспокоювався, працюючи. Тому він сів, узяв мікрофон і почав диктувати. Взявши останню ангіограму, зрозумів, що хтось увійшов до кабінету й стоїть позаду. Він сподівався на Деніс, і тому здивувався, підвівши голову й побачивши осміхнене обличчя Стенлі Дрейка, директора лікарні.

На думку Філіпса, зовнішність Дрейка відповідала еталону причесаного, відпрасованого дипломата. Він завжди був дуже елегантний у своєму темно-синьому в найтоншу смужку костюмі-трійці із золотим годинниковим ланцюжком. Його зашпилена шовкова краватка стирчала бездоганно горизонтально під коміром білої накрохмаленої сорочки. Він єдиний серед знайомих Філіпса ще носив великі французькі запонки. І в нього якось завжди виходило бути засмаглим, НАВІТЬ серед нью-йоркського дощового квітня.

Філіпс повернувся до ангіограми й продовжував диктувати: «Висновок. Хворий має велику ваду області лівих базальних ядер, що постачається лівою середньою і лівою задньою хороїдальними артеріями. Абзац. Кінець запису. Дякую».

Опустивши мікрофон, Філіпс повернувся обличчям до директора. Його дратувало, що в лікарні так мало рахуються з правом співробітників на усамітнення, що директор, не замислюючись, прийшов просто до нього кабінет.

— Докторе Філіпс, я радий, що застав вас, — сказав Дрейк, усміхаючись. — Як ваша дружина?

Філіпс якусь мить дивився на нього, не знаючи, чи то сміятися, чи то розсердитися. Нарешті промовив рівним голосом:

— Я вже чотири роки розлучений.

Це була найнейтральніша відповідь, на яку він спромігся.

Дрейк проковтнув слину. Посмішка на мить відбила його невпевненість. Він змінив тему й заговорив про те, яке задоволене було правління директорів лікарні спокійною й добре організованою роботою відділення нейрорадіології відтоді, як там почав працювати Філіпс. Потім запала пауза. Філіпс чекав. Він знав, нащо Дрейк прийшов до нього, і не збирався полегшувати йому завдання.

— Ну, — почав керівник закладу більш серйозним тоном. Губи його стислися. — Я прийшов поговорити з приводу неприємного інциденту з Маріно.

— А в чому річ?

— У тім, що до тіла бідної дівчини поставилися без пошани і піддали рентгенівському дослідженню без дозволу на розтин.

— І видалили мозок, — додав Філіпс. — Рентгенологічне дослідження і видалення мозку — речі різного порядку!

— Певна річ. Послухайте, чи брали ви участь у видаленні мозку, чи ні, в цю хвилину значення не має. Річ у тім…

— Одну хвилину! — Філіпс випростався в кріслі. — Хочу, щоб усе тут було ясно. Я справді знімав її, це правда. Але я не видаляв мозку.

— Докторе Філіпс! Мене не обходить, хто видали? мозок. Мене тривожить те, що мозок був видалений. І в цьому світлі на мені лежить відповідальність захистити лікарню та її персонал від непотрібної реклами й матеріальних збитків.

— Ну, а мене цікавить, хто вийняв мозок, особливо якщо хтось думає, що це, можливо, зробив я.

— Докторе Філіпс, нема потреби панікувати. Лікарня вже зв’язалася з похоронним бюро. Родина не дізнається про цей сумний епізод. Але я маю нагадати вам, що ваше становище в даному випадку надто двозначне, і хочу просити вас забути про цей випадок. Це ж так просто.

— Це Маннергейм утягнув вас у розслідування? — спитав Філіпс, відчуваючи, що його самовладання ось-ось урветься.

— Докторе Філіпс, прошу вас зрозуміти моє становище, — сказав Дрейк. — Я на вашому боці. Я намагаюся загасити вогник, перш ніж він розгориться і накоїть лиха. Це буде на користь усім. Я лише прошу вас бути розважливим.

— Дякую, — промовив Філіпс, підводячись. — Дякую, що зайшли. Я зворушений вашими словами й добре їх обдумаю. — Філіпс виштовхав Дрейка з кабінету, тоді причинив двері, сів.

Знов прокручуючи в пам’яті розмову, він збагнув, що йому важко повірити в те, що вона відбулася. Крізь причинені двері він чув, як Дрейк розмовляє з Гелен — значить, це був не сон. І більш ніж будь-що до цього розмова сповнила його рішучістю звільнитися від відомчої мишачої метушні. Ясніше, ніж будь-коли до цього, він усвідомлював, що повинен досягти успіху в своїх дослідженнях.

З іще більшим піднесенням Філіпс узяв загальний список рентгенограм черепа, зроблених за останні десять років. Звіряючи номер на аркуші паперу зі стосом плівок, він швидко встановив порядок, у якому вони складені. Узявши перший конверт, він викреслив ім’я в списку, а потім дістав плівку. Вибрав дві тотожні бічні проекції, а решту повернув до конверта. Ввів у комп’ютер необхідну інформацію і поставив знімок у лазерний сканер. Другий помістив на негатоскопі. Аналіз знімків, що був у конверті, помістив поруч з друкуючим пристроєм. Як більшість розважливих людей, Філіпс любив фіксувати хід своїх думок на папері. Він написав прізвища Маріно, Лукас, Коллінз і Маккарті, коли задзвонив телефон. Це була Деніс. Вона повідомила, що перший хворий для ангіографії готовий. Філіпс на хвильку замислився, а потім сказав, що його присутність зайва, і запропонував проводити дослідження самостійно, аж поки виникнуть якісь труднощі. Як він і очікував, вона зраділа цьому вотумові довіри.

Повернувшись до списку, Філіпс викреслив прізвище Коллінз. Поруч з «Маріно» написав: «Трупарня. Поговорити з Вернером». Філіпс був майже певний того, що трупар знав, що сталося з мозком Лізи Маріно. Поруч з «Маккарті» Філіпс написав: «Лабораторія нейрохірургії». Лишалася тільки Лукас. Після розмови з Тревісом він був певен, що в Нью-Йоркському медцентрі її немає, якщо не припускати, що вона надійшла туди під вигаданим ім’ям. Але навряд чи в цьому був хоч якийсь сенс. Тому він написав навпроти її прізвища: «Сестра нічної зміни. Неврологія. Корпус «Захід».

Потім він зняв трубку і знову зателефонував до приймального відділення.: Йому відповіли тільки після тридцять шостого сигналу. І знову того, хто був потрібний Філіпсові, не виявилося на місці. Філіпс назвався і попросив, щоб йому потелефонували.

До цього часу комп’ютер вже скінчив роботу. Філіпс перечитав висновок, з хвилюванням порівнюючи йото з уже наявним аналізом та знімком. Комп’ютер роздивився не тільки все, про що згадувалося в старому документі, але навіть виявив незначне потовщення кісткової тканини і знижену прозорість лобових пазух, про які нічого не говорилося в початковому описі. Роздивляючись знімок, Філіпс мусив погодитися з комп’ютером. Це було дивовижно.

Він проробив те ж саме з наступним знімком, коли в двері зазирнула Гелен і тоном вибачення сказала, що з ним негайно хоче говорити «великий бос».

Кабінет доктора Геролда Голдблатта знаходився в далекому кінці їхнього відділення, в тому крилі будинку, що виступало подібно До прямокутної пухлини в головне внутрішнє подвір’я. Килими на підлозі й стіни, обшиті панелями, відразу говорили відвідувачеві, що він потрапив до удільного володіння. Приходячи сюди, Філіпс відразу згадував одну з адвокатських контор у центрі міста, на чиєму фірмовому бланку було стільки ж прізвищ, скільки на сторінці телефонної книги.

Він постукався у важкі дерев’яні двері. Голдблатт сидів за масивним столом червоного дерева. Вікна були в трьох стінах, і стіл було звернено до дверей. Подібність із Овальним кабінетом не була випадковою. Голдблатт шанував регалії влади, і після довгих років життя, протягом яких він сповідував принципи Макіавеллі, добився міжнародного визнання як радіолог. Свого часу він був гарним нейрорадіологом, тепер він став символом, бо його професійні знання були застарілі й тому обмежені. Хоча про себе Мартін посміювався над тим, як Голдблатт сприймав нововведення на кшталт сканування, однак захоплювався ним. Старий був однією з основних сил, що піднесли радіологію до її теперішнього престижного статусу.

Голдблатт підвівся, щоб потиснути Філіпсові руку, й запросив його сісти на стілець навпроти свого крісла. Голдблатт був бадьорий шістдесятичотирьохрічний мужчина. Він досі одягався по моді 1939 року, коли скінчив Гарвард. На ньому була спортивна трійка з лантухуватими штанями, холоші яких закінчувалися манжетами й дюймів на два не доходили до кісточок. Він носив вузенький бантик, зав’язаний від руки й тому завше перекручений та асиметричний. Його майже зовсім сиве волосся було підстрижене якимось своєрідним йоржиком і почасти закривало вуха. Він втупив у Мартіна погляд поверх окулярів у металевій оправі, що їх міг носити Бенджамін Франклін.

— Докторе Філіпс, — почав Голдблатт, сівши. Він поклав руки на стіл, сильно стиснувши одну руку другою. — Якщо сюди до відділення посеред ночі привозять труп, що не встиг охолонути, я не можу назвати такий вчинок нормою.

Фдліпс погодився, що така поведінка видимо суперечила здоровому глуздові і, як пояснення, аж ніяк не виправдання, оповів Голдблаттові спершу про програму аналізу рентгенограм, яку вони розробили разом з Вільямом Майклзом, а потім про патологічне ущільнення тканин, яке комп’ютер розгледів на знімкові Лізи Маріно. Сказав, що йому потрібні були додаткові рентгенограми для опису патології. Пояснив, що вважає обов’язком глибше вивчити зроблене відкриття, через те, що його можна буде використати для розробки нової концепції комп’ютера-аналізатора рентгенівських даних.

Коли Філіпс скінчив, Голдблатт милостиво посміхнувся і закивав головою.

— Слухаючи вас, Мартіне, я починаю замислюватися, чи добре ви уявляєте собі, що робите.

— Гадаю, що так, — Голдблаттові слова здивували Мартіна і йому важко було не образитися.

— Я маю на увазі не технічний бік вашого починання, а наслідки, що їх може мати ваша робота. Чесно кажучи, я не думаю, що наше відділення підтримає роботу, яка має на меті ще більше, ніж це вже має місце, віддалити хворого від лікаря. Ви пропонуєте систему, за якої машина замінить рентгенолога.

Мартін був приголомшений. Він не чекав, що Голдблатт звинуватить його в єресі. Цього він міг сподіватися тільки від деяких, на жаль, численних, обмежених колег-радіологів.

— У вас блискучі перспективи, — провадив Голдблатт, — і я хотів би допомогти вам реалізувати їх. Моїм обов’язком є також захищати честь нашого відділення тут, у медцентрі. Відчуваю, що вам слід змінити напрям своєї наукової діяльності в бік більш прийнятливої тематики. В кожному разі — вам не дозволяється більше піддавати рентгенівському дослідженню трупи без особливого на це дозволу. Про це навіть не варто говорити.

Філіпс раптом зрозумів усе. Маннергейм притис Голдблатта. Іншого пояснення не було. Але Маннергейм — примадонна, що не любить ділити слави з будь-ким. Чому ж зараз він працює разом з Голдблаттом і, можливо, Дрейком? Це не мало сенсу.

— І останнє, — сказав Голдблатт, складаючи пальці пірамідкою. — Мою увагу звернули на те, що у вас налагодився певний зв’язок з одним із асистентів. Не думаю, що наше відділення схвалить таке братання.

Філіпс різко підвівся. Очі його звузилися і м’язи обличчя напружились.

— Допоки моя робота не терпить від цього, — промовив він повільно, — моє особисте життя аж ніяк не обходить відділення.

Він повернувся і вийшов з кабінету, Голдблатт говорив щось навздогін про обличчя їхнього відділення, та Філіпс не спинився.

Він пройшов повз Гелен, не поглянувши на неї, хоча вона підвелася, тримаючи блокнот, де нотувала все необхідне. Грюкнув дверима, сів перед альтернатором і взяв мікрофон. Краще було певний час попрацювати, ніж відразу аналізу — вати власні почуття. Задзвонив телефон, та він не відповів. Гелен зняла трубку в себе, й задзеленчав дзвінок. Філіпс підійшов до дверей і жестом спитав, хто це. Вона відповіла, що доктор Тревіс.

Тревіс повідомив Мартінові, що в Нью-Йоркському медичному центрі Лін Ен Лукас беззаперечно не було. Він обшукав усю лікарню, простежив усі можливі канали, за якими могло б іти переведення. Потім поцікавився у Філіпса, що він дізнався в приймальному відділенні.

— Небагато, — відповів Філіпс, запинаючись. Йому незручно було зазнатися, що після того як він завдав Тревісу стільки клопоту, сам він так ще ні про що й не дізнався. Повісивши трубку, він відразу ж набрав номер приймального відділення. Наполегливість його було винагороджено, і нарешті він дістав змогу поговорити з жінкою, відповідальною за виписування й переведення хворих. Він спитав, як може хворий залишити лікарню посеред ночі.

— Хворі — не в’язні, — донеслося з приймального відділення. — Хворий надійшов до нас із невідкладної?

— Так, — сказав Філіпс.

— Ну, тоді це звичайна справа, — пояснила жінка. — Часто ті, хто надходять з невідкладної, переводяться кудись, після того як їхній стан стабілізується, якщо їхній родинний лікар не має права дивитися за ними тут.

Філіпс пробуркотів, що розуміє, і попросив повідомити йому подробиці стосовно Лін Ен Лукас. Дані з комп’ютера приймального відділення можна було одержати, тільки набравши номер історії хвороби або дату народження, і. тому; жінка відповіла, що їй доведеться дізнатися номер у відділенні невідкладної допомоги, перш ніж вона отримає будь-яку інформацію. Вона зателефонує; йому, як тільки зможе.

Мартін знову спробував диктувати, але зосередитися було важко. Просто перед його носом висіли лікарняні картки Коллінз і Маккарті. Він згадав зауваження Деніс з приводу пап-мазків. Його знання в галузі гінекології взагалі й пап-мазків зокрема були мізерні. Одягнувши довгий білий халат і взявши картку Кетрін Коллінз, Філіпс вийшов з кабінету. Проходячи повз Гелен, він сказав, що скоро повернеться, і звелів розшукувати його по системі внутрішнього сповіщення тільки в разі крайньої необхідності.

Спершу він рушив у бібліотеку. Зрозумівши з одягу хворих, які вже могли виходити на прогулянку, що надворі негода, Філіпс вирішив скористатися тунелем. Він повернув у праве відгалуження, яким ходив додому, і так дістався до нового будинку медичного факультету. Воно було розташоване просто над маршем сходів, що вів до старого корпусу, покинутого два роки тому, коли новий став до ладу.

Передбачалося, що старий будинок модернізують, щоб забезпечити розрослі клінічні відділення на кшталт радіологічного, так гостро необхідною їм площею. Але через величезні перевидатки на час завершення нового корпусу всі гроші вже було витрачено. Минуло два роки, а в новому будинкові все ще були дільниці, що потребували додаткового фінансування. Тому проект переобладнання старого приміщення відклали на невизначений час, і клінічним відділенням доводилося чекати.

Нова будівля разюче різнилася від тієї, де минули Філіпсові студентські роки. Особливо бібліотека. Про гроші не думали, що, безумовно, й було головною причиною, через яку старий корпус досі стояв майже цілковитою пусткою. Вестибюль був просторий, підлогу вкривали килими, а вгору вели двоє різьблених сходів, прикрашених дзеркалами.

Бібліотечний каталог розмістився під дашком балкона, що утворював мезонін. Філіпс розшукав шифр стандартного підручника з гінекології. Хоча йому хотілося прочитати тільки про пап-мазки, або мазки Папаніколау[6], його не цікавив вичерпний посібник з цитології. Він знав ефективність цього аналізу; для раннього розпізнавання раку він був, очевидно, найлегший і найнадійніший. Студентом він сам брав його, і тому знав, як легко все робилося: шпателем з шийки матки знімався шар епітелію, який потім переносився на предметне скло. Чого він не пам’ятав, так це як класифікувати результати і що робити, коли з лабораторії надійде відповідь «атиповий».

На нещастя, підручник не надто допоміг. В ньому повідомлялося лише, що коли стан матки викликає підозру, слід брати пробу Шіллера. Вона полягала в тому, що шийку матки змащують розчином Люголя, і при цьому уражені раком ділянки не забарвлюються йодом. Або ж слід робити біопсію чи кольпоскопію. Що таке кольпоскопія, Філіпс не мав гадки, і тому довелося звернутися до покажчика спеціальних термінів. Виявилося, що це дослідження, при якому для огляду шийки матки використовується інструмент на кшталт мікроскопа.

З того, що дізнався Філіпс, найдужче його здивував факт, що від десяти до п’ятнадцяти відсотків первинних випадків раку матки припадало на жінок двадцяти — двадцяти дев’яти років. У нього було хибне уявлення, що потерпають від цього жінки значно старші. Важко було відшукати більш переконливий аргумент на користь обов’язкового щорічного гінекологічного обстеження.

Мартін повернув книжку і рушив до університетської гінекологічної клініки. Він пам’ятав, що це відділення було зачинене для студентів-медиків. Це викликало в них реакцію голодних звірів на м’ясо, бо лежали там, як правило, гарненькі подружки з коледжу. Студентам давали обстежувати старих жінок, що вже кілька разів народжували і регулярно послуговувалися клінікою. А за контрастом усі товаришки по навчанню виглядали так, наче зійшли з розвороту «Плейбоя».

Філіпс відчув себе не в своїй тарілці, підійшовши до реєстраторки. Коли він спинився перед нею, жінка часто закліпала і глибоко зітхнула, щоб надати грудям округлості. Мартін втупився в неї, бо щось у її обличчі здавалося йому вельми незвичним. Відвів погляд, коли збагнув, що просто її очі посаджено надто близько одне до одного.

— Я доктор Мартін Філіпс.

— Привіт. Я Елен Коуген.

Мимоволі Мартін знову поглянув на очі Елен Коуген.

— Я хотів би поговорити з черговим лікарем.

Елен Коуген знову часто закліпала віями.

— Доктор Гарпер зараз оглядає хвору, але швидко звільниться.

В кожному іншому відділенні Філіпс, напевно, пройшов би просто до кабінету лікаря. Але тут він відчув таку ж ніяковість, як і дванадцятирічним хлопчиком, чекаючи на матір у жіночій перукарні. Півдюжини жінок, що сиділи в очікуванні своєї черги, втупилися в нього. Як тільки їхні погляди стрічалися, вони знову опускали очі на сторінки журналів.

Мартін примостився на стільці поруч зі столом реєстраторки, Елен Коуген нишком підсунула до краю столу роман у м’якій обгортці і дозволила книжці впасти в одну із шухлядок. Коли Філіпс подивився на неї, вона усміхнулася.

Філіпсові думки повернулися до розмови з Голдблаттом. Шефове нахабство було неймовірне! Дозволити собі думати, що він має право давати Філіпсові вказівки з приводу його особистого життя чи навіть напряму наукового пошуку! Можливо, якби відділення забезпечувало його коштами на експеримент, це ще б мало підстави. Але ж не дали ні шеляга! Внеском відділення радіології був тільки час, який Філіпс віддавав дослідженням. Кошти ж, і чималі, необхідні для придбання апаратури й оплати праці програмістів, надходили через відділення розробки обчислювальних машин, яким керував Майклз.

Раптом Мартін збагнув, що до столу реєстраторки підійшла хвора й питає, що означає: «нетиповий пап-мазок». Здавалося, вона говорить через силу і від слабкості спирається на стіл реєстраторки.

— Про це, дорогесенька, — сказала Елен Коуген, — ви мусите розпитати міс Блекмен. — Реєстраторка миттєво відчула зацікавлення Філіпса. — Я не лікар, — вона засміялася, розраховуючи переважно на нього. — Сідайте. Міс Блекмен скоро вийде. — Після всього, що вона стерпіла цього дня, Крістін Ліндквіст не мала більше сил тамувати розчарування.

— Мені пообіцяли, що мене приймуть відразу ж, — сказала вона реєстраторці, додавши, що в неї болить і паморочиться голова, вранці було щось дивне із зором, і вона справді не може сидіти й чекати, як напередодні. — Будь ласка, відразу ж скажіть міс Блекмен, що я тут. Вона дзвонила й казала, що мене не затримають.

Крістін повернулася і пішла до стільця, що стояв навпроти Філіпса. Рухалася вона повільно, наче боячись втратити рівновагу.

Коли Елен Коуген зустрілася поглядом з Філіпсом, вона зробила великі очі, говорячи, що дівчина безпричинно вимоглива, та все ж підвелася й пішла шукати сестру. Мартін повернув голову, щоб подивитися на Крістін. Його мозок гарячково шукав зв’язку між нетиповими пап-мазками і нечіткими неврологічними симптомами. Крістін заплющила очі, і Філіпс міг роздивлятися дівчину, не бентежачи її. Він подумав, що їй близько двадцяти. Філіпс розгорнув історію хвороби Кетрін Коллінз і похапцем гортав сторінки, аж поки не дійшов до першого запису невропатолога. Головний біль, запаморочення, скарги на зір — ось із чим вона прийшла до лікаря.

Він знову поглянув на Крістін Ліндквіст. Невже ця жінка, що сидить навпроти нього, дасть таку ж радіологічну картину? Філіпсові це здалося можливим. Після всіх труднощів, що він з ними зустрівся, намагаючись зробити додаткові знімки інших хворих, думка про те, що він виявив свіжий випадок, надзвичайно приваблювала. Він міг отримати надійні рентгенограми, починаючи з дня, коли виявилися перші симптоми хвороби.

Набравши сміливості, він підійшов до Крістін і торкнув дівчину за плече. Від несподіванки та здригнулася, змахнувши з обличчя пасмо світлого волосся. Зляканий вираз додав їй особливої беззахисності, і Мартін раптом збагнув, яка дівчина гарна.

Ретельно вибираючи слова, Мартін відрекомендувався. Сказав, що він з відділення радіології і що почув, як вона розповідала реєстраторці про свої, відчуття. Сказав, що бачив рентгенограми чотирьох дівчат зі схожими симптомами і вважає, що їй, можливо, варто було б зробити рентгенограму черепа. Він; особливо підкреслив, що це робиться суто з міркувань перестороги і що їй не слід тривожитися.

Для Крістін лікарня була повна несподіванок. Коли вона прийшла вперше — напередодні — її змусили чекати кілька годин. Сьогодні ж вона зустріла^ лікаря, який, очевидно, піклувався про хворих.

— Недуже мені подобається лікарня, — промовила вона. Хотіла додати «і лікарі», але подумала, що це буде надто нечемно.

— Чесно кажучи, я ставлюсь до неї так само, — відповів Філіпс. Він посміхнувся. Ця приваблива молода жінка відразу ж йому сподобалася, і він захотів захистити її. — Але рентген не забере багато часу.

— Я все ще почуваюся недобре, і, гадаю, мені краще якнайшвидше повернутися додому.

— Знімок не забере багато часу, — сказав Філіпс. — Обіцяю вам. Лише один. Я сам відведу вас.

Крістін вагалась. З одного боку, вона відчувала, відразу до лікарні. З другого — все ж почувалася негаразд, і турбота Філіпса справила на неї враження.

— Ну як? — наполягав він.

— Гаразд, — нарешті погодилась Крістін.

— Чудово. Як довго ви пробудете тут?

— Не знаю. Сказали — недовго.

— Прекрасно. Не йдіть без мене, — попрохав Мартін.

За кілька хвилин Крістін викликали. Майже одночасно прочинились інші двері і з’явився доктор Гарпер.

Філіпс упізнав Гарпера. Він іноді зустрічав його в лікарні й біля неї. Він ні за що не звернув би на нього уваги, але цієї сяючої лисини важко було не помітити. Філіпс підвівся й відрекомендувався. Запала незручна пауза. Як звичайний лікар, Гарпер не мав власного кабінету, а оскільки обидва приміщення було зайнято, розмовляти їм було ніде. Вони вийшли до вузенького коридорчика.

— Чим можу прислужитися? — спитав Гарпер з певною підозрілістю.

У візиті помічника завідувача нейрорадіологією до гінекології було щось дивне, оскільки їхні інтереси й специфіка були на протилежних краях медичного спектра.

Філіпс почав розпитувати здалека, поцікавившись, як укомплектовано їхнє відділення, чи довго Гарпер працює в лікарні і чи подобається йому його фах. Гарпер відповідав стисло, і його маленькі оченята сердито бігали по Філіпсовому обличчі, коли він пояснював, що при університетській клініці постійно працюють двомісячні курси підвищення кваліфікації лікарів. Він додав, що випускників курсів, як правило, запрошували в штат, якщо вони складали відповідний іспит.

— Послухайте, — сказав Гарпер, помовчавши, — мені треба подивитися купу хворих.

Мартін зрозумів, що замість того, щоб зняти напруження, його питання змусили людину ніяковіти ще дужче.

— Лише одне питання, — сказав Філіпс. — Що звичайно робиться, коли пап-мазки атипові?

— Коли як, — обережно промовив Гарпер. — Є дві категорії атипових мазків. Одні атипові, але не свідчать про наявність пухлини, на той час як інші — і атипові, і з кепським прогнозом.

— До якої категорії вони б не належали, чи не слід щось робити? Я хотів сказати, що коли вони ненормальні, за хворою має вестися спостереження. Чи не так?

— Та-а-а-к, — протягнув Гарпер ухильно. — Чому ви ставите мені ці питання? — Він ясно усвідомлював, що його заганяють у глухий кут.

— Просто цікаво, — сказав Мартін. Він підняв історію хвороби Коллінз. — Мені зустрілося декілька хворих з вашої клініки з атиповими пап-мазками. Але, читаючи записи гінекологів, я не бачу згадок про Шіллерові проби, про необхідність біопсії чи кольпоскопії… тільки про повторні мазки. Чи не дивно? — Філіпс не зводив з Гарпера очей, відчуваючи, що тому не по собі. — Слухайте, я прийшов не для того, щоб звинувачувати. Мені просто цікаво.

— Не можу нічого сказати, не прочитавши історії, — сказав Гарпер.

Він сподівався цією фразою скінчити розмову.

Філіпс простягнув Гарперові історію хвороби і дивився, як лікар розгортає її. Коли Гарпер прочитав ім’я Кетрін Коллінз, обличчя його напружилося. Мартін з цікавістю стежив, як він рвучко гортав сторінки, надто швидко, щоб зрозуміти прочитане. Дійшовши до кінця, він підвів очі й повернув історію.

— Не знаю, що сказати.

— Але ж так це роблять, чи не правда? — спитав Мартін.

— Сформулюємо таким чином: я зробив би інакше. Але мені вже час вертатися до хворих. Пробачте. — Він протиснувся повз Філіпса. Тому довелося притиснутися до стіни, щоб дати дорогу.

Здивований тим, що розмова урвалася настільки раптово, Мартін проводив очима лікаря, аж поки той зник поквапливо в одному з кабінетів. Філіпс зовсім не мав на думці, що його питання звучатимуть як особисті, і зараз він розмірковував, чи не прозвучали вони більшим звинуваченням, ніж він того хотів. Але те, що відповідь лікаря, коли він розгорнув історію Кетрін Коллінз, була дивна, сумнівів не викликало.

Зрозумівши, що дальша розмова з Гарпером не матиме сенсу, Мартін повернувся до столу реєстраторки й поцікавився Крістін Ліндквіст. Спершу Елен Коуген поводилася так, наче не чула питання. Коли ж Філіпс повторив його, вона кинула, що міс Ліндквіст у сестри й зараз вийде. Крістін відразу не сподобалася реєстраторці, Філіпс, який нічого не відав про ревниве ставлення Елен Коуген до всіх гарненьких жінок, страшенно зніяковів від того, що побачив в університетській гінекологічній клініці.

За Кілька хвилин з; кабінету, підтримувана сестрою» вийшла Крістін. Мартін бачив сестру раніше, певно, в кафетерії. Пам’ятав її густе чорне волосся, стягнуте в тугий жмуток.

Він підвівся, коли жінки наблизилися до столу, і чув, як сестра звеліла реєстраторці призначити Крістін візит за чотири дні. Крістін була дуже бліда.

— Міс Ліндквіст, — покликав Мартін. — Уже все?

— Сподіваюся, — відповіла Крістін.

— Як щодо рентгену? — спитав Філіпс. — Сила є?

— Сподіваюся, — повторила Крістін.

Раптом чорноволоса сестра знову підійшла до столу:

— Якщо ви не маєте нічого проти, скажіть, про який рентген ви говорите?

— Про бічну проекцію черепа, — відповів Мартін.

— Розумію, — промовила сестра. — Я спитала, бо в Крістін відхилення від норми в пап-пробі, й ми не хотіли б, щоб їй знімали черевну чи тазову область, аж поки аналіз буде задовільний.

— Не хвилюйтеся, — відповів Філіпс, — наше відділення цікавить лише голова. — Йому ніколи не доводилося чути про несприятливий зв’язок між пап-мазками та діагностичним рентгенівським дослідженням, але звучало це переконливо.

Сестра кивнула й пішла. Елен Коуген тицьнула в простягнуту руку Крістін номерок, перш ніж повернутися і зробити вигляд, наче заглибилася в друкування. «Каліфорнійська шльондра» — ледве чутно прошепотіла вона.

Мартін вивів Крістін з метушні клініки, й через службовий вхід вони потрапили до самої лікарні. Коли протипожежні двері лишилися позаду, те, що відкрилося очам дівчини, сподобалося їй. Контраст із клінікою здивував Крістін.

— Я думала, вся лікарня — стара руїна, — промовила Крістін.

— Не зовсім, — в пам’яті промайнула картина трупарні, яка містилася в підвалі, і відразу ж злилася з тим, що хвилину тому він бачив у гінекології. — Крістін, скажіть мені, як хвора, що ви думаєте про університетську клініку?

— Важко відповісти, — сказала Крістін. — Я так ненавиджу візити до гінеколога, що, боюся, не зможу бути об’єктивною.

— Ну, а якщо порівняти з попередніми відвідинами?

— Ну, страшно від того, що перестаєш відчувати себе людиною. Принаймні так було вчора, коли мене оглядав лікар. Але сьогодні приймала сестра, й було краще. Але, крім того, сьогодні мені не довелося чекати, як учора. І сьогодні тільки перевірили зір і взяли ще раз кров. І, слава богу, більше ніякого огляду.

Вони підійшли до ліфтів, і Філіпс натиснув кнопку.

— Міс Блекмен ще й знайшла час пояснити мені, що з моїм пап-мазком. Очевидно, він не поганий. Сказала, другого типу, він часто зустрічається й приходить до норми без лікування. Пояснила, що, можливо, це внаслідок ерозії шийки матки. Рекомендувала спринцюватися й уникати сексу.

Відвертість Крістін на мить збентежила Мартіна. Як і більшість лікарів, він не усвідомлював, що його фах медика додавав людям сміливості і вони відкривали всі свої таємниці.

Прийшовши до рентгенологічного відділення, Філіпс розшукав Кеннета Робінса й передав Крістін йому в руки, попросивши зробити один-єдиний потрібний йому бічний знімок черепа. Оскільки вже перейшло на п’яту, в відділенні був відносний спокій і один з кабінетів виявився вільний. Робінс зробив знімок і сховався в темній кімнаті, встановлюючи г плівку в проявлювальний автомат. Крістін чекала, а Мартін спинився біля щілини, з якої мав з’явитися, знімок.

— Ти схожий на кота біля мишачої нірки, — сказала Деніс. Вона підійшла до Філіпса ззаду й захопила його зненацька.

— Я і почуваюся саме так. У гінекології я натрапив на хвору з симптомами; схожими на симптоми Маріно й інших, і, затамувавши подих, жду, щоб дізнатися, чи така ж у неї радіологічна картина. Як пройшла ангіограма?

— Дякую, дуже вдало. Спасибі, що даєш мені працювати самостійно.

— При чому тут я. Ти заробила це право.

Цієї миті з’явився краєчок знімка Крістін, потім ролики повільно виштовхали його і він упав до спеціальної ринвочки. Мартін схопив плівку і поставив у негатоскоп. Його палець рухався назад, і вперед в районі приблизно над вухом Крістін.

— Чорт, — проговорив Філіпс. — Чисто.

— Облиш! — запротестувала Деніс. — Не кажи мені, начебто ти справді хочеш, щоб у хворої виявилася патологія.

— Маєш рацію, — сказав Філіпс. — Нікому цього не бажаю. Мені просто потрібний випадок, який я міг би нормально зняти на плівку.

Робінс вийшов з темної кімнати.

— Ще треба знімати, докторе Філіпс?

Мартін закрутив головою, взяв плівку і пройшов до кімнати, де чекала Крістін.

— Добрі новини, — проголосив Мартін, розмахуючи знімком. — Рентген нормальний. — Після цього сказав Крістін, що, можливо, доведеться повторити знімок за тиждень, якщо симптоми не зникнуть. Він занотував її номер телефону і дав їй свій прямий на випадок, якщо в неї виникнуть питання.

Крістін подякувала й спробувала підвестися. Вона мусила відразу ж ухопитися за рентгенівський стіл, бо на неї навалилася хвиля запаморочення. Кімната, здавалося, стала обертатися за годинниковою стрілкою.

— Все гаразд? — спитав Мартін, не випускаючи її руки.

— Сподіваюся, — сказала Крістін, моргаючи. — Знову таке ж запаморочення. Але вже минулося. — Однак вона промовчала, що знову відчула знайомий огидний запах. Надто незвичайний був цей симптом, щоб про нього повідомляти. — Все буде гаразд. Гадаю, мені краще піти додому.

Філіпс запропонував викликати таксі, але дівчина наполягала на тому, що все вже минулося. Коли двері ліфта зачинялися, вона помахала рукою і навіть вимучила з себе посмішку.

— Добре придумав, як дізнатися телефонний номер молодої гарної жінки, — сказала Деніс, повертаючись до Філіпсового кабінету.

Побачивши, що Гелен вже пішла, Мартін відчув полегкість. Деніс пробігла поглядом кімнату і відкрила рота, не вірячи власним очам.

— Що за чортівня?

— Ні слова, — попрохав Філіпс, торуючи шлях через завали слайдів до власного столу. — Життя моє розвалюється, і жодні різкі слова не допоможуть. — Він узяв залишену Гелен записку. Як він і чекав, б ній повідомлялося, що дзвонили Голдблатт і; Дрейк. Поруч було написано: «Важливо!» Мартін хвилину уважно дивився на прізвища, а далі розтулив пальці, й два аркушики, роблячи плавні спіральні рухи, впали до великого кошика для паперів, що рекламував якусь фірму.

Потім він увімкнув комп’ютер і встановив знімок черепа Крістін.

— Ну! Як справи? — промовив Майклз, з’являючись у дверях. З безладдя в кімнаті він зрозумів, що мало що змінилося з часу його ранкового візиту.

— Залежить від того, що ти маєш на увазі, — відповів Філіпс. — Якщо програму, то скажу «чудово». Я пропустив лише кілька плівок, але поки що вона працює з точністю приблизно сто десять відсотків.

— Надзвичайно! — захопився Майклз і заплескав у долоні.

— Навіть більш ніж надзвичайно, — сказав Філіпс — Це фантастика! Але тільки з нею тут і не було неприємностей. Шкода, що не було більше часу з нею попрацювати. На жаль, я занехаяв свої справи. Але я збираюся затриматися сьогодні ввечері й пропустити якомога більше знімків, — Філіпс помітив, що Деніс повернулася й дивиться на нього. Він спробував прочитати її думки, але гучне цокотіння друкарської приставки, що вивергала висновок, відволікало його увагу.

Майклз підійшов до Філіпса, став за його спиною, щоб дивитися через плече. З точки зору Деніс, обоє нагадували гордих батьків.

— Вона зараз читає щойно зроблений знімок черепа молодої жінки, — пояснив Мартін. — Її звати Крістін Ліндквіст. Думав, що в неї виявиться та ж патологія, що й у інших хворих, про яких я тобі розповідав. Але помилився.

— Чому ти так зацікавився саме цією патологією? — спитав Майклз. — Я особисто був би за те, щоб ти витрачав час на саму програму. Для таких наукових забавок нагода ще прийде.

— Ти погано знаєш лікарів, — сказав Мартін. — Коли ми запропонуємо цей маленький комп’ютер медичному світові, який ні про що не підозрює, він зустріне наш вихід, як середньовічна католицька церква астрономію Коперника. Якби ми змогли продемонструвати щось нове в радіології, виявлене з допомогою цієї програми, тоді б вони погодилися прийняти її значно легше.

Коли друкувальний пристрій змовкнув, Філіпс відірвав висновок. Швидко пробігши очима аркуш, він зосередився на абзаці посередині.

— Не вірю! — Мартін схопив плівку і знову поставив її в негатоскоп. Затуляючи руками більшу частину знімка, Філіпс виокремив маленьку ділянку в потиличній області. — Ось воно! Мій боже! Я знав, що у хворої ті ж симптоми. Програма запам’ятала попередні випадки й спромоглася відшукати крихітний район з такою ж патологією.

— А за нашою оцінкою її ледве можна було розрізнити й на тих знімках, — сказала Деніс, дивлячись через Філіпсове плече. — В даному випадку вражено потиличну частину, а не тім’яну чи скроневу.

— Можливо, хвороба просто на більш ранній стадії, — припустив Філіпс.

— Яка хвороба? — зацікавився Майклз.

— Самі не певні, — сказав Мартін, — але в деяких хворих, у яких виявлено таку ж патологію щільності тканин, за припущенням — розсіяний склероз. Але це тільки міркування.

— Нічого не бачу, — зізнався Майклз. Він наблизив обличчя майже до самісінького рентгену, але марно.

— Річ у характері структури, — сказав Мартін. — Треба знати, як виглядає здорова тканина, щоб виявити відмінність. Повір мені, там є відхилення. Програма не вигадує. Завтра я запрошу хвору і зніму тільки цю ділянку. Можливо, тоді знімок буде чіткіший і ти зможеш щось розрізнити.

Майклз погодився, що не може фахово судити про патології. Мартін запросив його пообідати в кафетерії лікарні, але він відмовився, пославшись на брак часу. Вже в дверях він знову звернувся до Мартіна з проханням приділяти більше уваги прогонці старих плівок через комп’ютер. Сказав, що не виключені й нові радіологічні відкриття, зроблені програмою, і що коли Мартін займатиметься вивченням кожного з них, то ніколи не вдасться усунути дефектів самої програми. Помахавши на прощання рукою, Майклз вийшов.

— Йому не терпиться, чи не так?

— Можна зрозуміти, — відповів Мартін. — Сьогодні він розповідав, що для користування програмою вони розробили новий досконаліший процесор з потужнішою пам’яттю. Готовий він, певно, буде скоро. І тоді їх затримуватиму один я.

— Значить, сьогодні ввечері ти працюватимеш? — поцікавилася Деніс.

— Звичайно, — Мартін подивився на неї і вперше помітив, як вона втомилася. Минулої ночі вона майже не спала, а потім працювала весь день.

— Я сподівалася, що тобі захочеться повечеряти в мене вдома, а там ми змогли б скінчити те, що почали напередодні.

Вона свідомо будила в ньому чоловічий потяг, і Мартін здався після першого ж її наступу. Після дня розбитих надій і суцільного роздратування що могло бути кращё від близькості з Деніс? Та він знав, що мусить іще попрацювати, а Деніс важила для нього надто багато, щоб можна було поводитися з нею наче з медсестрами, які в роки ординатури допомагали йому скинути напруження.

— Треба трошки підігнати роботу, — промовив він нарешті. — Йди додому, не чекаючи мене. Я потелефоную і, може, прийду пізніше.

Але Деніс сказала, що почекає, поки він прогляне всі зроблені за день ангіограми й томограми, аналіз яких було надиктовано колегами-радіологами. Навіть коли його ім’я й не значилося на аналізі, Філіпс однаково перевіряв усе, що робилося в відділенні.

Було за чверть сьома, коли вони відсунули стільці й підвелися, щоб розім’ятися. Мартін повернувся, щоб поглянути на Деніс, але та сховала обличчя.

— В чому річ?

— Не хочу, щоб ти бачив мене такою страшною.

Недовірливо хитаючи головою, він дотягнувся до її підборіддя і спробував підняти голову, але вона скинула його руку. Протягом кількох секунд після того, як погаснув негатоскоп, вона дивовижно легко перетворилася з поглинутого наукою вченого на ніжну жінку. Мартір, бачив, що вона втомлена, але від цього його тягнуло до неї анітрохи не менше. Він спробував їй про це сказати, але вона не повірила. Поцілувала його, а потім повідомила, що йде додому, там вимокатиме у ванній, а його сподівається бачити пізніше. І випурхнула легко, наче пташка.

Мартіну треба було кілька хвилин, щоб зосередитися, — Деніс мала здатність влаштовувати в його голові коротке замикання. Він був закоханий і розумів це. Діставши номер телефону Крістін, набрав його, та ніхто не відповів. Тоді Мартін рушив до кафетерію, прихопивши течку з кореспонденцією, яку мав намір переглянути, поки обідатиме.

З останнім надиктованим аналізом та листом Мартін покінчив о дев’ятій п’ятнадцять. Протягом цього часу він устиг пропустити через безвідмовний комп’ютер двадцять п’ять старих плівок. Тим часом Ренді Джекобс снував між його кабінетом та архівом. Він відносив туди оброблені конверти, але, розшукавши ще кілька сотень нових із Філіпсового списку, лише збільшив кількість течок і ступінь безладу в кабінеті.

На столі стояв телефон, і Філіпс знову набрав номер Крістін. Вона зняла трубку після другого гудка.

— Мені трохи ніяково, — сказав Мартін, — але, розглядаючи ваш знімок уважніше, я дійшов висновку, що дуже маленька ділянка вимагає більш ретельного дослідження. Не заперечуєте, якщо я проситиму вас прийти завтра зранку?

— Тільки не зранку, — відповіла Крістін. — Я пропускала заняття два дні поспіль і більше не хочу.

Вони домовилися на пів на четверту. Мартін запевнив її, що чекати не доведеться. Їй треба було прийти просто до кабінету доктора Філіпса.

Поклавши трубку, Мартін відкинувся на спинку крісла й не опирався набіглим спогадам про всі труднощі минулого дня. Розмови з Маннергеймом та Дрейком викликали в нього обурення, але, принаймні, відповідали особистим якостям кожного. Інша річ — з Голдблаттом. Філіпс не чекав такого удару від людини, що була його керівником. Мартін був абсолютно певен, що лише завдяки Голдблаттові його призначили помічником завідувача нейрорадіології чотири роки тому. І через те все, що відбулося сьогодні, було позбавлене сенсу. Якщо поведінка Голдблатта визначалася негативним ставлення до роботи над комп’ютером, його й Майклза могли очікувати більші неприємності, аніж вони передбачали. Ця думка змусила Мартіна опуститися в крісло й взятися за пошуки складеного списку хворих з новою радіологічною ознакою. Підтвердження переваг сучасної діагностичної техніки набувало вирішального значення. Він знайшов список і вніс до нього ім’я Крістін Ліндквіст.

Але навіть припустивши, що Голдблатт проти нового комп’ютера, не можна було зрозуміти його поведінки. За цим мусила б стояти таємна домовленість з Маннергеймом та Дрейком, а для того, щоб Голдблатт став на бік Маннергейма, якщо таке припускати, мусило відбуватися щось надто екстраординарне. Дуже дивно.

Філіпс випростався і схопив список: Маріно, Лукас, Коллінз, Маккарті та Ліндквіст. Після Маккарті він написав «нейрохірургічна лабораторія». Що ж, коли Маннергейм ходить манівцями, він також на це здатен. Філіпс вийшов із присмерку свого кабінету в яскраво освітлений коридор., Біля кабінетів флюороскопії він побачив те, що шукав: візки, якими послуговувались прибиральники.

Працюючи звичайно до пізнього вечора, Мартін не раз мав змогу познайомитися з бригадою прибиральників. Кілька разів вони при ньому наводили порядок у його кабінеті і посміювалися, що він таємно живе під власним письмовим столом. Це була потішна група з двох чоловіків, віком від двадцяти до тридцяти, — одного білого й одного негра, та двох старших жінок — пуерториканки й ірландки. Філіпсові треба було поговорити з ірландкою. Вона працювала в центрі вже чотирнадцять років і була найстаршою в групі.

Філіпс розшукав їх у кабінеті флюороскопії. У них була перерва і вони пили каву.

— Послухайте, Дорогенька, — звернувся Мартін до жінки. «Дорогенька» було її прізвисько, дане їй, бо в такий спосіб вона зверталася до всіх інших. — Ви можете потрапити в дослідну лабораторію нейрохірургії?

— В цій лікарні Для мене відкрито всі двері, окрім тих, що на шафках із наркотиками, — гордо промовила Дорогенька.

— Чудово, — проговорив Мартін. — Хочу зробити вам пропозицію — від якої ви не відмовитесь. — І він попросив у неї на чверть години ключ, щоб узяти в лабораторії нейрохірургії матеріал, який він хоче просвітити рентгеном. А за це він безплатно зробить їй томографію!

Дорогенька цілу хвилину заходилася сміхом.

— Мені не дозволяється випускати ключа з рук, але, беручи до уваги, хто ви… Тільки поверніть, перш ніж ми підемо з радіології. У вас двадцять хвилин.

До Уотсонівського дослідного корпусу Філіпс дістався через тунель. Ліфт був знизу, в порожньому передпокої, і він відразу зайшов до кабіни й натиснув потрібну кнопку. Хоча Мартін був у самісінькому серці медичного центру з його інтенсивним життям, посеред велелюдного і дедалі більшого міста, він почувався відокремленим від усіх і самотнім. Дослідна робота велася з восьмої до п’ятої, і зараз будинок стояв порожній. Тільки повітря свистіло в шахті ліфта, коли кабіна стрімко йшла вгору.

Дверцята розсунулися, і він вийшов до тьмаво освітленого холу. Проминувши протипожежні двері, він опинився в коридорі, що тягнувся вздовж усього будинку. Для заощадження електроенергії вимкнули всі лампи. Дорогенька дала йому не якийсь один, а цілу в’язку латунних ключів, і вони подзенькували в тиші порожнього приміщення.

Двері до нейрохірургічної лабораторії були треті ліворуч, майже в кінці коридора, і, наближаючись до них, Мартін відчував, як напруження в ньому зростає. Двері були металеві, з прямокутником матового скла посередині. Кинувши погляд через плече, він устромив ключ у замок. Двері розчинилися. Філіпс квапливо увійшов і причинив їх. Спробував посміятися з того почуття страху, що охопило його, та стан від цього не покращав. Нервове напруження аж ніяк не відповідало тому, що він робив. І він подумав, що злодій з нього був би нікчемний.

Коли він натиснув на вимикач, той аж надто лунко клацнув. Яскраве флуоресцентне світло залило величезну лабораторію. Подвійний стіл-острів займав половину глибини кімнати. Там були мушлі, газові горілки й навислі над ними полиці з лабораторним посудом. У далекому кінці розташувалось відділення, де препарували тварин. Воно нагадувало сучасну операційну, зменшену на чверть. У ньому була безтіньова лампа, маленький операційний стіл і навіть апарат для анестезії. Лабораторію і операційне відділення не було відокремлено, тільки стіни в другому було вимощено кахлями. В цілому все це справляло враження й свідчило про Маннергеймове вміння добувати кошти на дослідницьку роботу.

Філіпс це мав гадки про те, де можуть зберігатися препарати мозку, але подумав, що їх має бути багато, і тому шукав лише у великих шафах. Нічого не знайшовши, він, однак, помітив ще одні двері в глибині кімнати, ближче до хірургічного відділення. Скло в дверях було прозоре, з упаяною металевою сіткою, і він припав до віконця, вдивляючись в темноту по той бік дверей. Відразу ж за дверима побачив ряд книжкових полиць із скляними банками. В деяких був мозок, занурений у рідину-консервант.

З кожною секундою страх дужчав. Коли він побачив препарати мозку, його єдиним бажанням стало знайти мозок Маккарті й піти. Він штовхнув двері й узявся квапливо читати наклейки. В ніс ударив різкий тваринний запах, і в темряві ліворуч він розрізнив обриси кліток. Але його цікавили банки. На кожній була наклейка з прізвищем, номером історії хвороби й датою. Здогадавшись, що дата сповіщала про день смерті хворого, Філіпс квапливо рушив уздовж довгого ряду банок. Оскільки світло проникало тільки крізь віконце в дверях, із кожним кроком йому доводилося все ближче нахилятися до банок. Посудину з прізвищем Маккарті він знайшов у найдальшому куті кімнати, поруч із запасним виходом.

Філіпс потягнувся за препаратом, але його спинив багаторазово відбитий стінами маленької кімнати крик, що від нього похолола кров. Почувся удар металу об метал. Філіпс рвучко повернувся, щоб захиститися, і ноги йому підігнулися. Він ударився плечем у стіну. Ще один крик струсонув повітря, але нападу вслід за ним не було. Замість цього Філіпс опинився лицем, до лиця з мавпою, замкненою в клітці. Тварина перебувала в старі крайньої люті. Очі горіли чорними жаринами. Губи, розтягнувшись, оголювали ряд зубів, два з яких тварина зламала, намагаючись перекусити сталеві дроти своєї в’язниці. Над тім’ям мавпи стирчали електроди, нагадуючи кольорове спагеті.

Філіпс збагнув, що бачить одну з тварин, яких Маннергейм та його хлопці перетворили на розлючені чудовиська. В медцентрі знали, що останнім часом Маннергейма цікавила точна локалізація керівних осередків реакції люті. Думка інших дослідників про те, що єдиного подібного осередку немає, ні на мить не спиняла Маннергейма.

Філіпсові очі звикли до слабкого освітлення, і тепер він розгледів багато кліток. У кожній з них сиділа мавпа з тим чи іншим пошкодженням черепа. У деяких всю потиличну частину було замінено плексигласовими півкулями, крізь які проходили сотні вживлених у мозок електродів. Деякі були спокійні, наче їм зробили лоботомію.

Філіпс відштовхнувся від стіни й випростався. Не зводячи очей з осатанілої тварини, яка не припиняла волати й трусити клітку, Філіпс підняв банку з препаратом мозку Маккарті. За банкою була серія зрізів, скріплених гумкою. Філіпс прихопив і їх. Він зробив крок у бік лабораторії, коли почув, що зовнішні двері відчинилися й зачинилися. Потім долинув пригамований шум.

Мартін злякався не на жарт. Тримаючи банку, зрізи й кільце з ключами, він прочинив запасні двері віварію. Перед ним різко йшла вниз нескінченним повторенням рятівних вигинів пожежна драбина. Філіпс постояв на верхній щаблині й вирішив, що втеча не вирішить проблеми. Штовхнувши двері, перш ніж вони встигли заклацнутися, він повернувся до лабораторії.

— Док Філіпс, — промовив здивований охоронець. Його звали Пітер Кобан’ян. Він грав за баскетбольну команду медцентру і кілька разів вони з Філіпсом розмовляли пізно вночі. — Що ви тут робите?

— Шукав щось перехопити, — сказав Мартін з непроникним виразом обличчя. Він підняв банку з препаратом.

— А-а, — промовив Кабан’ян, відвертаючись. — До того, як я прийшов сюди працювати, гадав, що тільки психіатри причмелені!

— Справді, — сказав Філіпс, переступаючи вперед ватяними ногами, — треба зробити рентген цього препарату. Гадав узяти його вдень, та не вийшло… — Він кивнув другому охоронцеві, якого бачив уперше.

— Треба попереджати нас, коли йтимете сюди, — сказав Кабан’ян. — З цього Корпусу попливло кілька мікроскопів, і ми намагаємося закрити щілини.

Філіпс попросив одного з техніків-рентгенологів піднятися до нейрорадіології між двома травмами в невідкладній і порадити, що робити. Мартін марно намагався зробити рентгенівський знімок частково відпрепарованого мозку Маккарті, перекладеного на паперову тарілку. Що б він не робив, знімки виходили кепські. На всіх важко було визначити внутрішню структуру. Технік поглянув на мозок і позеленів. Після того, як він пішов, Мартін нарешті збагнув, у чім складність. Навіть незважаючи на те, що мозок був у формаліні, внутрішні структури, мабуть, настільки розклалися, що змазували будь-яку рентгенологічну картину. Філіпс відніс його разом зі зрізами до патології.

Лабораторія була не замкнена, але порожня. Якщо комусь кортить викрасти мікроскоп, подумав Філіпс, треба йти. сюди. Він прочинив двері до кімнати, де робилися розтини. Теж нікого. Йдучи вздовж довгого столу-острова з шеренгою мікроскопів, біля кожного з яких стояв диктофон, Філіпс пригадав день, коли вперше подивився на власну кров. Він згадав жах від думки, що на предметному склі виявить ознаки лейкемії. Роки в медичному коледжі були роками уявних захворювань — Мартін перехворів майже на все, що вони проходили.

В кінці кімнати він виявив бунсенівську горілку, на якій в лабораторній склянці, вируючи, кипіла вода. Він поставив банку, поклав зрізи й узявся чекати. Пройшло зовсім трохи часу, і в кімнату перехильці ввійшов гладкий патологоанатом. Він нікого не розраховував застати, бо на ходу застібав блискавку на штанях. Його звали Бенджамен Барнес.

Філіпс представився і спитав Барнеса, чи не зробить той йому послуги.

— Якої? Я хочу закінчити розтин і тому не можу нікуди переносити власну гузницю.

— У мене є кілька зрізів. Я просив би вас поглянути на них. Ну як?

— Тут скільки хочеш мікроскопів. Дивися сам.

Звернення було надто безцеремонне навіть як для колеги з іншого відділення, але Мартін примусив себе погамувати роздратування.

— Вже кілька років не дивився, — сказав він. — Крім того, це мозок. Я ніколи не був сильний у галузі мікроскопічних досліджень.

— Краще було б до ранку почекати невропатолога, — порадив Барнес.

— Результат потрібний терміново, — сказав Мартін.

Філіпсові ніколи не зустрічалися легкі на підйом гладуни, і цей патологоанатом підтверджував попередні враження.

Барнес неохоче взяв зрізи й помістив один під мікроскопом. Вивчив його, потім узяв наступний. Перегляд усіх забрав у нього близько десяти хвилин.

— Цікаво, — промовив він, — ось на, поглянь на це. — Він відсунувся, щоб Філіпс міг подивитися.

— Бачиш отвір? — спитав Барнес.

— Так.

— Там раніше була нервова клітина.

Філіпс поглянув на Барнеса.

— На цих зрізах з помітками червоним парафіновим олівцем є ділянки, де нейрони або відсутні, або в кепському стані, — сказав лікар. — Незрозуміло, бо зовсім немає слідів запалення. Не маю гадки, що це. Я визначив би це як «розсіяну загибель окремих нейронів, походження невідомого».

— Навіть не хочете припустити, що могло стати причиною? — перепитав Філіпс.

— Ні-и…

— А вам не здається, що це розсіяний склероз? — запитав Філіпс.

Лікар скорчив гримасу, наморщив лоба.

— Може. Іноді при розсіяному склерозі трапляється пошкодження сірої речовини, хоча частіше вражається біла. Але вигляд інший. Запалення було б виражене яскравіше. Але для цілковитої певності мені треба було б забарвити на мієлін.

— А як щодо кальцію? — спитав Філіпс. Він знав, що кальцій серед небагатьох інших речовин заважав рентгенологічному визначенню щільності тканини.

— Нічого, що говорило б про наявність кальцію, не бачу. Але для певності треба забарвити тканину.

— Ще одне, — промовив Філіпс. — Я хотів би мати зріз із потиличної долі, — він поплескав по кришці банки.

— А мені здалося, що ти хотів лише, щоб я поглянув на зрізи, — сказав Барнес.

— Абсолютно правильно. Я не прошу вас дивитися мозок, зробіть зрізи, — день був невдалий, і Мартін не мав наміру сперечатися з ледачим патологоанатомом.

У Барн0са вистачило глузду промовчати. Він узяв скляну банку й перевальцем пішов до анатомічного театру. Філіпс рушив за ним. Черпаком Барнес дістав мозок з формаліну і поклав на стійку з нержавійки поруч із раковиною. Розмахуючи великим анатомічним ножем, він попросив Філіпса вказати, яка саме частина його цікавить. Після цього Барнес зробив кілька зрізів завтовшки в пів-дюйма й занурив їх у парафін.

— Анілізи завтра. На що дивитися?

— Шукайте все, що можете згадати, — порадив Філіпс. — І ще одне цього разу останнє. Ви знаєте наглядача трупарні, який працює вночі?

— Маєщ на увазі Вернера?

Філіпс кивнув.

— Не дуже. Він трохи дивакуватий, але надійний і добрий працівник. Він тут уже багато років.

— Не думаєте, що він займається брудними справами?

— Гадки не маю. А що він міг би робити?

— Що завгодно. Продавати гіпофізи для гормонів росту, золоті зуби, якісь особливі послуги…

— Не знаю… Та, гадаю, мене б це не здивувало.

Після тривожних хвилин у відділенні нейрохірургії Філіпс почувався особливо незатишно в підвалі, коли вздовж червоної смуги йшов до трупарні. Величезне, темне, схоже на печеру приміщення, з якого двері вели до трупарні, виглядало як ідеальна декорація для середньовічної п’єси жахів. Кварцове вікно в дверцятах до сміттєспалювача світилося в темряві, наче око циклопа.

— На Бога, Мартіне, які ж дідьки тебе опосіли? — промовив Філіпс, намагаючись утримати хоча б рештки сміливості.

Від учора в трупарні нічого не змінилося. Підвішені на дротах козирки абажурів без лампочок робили вигляд приміщення таємничим і неземним. У повітрі стояв слабкий запах тління. Двері до холодильника було розчинено, і звідти назовні виривалися світло й зимний туман. Тишу порушувала тільки вода, що крапала з крана. Філіпс підійшов до холодильника і зазирнув досередини. Вернер намагався упоратися з якимось трупом. Той, напевно, впав з каталки, тому що Вернер незграбно намагався підняти й покласти оголене закостеніле тіло на ноші з коліщатками. Філіпс міг би допомогти, але лишився на місці й дивився. Коли Вернерові вдалося помістити тіло на каталку, Мартін ступив усередину холодильника.

— Вернере! — Мартінів голос звучав глухо.

Наглядач зігнув ноги в колінах і підняв руки, наче дикун, готовий кинутися в атаку. Філіпс налякав його.

— Хочу поговорити з вами, — сказав Філіпс. Він вирішив поводитися як людина, що не терпить заперечень, та його голос звучав слабко. В оточенні мерців його рішучість де й ділася. — Я свідомий вашого становища і не хочу чинити вам ніяких неприємностей. Але мені потрібна інформація.

Впізнавши Філіпса, Вернер розслабився, але не поворухнувся. З його рота виривалися маленькі хмаринки охолодженої пари.

— Мені треба розшукати мозок Лізи Маріно. Мені байдуже, хто взяв його й для чого. Мені необхідно подивитися на нього для наукової роботи.

Вернер стояв наче статуя. Якби не видно було, як він дихає, його можна було б прийняти за одного з покійників.

— Послухайте, — сказав Мартін, — я заплачу. Ніколи в житті нікому він не давав хабарів.

— Скільки? — спитав Вернер.

— Сто доларів, — сказав Філіпс.

— Я нічого не знаю про мозок Маріно.

Філіпс подивився на його похололе обличчя. За цих обставин він почувався безсилим.

— Гаразд. Потелефонуйте мені в радіологію, якщо раптом щось згадаєте.

Він повернувся й вийшов, та в коридорі раптом помітив, що вже не йде, а біжить у бік ліфтів.

Філіпс увійшов до зовнішнього холу будинку, де мешкала Деніс, і став читати таблички з прізвищами. Він приблизно знав, де її квартира, але їх було так багато, що кожного разу доводилося шукати знову. Натиснувши чорну кнопку, він чекав, поклавши руку на круглу ручку дверей, поки пролунає сигнал і автоматичний замок пустить його.

Судячи з запаху всередині будинку, всі мешканці тушкували на обід цибулю. Філіпс пішов угору сходами. В будинку був ліфт, але якщо кабана стояла не на першому поверсі, чекати її доводилося надто довго. Деніс проживала на третьому, і Філіпс нічого не мав проти такої прогулянки. Але на останньому марші відчув, як він стомився. День був виснажливий.

Деніс знову перемінилася. На її обличчі не лишилося слідів утоми, і вона зізналася, що задрімала після ванни. Блискуче волосся, звільнене від шпильки, спадало м’якими хвилями. На ній була рожева атласова кофтинка і штани відповідного кольору, які щільно облягали ноги і оголювали їх якраз настільки, щоб змусити розігратися уяву. Частина втоми відразу ж полишила Мартіна. Його завше дивувала здатність Деніс скидати з себе лікарняну діловитість, хоча він і розумів: вона надто була певна своїх розумовий здібностей і могла дозволити собі поблажливо ставилися до своїх жіночих фантазій. Ці дві рідкісні й чудові якості були цілковито врівноважені.

Коли двері зачинилися, вони обнялися і без жодного слова рушили до спальні. Мартін потягнув її на ліжко. Спершу вона віддавалася пасивно, отримуючи задоволення від його нетерпіння, але згодом бажання прокинулось і в ній, і її пристрасть зрівнялася з його.

Певний час вони лежали поруч, насолоджуючись близькістю і бажаючи зберегти в пам’яті радість, яку дали одне одному. Нарешті Мартін підвівся, спираючись на лікоть, і провів пальцем по витонченій лінії її носа та вустах.

— Здається, наші взаємини зовсім виходять з-під контролю, — сказав він, усміхаючись.

— Згодна.

— Протягом кількох тижнів я відчував певні симптоми, але тільки два дні тому з упевненістю поставив діагноз. Я люблю тебе, Деніс.

Для Деніс це слово ще ніколи не важило так багато. Мартін раніше не говорив про любов, навіть зізнаючись, як багато вона для нього значить.

Вони легенько торкнулися одне одного вустами. Слова були зайві, а цей порух надав їхній близькості нового виміру.

— Освідчуючись тобі, — сказав Мартін через кілька секунд, — я трошки боюся. Медицина вже зруйнувала попереднє моє почуття, і як би вона не зробила цього знову…

— Не думаю.

— А я боюся. Вона якимось чином тримає тебе бранцем, вимагаючи дедалі більшого викупу.

— Але ж мені це все теж зрозуміле.

— Не певен. Тобі ще рано, — промовив Мартін. Він розумів, що останні його слова прозвучали поблажливо, але знав, — зараз Деніс не можна буде переконати, що завідування відділенням перетворює повсякденне заняття медициною в таку ж жорстоку конкуренцію, як і більшість інших професій. Крім того, Філіпс не міг забути, як задирливо, по-ворожому поставився до їхнього зв’язку Голдблатт. Тому занепокоєння його було небезпідставне.

— Гадаю, що розумію більше, ніж тобі здається, — сказала Деніс. — Думаю, ти змінився після розлучення. До нього ти, як багато хто із сильних чоловіків, вірив, що основне задоволення знайдеш у роботі. Мені здається, що тепер твої погляди змінились. Гадаю, ти усвідомив, що найбільше задоволення прийде від твоїх взаємин з людьми.

Запала тиша. Мартін був вражений і тим, що все в ньому, виявляється, лежало на поверхні, і проникливістю Деніс. Мовчанку порушила вона.

— Єдине, чого я не можу збагнути, так це те, чому ти, прагнучи більше часу проводити поза лікарнею, не хочеш згорнути хоч трохи свою дослідницьку роботу?

— Тому що вона може стати ключем до моєї свободи, — сказав Мартін, стискаючи її в обіймах. — І ти стала моєю надією на здійснення задуманого. Наука здатна дати мені те, що потрібно від медицини, і дозволити, більше бути з тобою.

Вони цілувались, і любов, у якій вони щойно освідчились одне одному, сповняла їх безтурботністю. Та, лежачи в обіймах, вони почали відчувати втому й зрозуміли, що треба поспати.

Деніс вийшла почистити зуби, а Мартін тим часом згадав про таємниче зникнення Дір Ен. Поглянувши на причинені двері ванної, він вирішив подзвонити до лікарні й нагадати про Лін Ен. Сестра пригадала цей випадок, бо переведення відбулося відразу ж по тому, як вона заповнила приймальну картку хворої. Мартін перепитав, чи не пам’ятає вона, куди направили хвору, але сестра відповіла заперечно. Філіпс подякував і поклав трубку.

В ліжку він згорнувся калачиком за спиною Деніс, та не міг заснути. Він узявся розповідати їй, як його налякали мавпи з електродами в головах, і поцікавився, чи вважає вона, що інформація, отримувана Маннергеймом, виправдовує жертви. Деніс, уже засинаючи, пробурмотіла щось, але перезбуджений мозок Мартіна переніс його до університетської гінекологічної клініки, куди він ходив.

— Слухай, тобі доводилося бувати в наших гінекологів? — Він підвівся на лікті й перекинув Деніс на спину. Від різкого руху вона прокинулася.

— Ні.

— Я там був сьогодні, і в мене лишилося дивне враження.

— Що ти маєш на увазі?

— Не знаю. Важко сказати, а до того ж я не часто навідувався до гінекології…

— Це дуже дивно, — проговорила Деніс саркастично і лягла на бік, відвернувшись від Мартіна.

— Зробиш мені послугу? Сходиш туди?

— Як хвора?

— Байдуже. Хочу почути, що ти думаєш про персонал.

— Що ж, я трохи прострочила щорічний огляд. Думаю, що його можна було б пройти й тут. Піду завтра ж.

— Дякую, — сказав Мартін, вирішивши нарешті заснути.

10

Було вже по сьомій, коли Деніс прокинулася й потягнулася за годинником. Вона жахнулася від того, що вже так пізно. Звикши, що Мартін прокидається о шостій, вона не ставила будильника, коли він ночував у неї. Скинувши ковдру, побігла під душ. Мартін розплющив очі якраз вчасно, щоб побачити її оголену спину в коридорі. Ця картина обіцяла чудовий день.

Філіпс навмисне дозволив собі поспати довше. Цим жестом він демонстрував цілковиту зневагу до всього свого попереднього життя. Він з насолодою простягнувся в теплому ліжкові. Подумав був навіть знову заснути, та вирішив, що краще постояти разом з Деніс під душем.

У ванній він виявив, що вона вже майже скінчила митися і не має настрою жартувати. Ввійшовши в душову кабінку, він переступив їй дорогу, та Деніс нетерпляче нагадала, що о 8.00 вона вже мусить займатися рентгенограмами.

— Чому б нам натомість не зайнятися любов’ю, — замуркотів Мартін. — Щоб виправдати твоє спізнення, я дам тобі медичну довідку.

Деніс обкрутила йому голову мокрою мочалкою з махрової тканини і стала на, мату* Витираючись, вона розмовляла з Мартіном, перекрикуючи шум води.

— Якщо скінчиш роботу не надто пізно, я приготую сьогодні обід.

— Я не приймаю ніяких хабарів! — прокричав Мартін. — Хочу почути, що скажуть у патології про зрізи мозку Маккарті, і спробую зробити кілька томограм черепа Крістін Ліндквіст. До того ж мені треба прогнати кілька старих плівок крізь комп’ютер. Сьогодні пріоритет віддається науці.

— Ти впертий! — сказала Деніс.

— Просто я — організована людина, — парирував Мартін.

— Коли ти хочеш, щоб я пішла до гінекології?

— Щонайшвидше.

— Гаразд. Завітаю до них завтра.

Коли Деніс сушила волосся феном, розмовляти стало неможливо. Філіпс вийшов з-під душу й поголився одним із її лез одноразового користування. Пересуваючись, вони мусили виконувати складні на в межах маленької ванної.

Схилившись до дзеркала, щоб накласти косметику, Деніс запитала:

— Що, по-твоєму, викликає зміну щільності тканин, зафіксовану на тих знімках?

— Чого не знаю, того не знаю, — відповів Філіпс, намагаючись приборкати своє густе світле волосся. — Якраз із цього приводу я попросив провести аналізи в патології.

Деніс відхилилася назад, щоб оцінити наслідки своїх зусиль.

— Здається, відповідь на це буде лише першим кроком, а не остаточним установленням зв’язку між патологією та якоюсь певною хворобою на кшталт розсіяного склерозу.

— Маєш рацію, — погодився Філіпс. — Думка про розсіяний склероз виникла із записів у історії хвороби. Це був удар навмання. Але сказати тобі щось? Щойно ти підсунула мені ще одну ідею!

Філіпс увійшов до старого будинку медичного факультету крізь тунель. Двері на вулицю давно не відмикалися. Піднімаючись сходами до вестибюля, він незвично сентиментально пригадав відтинок свого життя, коли майбутнє було одним суцільним сподіванням. Дійшовши до знайомих дверей з темного дерева в оточенні витертих червоних шкіряних панелей, він спинився. Табличку з вишукано виписаними літерами МЕДИЧНИЙ ФАКУЛЬТЕТ опоганила груба нашвидкуруч прибита поверх неї дошка. Нижче висів пришпилений кнопками шмат картону із написом: «Медичний факультет розташовано в корпусі Бургера».

За поважними старими дверима приміщення було в занепаді. Вестибюль обдерли, продавши дубову обшивку стін з аукціону. Кошти на модернізацію вичерпалися ще до того, як скінчилася ця руйнація.

Мартін пішов стежечкою, прокладеною серед уламків навкруг колишньої будки довідкового бюро, і рушив угору гвинтовими сходами. Озирнувшись, побачив у кінці коридора парадний вхід, забитий з боку вулиці. Крізь ручки дверей було пропущено ланцюг.

Метою Філіпса був амфітеатр Берроу. Дійшовши до нього, він побачив нову табличку із словами: ВІДДІЛ РОЗРОБКИ ОБЧИСЛЮВАЛЬНИХ МАШИН. СЕКТОР ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ. Філіпс відчинив двері і, підійшовши до залізних труб, які правили за перила, поглянув униз на півкруглу аудиторію. Лави винесли. Складені тут і там на різних полицях лежали усілякі деталі. Внизу стояли дві великі машини, побудовані за зразком маленького процесора, який Майклз приніс Філіпсові до кабінету. За однією з них працював молодий чоловік у білому піджаку з короткими рукавами. В одній руці він тримав паяльник, у другій — дріт.

— Чим можу допомогти? — прокричав він.

— Я шукаю Вільяма Майклза! — заволав Філіпс.

— Він ще не приходив, — чоловік поклав інструмент і рушив до Філіпса. — Можете сказати мені, що йому передати.

— Просто скажіть містеру Майклзові, щоб зателефонував докторові Філіпсу.

— То ви доктор Філіпс? Радий познайомитися. Я Карл Рудман, один із аспірантів містера Майклза. — Рудман просунув руку між трубами перил. Філіпс стис її, розглядаючи згори устаткування, що вражало на вигляд.

— У вас там унизу ціла система, — ніколи раніше Мартін не. бував у комп’ютерній лабораторії і не уявляв, що вона така велика за площею. — Я дивно почуваюся в цьому приміщенні, — зізнався він. — Тут я вчився на медфакультеті і ще в шістдесят першому слухав у цьому амфітеатрі лекції з мікробіології.

— Ну, — промовив Рудман, — в кожному разі ми використовуємо його для доброї справи. Ми, напевно, не отримали б нічого, якби керівництво не витратило усі кошти, виділені на оновлення будинку, І це місце бездоганне для роботи над комп’ютерами, бо тут ніколи нікого не буває.

— А мікробіологічні лабораторії за амфітеатром, заціліли?

— Безумовно. Ми використовуємо їх для досліджень пам’яті людини. Ізольованість там цілковита. Закладаюся, ви навіть не уявляєте, яке розвинене шпигунство в світі обчислювальної техніки.

— Маєте рацію, — сказав Філіпс. Цієї миті його апарат внутрішнього сповіщення почав дзижчати. Він вимкнув його і спитав: — Вам відомо щось щодо програми дослідження знімків черепа?

— Звичайно. Це прототип нашої програми штучного інтелекту. Ми всі добре розбираємося в ній.

— Тоді, можливо, ви відповісте на моє питання. Я хотів спитати Майклза, чи може комп’ютер надрукувати окремо, як він розбирається в щільності тканин?

— Певно ж може. Поставте це питання прямо комп’ютерові. Ця штука зробить майже все, хіба що не почистить вам черевиків.

О чверть на дев’яту життя в патології вже вирувало. Біля довгого столу-острова з мікроскопами юрмилися лікарі. За чверть години перед цим з хірургії почали надходити заморожені зразки тканин. Рейнольдса Мартін розшукав у маленькому кабінеті за хитромудрим мікроскопом, обладнаним тридцятип’ятиміліметровою камерою, що давала змогу фотографувати все в полі зору окуляра.

— Хвилинку маєте?

— Звичайно. Я вже продивився зрізи, які ви принесли ввечері. Бенджамен Барнес передав їх мені вранці.

— Милий хлопчина, — проговорив Мартін саркастично.

— Чоловік він незлагідливий, але прекрасний фахівець. Крім того, мені приємно, коли він поруч. Тоді почуваюся худим.

— Що ви виявили?

— Цікаві зрізи. Хотів би, щоб поглянув хтось з невропатології, бо я не знаю, що це таке. Центральні нервові клітини або випали, або в дуже поганому стані — ядра темні й розпадаються. Запалювальний процес або слабко виражений, або відсутній. Але найцікавіше те, що руйнування нервових клітин відбувається вузькими стовпчиками перпендикулярно до поверхні мозку. Ніколи нічого подібного не зустрічав.

— А забарвлення дало що-небудь?

— Нічогісінько. Ні кальцію, ні важких металів, якщо ви на це розраховували.

— Значить, нічого з того, що ви бачили, не може відобразитися на рентгенограмі?

— Звичайно ж ні, — потвердив Рейнольдс. — Не виявить же рентген мікроскопічних стовпчиків мертвих клітин! Барнес сказав, що ви згадували розсіяний склероз. Жодних підстав. У мієліні ні найменших зрушень.

— Але якщо б вам довелося ризикнути поставити діагноз, що б ви сказали?

— Важке було б завдання. Гадаю, вірус. Але певності немає. Картина дивна.

Коли Філіпс дістався до свого кабінету, Гелен зустріла його так, наче сиділа в засаді. Вона стрибком зіскочила зі стільця і спробувала загородити йому шлях жмутком телеграм. Але Філіпс зробив удаваний маневр ліворуч і зразу ж обійшов її праворуч, не перестаючи осміхатися. Ніч, проведена з Деніс, змінила його погляди на життя.

— Де ви були? Вже майже дев’ята! — Гелен почала перераховувати, хто йому телефонував, у той час як він нишпорив у письмовому столі в пошуках знімка черепа Лізи Маріно. Він виявився під історією хвороби, а та лежала під довгим списком, що він дав Ренді Джекобсу. Тримаючи плівку під пахвою, Філіпс підійшов до маленького комп’ютера й увімкнув його. Роздратована Гелен спостерігала, як він друкує запит про інформацію на терміналі. Він запропонував машині повідомити, як вона визначає щільність тканин.

— Двічі телефонував секретар доктора Голдблатта, — сказала Гелен, і він чекає, що ви потелефонуєте відразу, як прийдете.

Запрацював друкуючий пристрій, і дисплей спитав Мартіна, в якій формі потрібна відповідь: цифровій чи в аналоговій. Філіпс не знав, що буде краще, і тому попросив видати обидві. Термінал наказав поставити плівку.

— А також, — монотонно вела далі Гелен, — телефонував доктор Клінтон Кларк, завідувач гінекологією. Не його секретар, а сам доктор. Мені здалося, що він вельми роздратований. Хоче, щоб ви зателефонували йому. І містер Дрейк також просив про це.

Вивід несподівано гарячково запрацював і почав вивергати сторінку за сторінкою, заповнену цифрами. Філіпс стежив за роботою машини з дедалі більшим занепокоєнням. Здавалося, що в неї стався нервовий зрив.

Гелен підвищила голос, щоб перекривати стрімке стаккато драпувального пристрою.

— Телефонував Вільям Майклз і казав — він шкодує, що не був на місці, коли ви так несподівано прийшли до них у лабораторію. Хоче, щоб ви йому зателефонували. Дзвонили з Х’юстона з приводу національного з’їзду лікарів, на якому вам пропонують головування на секції нейрорадіології. Ваша відповідь потрібна сьогодні, що ж іще…

Поки Гелен нашвидкуруч перебирала повідомлення, що встигли надійти, Філіпс виймав з комп’ютера аркуші паперу, вкриті тисячами незрозумілих цифр. Нарешті пристрій перестав друкувати числа і зобразив схему бічної проекції черепа, на якій різні ділянки мозку було позначено буквами. Філіпс зрозумів, що, розшукавши сторінку, яка відповідає літері, він отримає інформацію про потрібну область. Але пристрій не припиняв роботи. Вслід за цим він видав схеми окремих ділянок черепа, на яких відмінність щільності тканин позначалась інтенсивністю сірого забарвлення. Це був аналоговий вивід і, і на ньому легше було розібратися.

— Так, ще ось, — згадала Гелен. — Друга ангіографія не працюватиме цілий день, бо встановлюватимуть новий апарат для зарядження плівки.

Цієї хвилини Філіпс узагалі не слухав Гелен. Порівнюючи різні ділянки на аналоговому виводі, Мартін побачив, що загальна щільність уражених ділянок менша, ніж сусідніх здорових. Це здивувало його, бо, хоча зміни були й незначні, в нього склалося хибне враження, наче щільність там вища. Поглянувши на цифровий вивід, Філіпс зрозумів причину помилки. З цифрової схеми було цілком очевидно, що між сусідніми числовими величинами є значні перепади. Це пояснювало, чому на рентгенограмі були наче маленькі крапки, що свідчили, як йому здавалося, про наявність кальцію чи якоїсь іншої щільної речовини. Але машина повідомляла, що патологічні ділянки в цілому менш щільні або більш прозорі за здорову тканину, що означало, — рентгенівські промені проходили там легше. Філіпс подумав про загибель нервових клітин, яку він бачив у патології, але цього було очевидно не досить, щоб уплинути на поглинання рентгенівських променів. Таємниця, якої Філіпс не міг збагнути.

— Погляньте на це, — сказав Філіпс і показав Гелен цифровий вивід. Гелен кивнула, роблячи вигляд, наче розуміє.

— Що це означає? — поцікавилася вона.

— Не знаю, поки… — Мартін змовк, не скінчивши фрази.

— Поки що? — перепитала Гелен.

— Дайте ніж. Будь-який ніж, — в голосі Філіпса чулося збудження.

Гелен взяла ніж з бляшанки з арахісовим маслом, що стояла поруч із кавоваркою, не перестаючи дивуватися химерії свого боса. Коли вона повернулася до кабінету, то задихнулася при вигляді того, що робив Філіпс. А він виймав із формаліну людський мозок і клав його на газету. Знайомі за малюнками звивини блищали в світлі негатоскопа. Долаючи нудоту, що підступила до горла, Гелен стежила за тим, як Філіпс відрізав нерівний кавалок від задньої частини препарату. Опустивши решту мозку у формалін, він заспішив до дверей, несучи відокремлений шмат на газеті.

— Вас також чекає дружина доктора Томаса, в кабінеті, де знімають спинний мозок! — гукнула Гелен навздогін Філіпсові.

Мартін не відповів. Він швидко йшов коридором до темної фотолабораторії.

Через кілька хвилин його очі вже звикли до слабкого червоного світла. Коли він зміг чітко розрізняти всі предмети, то взяв рентгенівську плівку, поклав на неї зріз мозку і сховав до настінної шафки. Запечатавши дверцята скотчем, повісив записку: «Непроявлена плівка! Не відчиняти! Д-р Філіпс».

Деніс потелефонувала до гінекології після закінчення наради. Вона вирішила, що зможе краще познайомитися з персоналом, якщо там не знатимуть, що вона — лікар, то ж представилася просто як співробітник університету. Її здивувало, що реєстраторка попросила зачекати біля апарату. Інша жінка справила на Деніс враження кількістю питань, що на них довелося відповісти, перш ніж бути записаною на прийом. Їх цікавила інформація про загальний стан її здоров’я, а також її неврологічний статус і дані про попередні відвідини гінекології.

— Ми будемо раді з вами познайомитися, — сказала жінка, нарешті закінчуючи опит. — Так, сьогодні в нас є одне вікно в другій половині дня.

— Сьогодні нічого не вийде, — відповіла Деніс. — Можна завтра?

— Прекрасно, — погодилася жінка, — близько одинадцятої сорока п’яти?

— Гаразд, — сказала Деніс.

Повісивши трубку, вона спантеличено подумала, чому це клініка викликала в Мартіна підозру. Її початкова реакція була вельми позитивна.

Схилившись ближче до рентгенограми спинного мозку, поставленої в негатоскоп, Мартін намагався уявити собі точно, що ортопед-хірург робив зі спиною місіс Томас. Судячи з усього, він провів широку лямінектомію, що зачіпала четвертий поперековий хребець.

Цієї миті двері до філіпсового кабінету розчахнулися і до кімнати ввірвався розлючений Голдблатт. Обличчя його палало, а окуляри трималися на самісінькому кінчику носа. Мартін поглянув на нього й повернувся до рентгенограми.

Ця зневага ще дужче розізлила Голдблатта.

— Ваша зухвалість просто разюча! — загарчав він.

— Мені здається, сер, ви ввірвалися сюди не постукавшися. Я з повагою ставлюся до вашого кабінету і гадаю, можу сподіватися того самого й від вас.

— Ваше ставлення до приватної власності останнім часом не дає вам права на таку обхідливість. На світанку мені зателефонував Маннергейм, волаючи, що ви позламували двері до його дослідної лабораторії і викрали препарат. Це правда?

— Позичив його, — сказав Філіпс.

— Позичив, о небо! — простогнав Голдблатт. — А вчора ви просто позичили тіло з трупарні. Який диявол опосів вас, Філіпсе? Ви хочете заподіяти собі фахове самогубство? Якщо так — скажіть мені. Нам обом стане легше.

— Це все? — спитав Філіпс навмисно спокійно.

— Ні! Не все! — закричав Голдблатт. — Клінтон Кларк казав, що ви просторікували про щось перед одним із кращих лікарів гінекологічної клініки. Філіпсе, ви збожеволіли? Ви ж нейрорадіолог! І якби ви не були таким гарним фахівцем, вас би вже викинули звідси.

Філіпс сидів, наче набравши у рота води.

— Лихо в тім, — промовив Голдблатт, трохи потамувавши свою злість, — що ви видатний нейрорадіолог. Слухайте, Мартіне, я хочу; щоб певний час ви не висовувалися, гаразд? Я знаю, що Маннергейм — наче скалка в сідниці. Не стійте йому на дорозі. І заради всього святого, не потикайтеся до його лабораторії. Його хлопці не люблять, коли хтось до них приходить. У будь-який час. А особливо коли там нишпорять уночі.

Вперше Голдблаттові очі пробігли захаращений кабінет Філіпса, і його нижня щелепа повільно відпала при вигляді такого неймовірного безладу. Він знову повернувся до Філіпса й мовчки дивився на нього цілу хвилину.

— Минулого тижня у вас усе було добре і ви чудово працювали. З самісінького початку, щойно ви прийшли, вас готували, щоб ви, кінець кінцем, зайняли цей кабінет. Я не можу зрозуміти вашої поведінки протягом останнього часу, я не можу зрозуміти, як ви допустилися того, що ваш кабінет такий захаращений. Але я можу сказати одне — якщо ви не дасте ради самому собі, вам доведеться шукати іншу роботу.

Голдблатт повернувся на каблуках і вийшов з кімнати. Філіпс мовчки дивився йому вслід, не знаючи, чи сердитися, чи сміятися. Після всіх надій на незалежність думка про звільнення вселяла жах. І Мартін перетворився на ураган цілеспрямованої діяльності. Він кидався по відділенню, контролював усі процедури, даючи чіткі поради, коли в цьому була необхідність. Продивився всі знімки, що накопичилися за ранок. Потім власноручно проробив лівобічну ангіографію у важкого хворого і переконливо довів, що хірургічне втручання непотрібне. Зібравши студентів, прочитав їм лекцію з томографії. Частина була в захваті, друга — в розгубленості, залежно як хто слухав. І між усіма справами він завалив Гелен відповідями на листи й повідомлення, що накопичилися протягом останніх днів. На довершення він викликав службовця, який розібрав Гори знімків черепа і склав їх у певному порядку, так що до третьої пополудні він устигнув пропустити шістдесят старих плівок крізь комп’ютер і порівняв дані з попередніми записами. Програма працювала чудово.

О третій тридцять він вистромив голову з кабінету і спитав Гелен, чи не телефонувала Крістін Ліндквіст. Та похитала головою. Він пішов до рентгенкабінету і перепитав Кеннета Робінса, чи не з’являлася молода жінка. Відповідь була заперечна.

До четвертої Філіпс пропустив ще шість знімків, і ще раз машина довела, що вона — кращий за нього радіолог. Вона розрізнила сліди обвапнення, що свідчили про можливість доброякісної менінгіоми. Знову, поглянувши на знімок, Філіпс мусив погодитися. Він відклав плівку і попросив Гелен розшукати хвору.

О четвертій п’ятнадцять Філіпс набрав номер Крістін Ліндквіст. Після другого гудка трубку взяла дівчина — її сусідка.

— Пробачте, докторе Філіпс, але я не бачила Крістін відтоді, як вона зранку пішла до Метрополітен-музею. Вона пропустила заняття об одинадцятій і о чверть на другу, що на неї несхоже.

— Послухайте, спробуйте розшукати її і попросіть, щоб вона мені зателефонувала, — попрохав Філіпс.

— Охоче. Щиро кажучи, я вже трохи непокоюся.

За чверть п’ята Гелен принесла на підпис надруковані протягом дня листи. Вона збиралася надіслати їх, ідучи додому.

Відразу після половини на шосту з’явилася Деніс.

— Здається, ладу більше, — промовила вона, із задоволенням озираючись на всі боки.

— Сама видимість, — сказав Філіпс тієї хвилини, коли лазерний сканер вихоплював у нього з рук чергову рентгенограму.

Він причинив двері й міцно обійняв Деніс. Він не хотів відпускати її, а коли, нарешті, розтулив руки, вона поглянула на нього знизу вгору й сказала:

— Чудесно, та чим я це заслужила?

— Весь день я думав про тебе й знову переживав кожну хвилину минулої ночі, — йому страшенно хотілося поговорити з нею про те відчуття непевності, розбуджене ранковою розмовою з Голдблаттом, і сказати, що хоче, щоб вона була з ним до кінця його життя. Але на лихо, в нього не лишалося часу для роздумів, і як не шкода було її відпускати, хотілося побути на самоті. Принаймні певний час. Коли вона нагадала, що обіцяла приготувати обід, він завагався. Побачивши її ображений вираз, промовив: — Я думав, що коли пощастить зробити добрячий ривок із цими старими знімками, можливо, ми могли б з’їздити на острів у суботу ввечері.

— Було б пречудово, — промовила Деніс, танучи. — Так, до речі, я телефонувала до гінекології і мені призначили на завтра біля полудня.

— Добре. З ким розмовляла?

— Не знаю. Та вони були дуже люб’язні й, здавалося, щиро були раді прийняти мене тоді, коли мені зручно. Слухай, якщо закінчиш рано, чому б тобі не зайти до мене?

Приблизно через годину після того, як пішла Деніс, з’явився Майклз. Він був у захваті від того, що Філіпс нарешті по-справжньому взявся за роботу над програмою.

— Вона перевершує всі мої сподівання, — зізнався Мартін. — Жодного разу жодної помилки.

— Казково, — зрадів Майклз, — можливо, ми пішли набагато далі, ніж передбачали.

— Враження таке, що коли так триватиме, до початку осені ми вже матимемо діючу, готову для продажу систему. Ми могли б її вперше продемонструвати на щорічному з’їзді радіологів. — Філіпсові думки полетіли вперед, малюючи картину створеного ефекту, і ранкові сумніви щодо свого фахового рівня здавалися тепер смішними.

Коли Майклз пішов, Філіпс знову взявся до роботи. Він придумав систему, як ставити плівки до машини, заощаджуючи час. Але дедалі більше занепокоєння в нього викликало те, що Крістін Ліндквіст не з’явилася. Спочатку він драпувався, що вона така недбала, потім у ньому прокинулося почуття відповідальності за її долю. Якщо з цією жінкою теж щось сталося і він не зможе зробити знімок її мозку, навряд чи це можна буде розглядати лише як збіг.

Десь о дев’ятій Мартін ще раз набрав номер Крістін. Сусідка відповіла після першого ж сигнала.

— Пробачте, докторе Філіпс. Це я мусила б зателефонувати вам. Я ніде не можу розшукати Крістін. Ніхто вдень її не бачив. Я вже навіть до поліції телефонувала…

Філіпс поклав трубку, ставлячи під сумнів факти, переконуючи себе, що такого не може бути. Неймовірно… Маріно, Лукас, Маккарті, Коллінз і тепер Ліндквіст? Ні. Неможливо. Нісенітниця якась. Раптом він згадав, що йому не телефонували з приймальні. Набравши номер, він здивувався, коли відповіли після четвертого сигналу. Але жінка, що займалася цією справою, пішла о п’ятій і не повернеться до восьмої наступного ранку, і ніхто інший допомогти йому не може. Філіпс жбурнув трубку на апарат.

— Прокляття! — вигукнув він, підводячись із крісла і ходячи взад і вперед по кабінету. Раптом він згадав про зріз мозку Маккарті, покладений до шафки.

В темній кімнаті йому довелося зачекати, поки технік скінчить проявлення плівки для невідкладної. Як тільки технік пішов, Мартін відчинив шафку, діставши плівку та вже підсохлий зріз мозку. Він не знав, що робити з препаратом і жбурнув його до кошика для паперів. Потім занурив плівку в проявник.

Він стояв у коридорі поруч з прорізом, з якого мала з’явитися плівка, і розмірковував, чи могло зникнення Крістін бути ще одним збігом. А коли ні, то що це могло значити? І, ще важливіше, що він може зробити?

Цієї миті плівка впала в ринвочку. Він чекав, що вся вона буде темна, але коли закріпив її в негатоскопі, був уражений.

— Господи Боже! — Це було настільки неймовірно, що вигук мимоволі зірвався з його уст. Там була світла пляма, що точно повторювала форму зрізу мозку. Філіпс знав — цьому є тільки єдине пояснення. Радіація! Всі порушення щільності тканин на рентгенограмах викликані значною дозою радіації.

Весь шлях до відділення радіаційної медицини він пробіг. В лабораторії поруч із бетатроном він знайшов те, що було потрібно, — дозиметр і велику вкриту свинцем скриню для зберігання радіоактивних препаратів. Він підняв скриню, та нести її не схотів, і тому повантажив на каталку.

Першу зупинку він зробив біля свого кабінету. Банка з мозком була певно небезпечна, і тому він надів якісь гумові рукавички і помістив її в свинцеву скриню. Знайшов також газету, на яку клав мозок, і вкинув її туди ж. Він навіть вийшов до кімнати, де стояв стіл Гелен, відшукав ніж, яким відрізав шмат мозку, і теж опустив його до скрині. Потім обійшов свій кабінет із дозиметром. Приміщення було чисте.

В темній фотолабораторії Філіпс висипав до скрині вміст кошика для паперів. Потім перевірив кошик дозиметром: усе гаразд. Повернувшись до свого кабінету, він зняв гумові рукавички, вкинув до скрині й запечатав її. Ще раз обійшов кімнату з дозиметром, і був удоволений, виявивши лише незначне підвищення радіації. Далі треба було з’ясувати, скільки рентгенів він отримав від препарату. Для цього Мартін вийняв плівку з дозиметра, який він носив на поясі, і приготував її для обробки.

Протягом цієї гарячкової діяльності Мартін марно намагався зіставити всі ці логічно непов’язані факти: п’ять молодих жінок, всі, очевидно, із значним підвищенням рівня радіації в мозку, й, можливо, в інших частинах тіла… неврологічні симптоми, що давали підстави припустити розсіяний склероз… усі зверталися до гінекології з атиповими пап-мазками.

Філіпс не мав пояснення, але йому здалося, що радіація, напевно, була основним фактором. Він дійшов висновку, що високий загальний рівень радіації міг спричинити зміни клітин шийки матки і, як наслідок, дати атипові пап-мазки. Але складність полягала в тому, що в усіх п’яти випадках отримано атипові мазки. Важко було пояснити таке специфічне явище простим збігом. І все ж яке ще могло бути пояснення?

Коли прибирання було закінчено, Філіпс виписав до свого списку номери історій хвороб Коллінз та Маккарті й дати, коли вони відвідували гінекологію. Після цього поквапився вздовж головного коридора радіології і пройшов через основну залу, де аналізували рентгенограми. На площадці натиснув кнопку виклику ліфта згори, дедалі гостріше відчуваючи, що справа невідкладна. Він усвідомив, що Крістін Ліндквіст — ходяча бомба сповільненої дії. Бо для того, щоб на звичайному рентгенівському знімкові з’явилися сліди радіації, рівень її мав бути дуже високий. Але для того, щоб розшукати дівчину, йому треба буде знайти пояснення всіх таємничих явищ минулого тижня. На власний подив, Мартін застав Бенджамена Барнеса на робочому місці. Гладке тіло звисало з табурета. Патолог, можливо, й не був приємною людиною, але Мартін мусив з повагою поставитися до його професійного фанатизму.

— Що приводить вас сюди дві ночі поспіль? — поцікавився лікар.

— Мазки Папаніколау, — пояснив Філіпс без жодної преамбули;

— Думається, ви притягнули зріз, який слід негайно подивитися, — саркастично припустив Барнес.

— Ні, мені потрібна лише інформація. Я хочу знати, чи може викликати радіація атиповий пап-мазок?

Перш ніж відповісти, Барнес замислився.

— Ніколи не чув про щось таке, але, поза сумнівами, застосування радіоактивних елементів з терапевтичною метою може мати вплив на клітини шийки матки і, відповідно, на пап-мазки.

— Якби ви подивилися на атиповий мазок, ви могли б установити, чи не опроміненням він спричинений?

— Можливо, — відповів Барнес.

— Пам’ятаєте зрізи, що я просив вас подивитися вчора ввечері? — вів далі Філіпс. — Ділянки мозку. Чи не могли помічені вами ушкодження нервових клітин бути наслідком опромінення?

— Щось я сумніваюся, — відповів Барнес. — Опромінення мусили б скеровувати з прицільною точністю. Адже сусідні з пошкодженими клітини мали здоровий вигляд.

Філіпс напружено міркував, намагаючися поєднати ці несполучні факти. Хворі отримували певну дозу радіації, таку, щоб вона виявилася на рентгенограмі, однак на клітинному рівні одна клітина була цілком зруйнована, а інші поруч — цілі.

— Пап-мазки зберігаються? — спитав він нарешті.

— Думаю, що так. Принаймні певний час. Але не тут. У лабораторії цитології, а там робочий день, як у банку. З’являться лише вранці після дев’ятої.

— Дякую, — сказав Філіпс, зітхаючи. Він подумав, чи не спробувати йому проникнути до лабораторії просто зараз. Можливо, зателефонувати Рейнольдсові… Він уже збирався йти, аж тут йому майнула інша думка. В історії хвороби фіксують лиш факт наявності пап-мазка чи дають картину патології?

— Гадаю, що друге, — відповів Барнес. — Результати зберігаються на плівці. Щоб ознайомитися з ними, слід знати лише номер історії хвороби.

— Величезне спасибі, — сказав Філіпс. — Знаю, ви зайняті, і не хочу забирати вашого часу.

Барнес подякував легким порухом голови і відразу ж приставив око до мікроскопа.

Комп’ютерний термінал патології було відокремлено від лабораторії кількома перегородками. Підсунувши стільця, Філіпс сів перед агрегатом. Він був такий самий, як і термінал радіології, і великий, схожий на телевізійний, екран містився безпосередньо за клавіатурою. Діставши список п’яти хворих, Філіпс надрукував ім’я Кетріц Коллінз, потім номер її хвороби й код пап-мазка. Після паузи на екрані стали з’являтися літери, наче хтось друкував їх. Спочатку стрімко виникло ім’я Кетрін Коллінз, потім, після невеликої перерви — дата, коли брали перший пап-мазок, а за тим: ДОСТАТНІЙ МАЗОК, ГАРНА ФІКСАЦІЯ, ВІДПОВІДНЕ ЗАБАРВЛЕННЯ. КЛІТИНИ ВИЯВЛЯЮТЬ НОРМАЛЬНИЙ ПОДІЛ ЯДЕР. ЕСТРОГЕННИЙ ЕФЕКТ НОРМАЛЬНИЙ: 0(20)80. ПАТОГЕННІ РЕЧОВИНИ МАЙЖЕ НЕ ПРОСТЕЖУЮТЬСЯ. РЕЗУЛЬТАТ: НЕГАТИВНИЙ.

Філіпс поглянув на дату, коли брали перший мазок, поки машина друкувала дальші відомості. Число відповідало тому, що було у Філіпсовому спискові. Знову поглянувши на дисплей комп’ютера, Філіпс, не вірячи власним очам, прочитав, що другий пап-мазок також нормальний.

Філіпс звільнив екран від даних і ввів ім’я Елен Маккарті, номер її хвороби та відповідний код. У животі йому все стислося, коли машина почала видавати інформацію. Результат був той самий — негативний.

Спускаючись сходами, Філіпс почувався приголомшеним. Він звик вірити тому, що читав у історії хвороби, особливо коли йшлося про результати лабораторних аналізів. Вони давали об’єктивну картину, а симптоми й враження хворого були суб’єктивні, Філіпс знав, що є можливість помилок у лабораторних аналізах, хоча й незначна. Він також усвідомлював, що міг не помітити чи хибно витлумачити щось на рентгенограмі. Але між малоймовірною помилкою і зумисним фальшуванням результатів пролягала величезна відстань. Фальшування було наслідком змови, і Філіпс відчув, що він теж несе за це відповідальність.

Сидячи за своїм письмовим столом, Мартін обхопив голову руками й тер очі. Перше що він хотів — потелефонувати керівництву лікарні, але це означало — Стенлі Дрейкові, і він відмовився від цього наміру. Дрейкова реакція буде-газети не мусять ні про що дізнатися, все приховуйте. Поліція! Він подумки уявив можливу розмову: «Алло, це доктор Мартін Філіпс. Хочу повідомити, що коїться дещо дивне в медичному центрі університету Гобсона. У дівчат беруть пап-мазки, що виявляються нормальними, а в історіях пишуть, що вони атипові». Філіпс труснув головою. Надто смішно це все звучить. Ні, треба зібрати більше фактів, перш ніж залучати поліцію. Інтуїтивно він відчував, що все пов’язано з радіоактивністю, хоча це здавалося абсурдом. Справді, радіація могла призвести до атипових пап-мазків, але якби хтось хотів приховати вплив радіації, то атипові мазки зареєстрували б як нормальні, але аж ніяк не навпаки.

Філіпс знову згадав про трупаря. Після їхньої безрезультатної розмови напередодні ввечері Філіпс був певен — Вернер знає про Лізу Маріно більше, ніж готовий розповісти. Можливо, сотні доларів замало. Напевно, треба запропонувати йому більше. Кінець кінцем, ця справа втратила свій науково-теоретичний характер.

Мартін розумів, що успішно протистояти Вернерові в трупарні неможливо. В оточенні мерців Вернер був у своїй стихії, на той час як Мартіна це оточення цілком позбавляло впевненості. А він знав, — слід бути наполегливим і вимогливим, щоб змусити Вернера говорити. Філіпс поглянув на годинника. Двадцять п’ять на дванадцяту. Вернер, очевидно, працює в нічну зміну — від четвертої до півночі. Імпульсивно Мартін вирішив простежити за Вернером до його будинку й запропонувати п’ятсот доларів.

Він з тремтінням набрав номер Деніс. Сигнал прозвучав шість разів, перш ніж сонний голос спитав:

— Ти йдеш?

— Ні, — ухильно відповів Філіпс, — я якраз на півдорозі й не хочу кидати розпочатого.

— Поруч зі мною для тебе є приємна тепла місцинка.

— Надолужимо все в кінці тижня. Солодких снів.

Мартін дістав зі стінної шафи синю лижну куртку і нап’яв на голову м’яке кепі, що його виявив у кишені. Був квітень, але з північного заходу насунули хмари, пішов дрібний дощ й стало холодно.

Він вийшов з лікарні через відділення невідкладної допомоги і стрибнув з платформи на забризканий грязюкою бетон стоянки автомобілів. Але замість Того, щоб рушити на вулицю, він повернув праворуч, обійшов ріг головного лікарняного корпусу й попростував проходом під північною стіною дитячої лікарні Бренера. Через п’ятсот ярдів прохід вивів Філіпса до внутрішнього подвір’я медцентру.

Корпуси лікарні, огорнені туманом, здіймалися, подібні до прямовисних скель, оточуючи нерівну цементову долину. Медцентр будувався ривками, без обдуманого наперед генерального плану. Це ставало очевидно в подвір’ї, де будинки наступали на простір хаотичними кутами й контрфорсами. Філіпс упізнав невеличке крило, де містилося відділення Голдблатта, і використовуючи його як орієнтир, легко визначив своє місцезнаходження. Приблизно через двадцять п’ять футів він виявив платформу без будь-яких написів, що, як він знав, вела до підземелля трупарні. Лікарня не хотіла рекламувати, що їй доводиться мати справу зі смертю, і тому трупи потай виштовхували до похоронних машин, що чекали подалі від людського ока.

Мартін сперся на стіну й засунув руки до кишень. Чекаючи, спробував пригадати важкі для розуміння події, свідком яких він став з тієї хвилини, коли Кеннет Робінс дав йому рентгенограму Лізи Маріно. Не минуло ще й двох днів, а йому здавалося — не менше двох тижнів. Початкове збудження, що він відчув, побачивши незнайому радіологічну патологію, змінилося спустошуючим страхом. Зараз його охоплював жах від думки, що він дізнається про справи, які кояться в лікарні. Було таке відчуття, наче хтось у його родині фатально занедужав. Медицина була його життям. Якби він не почувався особисто відповідальним за долю Крістін Ліндквіст, то, не виключено, що й просто забув би про те, що знав. Тирада Голдблатта про фахове самогубство продовжувала відлунювати в його вухах.

Вернер з’явився опівночі й повернувся, щоб замкнути за собою двері. Філіпс подався вперед і приклав долоню до брів, щоб у темряві пересвідчитися, чи це справді Вернер. Той переодягнувся, й зараз на ньому були темний костюм, біла сорочка і краватка. На Мартінів подив, трупар мав вигляд процвітаючого крамаря, що замикає на ніч крамницю. Його худе обличчя, що в трупарні здавалося порочним, тепер надавало йому майже аристократичного вигляду.

Вернер повернувся й секунду вагався. Потім простягнув руку долонею догори, щоб перевірити, чи йде дощ. Задоволений результатом, він рушив у бік вулиці. В правій руці він ніс чорний дипломат. Із зігнутої в лікті лівої звисала туго згорнена парасоля.

Йдучи за ним на безпечній відстані, Мартін звернув увагу на те, що у Вернера якась дивна хода. Він не накульгував. Ні, скоріше вистрибував, наче одна нога була дужча за другу. Але рухався він швидко і в рівному темпі.

Мартінова надія на те, що Вернер живе десь поряд з лікарнею, розвіялася, коли той завернув за ріг, вийшов на Бродвей і спустився сходами до метро. Прискоривши ходу, Філіпс скоротив відстань. Він ішов униз, переступаючи через сходинку. Спершу він не бачив Вернера. Напевно, в того був квиток. Філіпс поспіхом купив і собі й пройшов крізь турнікет. Ліфт стояв порожній, і Філіпс підтюпцем побіг похилим переходом у напрямку до платформи. Забігши за ріг, він угледів голову Вернера, який спускався сходами до платформи поїздів, що прямували до центру міста.

Видобувши з урни газету, Філіпс удав, наче читає. Вернер сидів на одному з штампованих пластмасових стільців усього в тридцяти футах від нього й читав, що було цілковитою несподіванкою для Мартіна, «Дебют у шахах». У тьмяному світлі підземки Філіпс усе ж краще роздивився одяг трупаря. Темно-синій стиляжний костюм, приталений піджак. Коротко підстрижене волосся стирчало пружним йоржиком. Гострі вилиці й засмаглі щоки робили його схожим на прусського генерала. Вигляд псували тільки черевики — вони були сильно зачовгані й давно скучили за щіткою.

В лікарні щойно скінчилася зміна, і платформа підземки була заповнена сестрами, санітарами, техніками. Коли підійшов експрес, Вернер увійшов до вагона, і Філіпс услід за ним. Після того як вони проминули П’ятдесят дев’яту стріт, Філіпс захвилювався. Можливо, Вернер їхав не прямо додому. Це чомусь не спадало Філіпсові на думку. Він зітхнув з полегшенням, коли нарешті вийшов услід за трупарем на Сорок другій стріт. Тепер питання було не в тім, чи додому він іде, чи ні. Цікаво було знати, як довго він тут ходитиме.

Навкруг снували нічні гульвіси й повії. Незважаючи на пізню годину й сльотаву погоду, Сорок друга стріт зберігала свій яскравий колорит. Охайно одягнений Вернер не звертав уваги на дивних, майже гротескного вигляду людей, що юрмилися біля кінотеатрів, де показували порнофільми, й біля вітрин книгарень, де було виставлено порнокнижки й порножурнали. Здавалося, він звик до психосексуальних збочень оточуючих. Філіпс, навпаки, почувався не в своїй тарілці. Здавалося, що цей, чужий для нього світ навмисне стає поперек дороги, змушуючи пробиватися крізь натовп, виходити на проїжджу частину, обходячи скупчення людей, намагаючись водночас не випускати Вернера з поля зору. Раптом він побачив, як Вернер різко повернув і зайшов до книгарні для дорослих.

Мартін лишився на вулиці. Він вирішив, що це справа безглузда. Якщо трупар швендятиме тут більш ніж годину, Філіпс піде додому. Стоячи на місці, він швидко виявив, що став легкою здобиччю для зграї збирачів пожертв, вуличних продавців і звичайних, прошаків. Вони були нав’язливі, і щоб позбутися їх, Філіпс відмовився від початкового плану й зайшов до крамниці.

Відразу ж за входом на балконі, що нагадував кафедру проповідника і висів майже під стелею, сиділа сувора на вигляд жінка з бузковим волоссям. Вона пильно подивилася на Філіпса, вивчаючи його з голови до ніг й визначаючи, чи можна його пустити далі. Мартін відвів погляд. Його непокоїло, що хтось може його побачити в цьому закладі, і він рушив до найближчого проходу. Вернера там не було.

Якийсь відвідувач крамниці пройшов упритул до Філіпса. Руки його безвільно звисали вздовж тіла, й коли чоловік просунувся повз Філіпса, його пальці ковзнули по Мартіновій сідниці. Тільки коли невідомий відійшов на кілька кроків, Філіпс збагнув, що сталося. Його мало не знудило, і він ледве стримав крик. Але менш за все йому зараз хотілося привертати до себе увагу.

Він рушив між книжковими полицями й стендами з журналами, щоб пересвідчитися, чи не ховається Вернер десь там. Жінка з бузковим волоссям зі свого воронячого гнізда стежила, здавалося, за кожним рухом Філіпса. Щоб не викликати підозри, він узяв якийсь часопис, але виявилося, — той був запакований у пластикову обгортку, і Мартін поставив його на місце. На обкладинці акробатично злягалися двоє чоловіків.

Раптом з дверей у глибині книгарні з’явився Вернер і пройшов повз закляклого від несподіванки Філіпса. Отямившись, Мартін стрімко відвернувся і почав нишпорити в порновідеокасетах. Але Вернер не дивився ні праворуч, ні ліворуч. Здавалося, він у шорах. За кілька секунд він був на вулиці.

Мартін затримався рівно настільки, скільки, він вважав, можна згаяти, щоб не загубити Вернера. Не хотів, щоб було надто помітно, що він стежить за трупарем, але коли рушив услід, жінка на балконі схилилася вперед і спостерігала, як він виходить крізь двері. Вона зрозуміла — він щось замислив.

Вийшовши на вулицю, Філіпс угледів, що Вернер сідає в таксі. Боячись, що він вислизне і всі його зусилля підуть намарне, Філіпс стрибнув з тротуару і відчайдушно замахав рукою, сподіваючись, що якась машина зупиниться. Одна машина на другому боці вулиці відгукнулася на його поклик, і Філіпс, ухиляючись, пробіг між іншими автами і впав на сидіння.

— Рушайте за таксі, що їде за автобусом, — збуджено сказав Філіпс.

Водій лише подивився на нього.

— Рушайте! — наполегливо повторив Філіпс.

Чоловік знизав плечима й відпустив гальма.

— Ви з поліції?

Мартін не відповів, відчуваючи, що менше він говоритиме, тим краще. Вернер вийшов на розі П’ятдесят другої стріт і Другої авеню. Мартін не доїхав до рогу футів сто й бігцем рушив до кінця кварталу, вишукуючи очима трупаря. Вернер зайшов до крамниці, що містилася на третьому поверсі. Вона звалася «Все для сексу» і дуже стриманим екстер’єром разюче різнилася від книгарні на Сорок другій стріт. Озирнувшись, Філіпс помітив, що цей заклад розташувався серед антикварних крамничок, фешенебельних ресторанів і дорогих магазинів. Підвівши очі, зрозумів, що в будинках цих жили представники середнього класу. Сусідство гарне.

Вернер з’явився з дверей у товаристві якогось чоловіка. Той сміявся і тримав руку на трупаревому плечі. Вернер усміхнувся і потиснув чоловікові руку. Тоді рушив Другою авеню. Філіпс пішов за ним, витримуючи безпечну відстань.

Якби, вирушаючи за Вернером, Філіпс передбачав, що операція буде така складна й тривала, він би від неї відмовився. Але тепер він не полишав надії, що одіссея все ж таки скінчиться. Та Вернер не збирався її скорочувати. Він перетнув Третю авеню, прямуючи до П’ятдесят п’ятої стріт, де зайшов до маленького будинку, захованого в тіні хмарочоса зі скла й цементу. Це був бар що, здавалося, зійшов з фотографії двадцятих років.

Зваживши всі за й проти, Філіпс пройшов за трупарем, боячись, що може його проґавити. На превеликий подив Філіпса, заклад, попри пізню годину, був повен пожвавлених відвідувачів, і йому довелося проштовхуватися досередини. Це був один із поміркованих за цінами барів для самотніх людей — ще один бік міського життя, досі не знаний Філіпсові.

Швидко пробігши поглядом натовп у пошуках Вернера, Філіпс зі здивуванням помітив його просто праворуч від себе. Той тримав кухоль пива й усміхався якійсь секретарці-блондинці. Філіпс нижче насунув кепі на обличчя.

— Де ти працюєш? — поцікавилася секретарка. Вона кричала, щоб її чули крізь гамір голосів.

— Я лікар, — сказав Вернер. — Патолог.

— Справді? — здивувалася секретарка. На неї це очевидно справило враження.

— Робота має свої позитивні й Негативні сторони, — потвердив Вернер. — Звичайно доводиться працювати допізна, але, може, тобі захочеться коли-небудь випити?

— З величезним задоволенням! — прокричала блондинка.

Мартін притиснувся до стойки, розмірковуючи, чи знає ця дівиця, в що вплутується. Він замовив одне пиво, і, працюючи ліктями, пробився до задньої стіни, де знайшов місце, звідки міг спостерігати за Вернером. Сьорбаючи пиво, Мартін відчував недоладність ситуації, в якій опинився. Після стількох років навчання й роботи він сидів опівночі в барі для самотніх людей, вистежуючи дивного суб’єкта з моторошно-нормальною зовнішністю. Справді, озирнувшись на всі боки, Філіпс був уражений, наскільки сильно Вернер схожий на усіх цих бізнесменів та адвокатів.

Узявши номер телефону секретарки, трупар допив пиво, зібрав свої речі й на Третій авеню знову сів до таксі. Мартінові довелося посперечатися з водієм свого таксі, вмовляючи його їхати за машиною Вернера, але п’ятидоларовий папірець вирішив суперечку на його користь.

Їхали мовчки. Філіпс роздивлявся вогні нічного міста, поки раптова злива не розмила їх. Двірники на передньому склі квапливо рухалися, змітаючи краплі. Вони перетнули ділову частину міста по П’ятдесят сьомій, з Круга Колумба рушили по діагоналі на північ, виїхали на Бродвей, а потім завернули на Амстердам-авеню. Ліворуч виник університет Колумбія. Філіпс упізнав його. Дощ припинився так само раптово, як і почався. На Сто сорок першій стріт звернули праворуч, і Філіпс нахилився вперед, поцікавившись, у якому вони районі міста.

— Гамільтон-Хайтс, — сказав водій, повертаючи ліворуч на Гамільтон-Терас і пригальмовуючи.

Таксі Вернера, що їхало перед ними, спинилося. Філіпс заплатив водієві й вийшов з машини. Хоча будинки вздовж Амстердам^авеню, поки вони їхали на північ, ставали дедалі нецікавіші, зараз Філіпс опинився у дивовижно привабливій місцині. Уздовж вулиці стояли химерні будинки, — їхні фасади відображали майже всі архітектурні стилі, починаючи з Ренесансу. Більшість споруд уже реконструювали, решта ще ремонтувалися. В кінці вулиці, що виходила на Гамільтон-Терас, Вернер увійшов до будинку з фасадом із білого вапняку. Вікна прикрашав готичний орнамент.

Коли Філіпс наблизився до будинку, у вікнах третього поверху засвітили світло. Зблизька було видно, що споруда зовсім не в такому гарному стані, як здавалося. Але її претензійність не псувала загального враження. Будинок здавався уособленням потьмянілої елегантності і свідчив про Вернерове уміння подбати про власний добробут.

Зайшовши до під’їзду, Філіпс вирішив: нічого страшного, якщо він постукає просто в двері квартири Вернера. Як і в будинкові Деніс, загальний вхід було замкнено, і до кожної квартири підведено індивідуальний зв’язок. Ім’я Гельмута Вернера стояло третє знизу.

Поклавши палець на переговорний пристрій, Філіпс завагався. Він не був певний того, що йому хочеться довести розпочате до завершення. Він навіть не знав, що слід говорити, але думка про Крістін Ліндквіст додала йому рішучості. Він натиснув кнопку і став чекати.

— Хто там? — з крихітного репродуктора крізь електричний тріск донісся голос Вернера.

— Доктор Філіпс. Я приніс вам гроші, Вернере. Великі гроші.

На секунду чи дві запала тиша, і Філіпс чув, як стукотить його серце.

— Хто ще з вами, Філіпсе?

— Нікого.

Сипле деренчання заповнило колись розкішний вестибюль. Філдас штовхнув двері й зайшов. Він піднявся на третій поверх пішки. Було чути, як за одностулковими дверима довго відмикали численні замки. Двері прочинилися, й тонка смужка світла лягла Філіпсові на обличчя. Він побачив одне глибоко посаджене око Вернера, що втупилося в нього. Брова над оком здивовано звелася. Господар звільнив ланцюжок і розчахнув двері.

Мартін рішуче пройшов до кімнати, змушуючи Вернера відступити до стіни. Посеред кімнати Мартін спинився.

— Мені не шкода заплатити, друже мій, — сказав він якомога самовпевненішим голосом. — Але я хочу знати, що сталося з мозком Лізи Маріно.

— Скільки можете дати? — Вернерові кулаки ритмічно стискалися й розтискалися.

— П’ятсот доларів! — сказав Філіпс. Він хотів, щоб сума виглядала спокусливо, а не була сміховинною.

Тонкі губи Вернера розтягнулися в посмішці і на худих щоках з’явилися глибокі зморшки. Стало видно маленькі квадратні зуби.

— Ви впевнені, що з вами нікого немає?

Філіпс кивнув.

— Де гроші?

— Тут, — Філіпс поплескав по нагрудній кишені.

— Гаразд, — промовив Вернер. — Що ви хочете знати?

— Все, — сказав Філіпс.

Вернер знизав плечима.

— Історія довга.

— Часу в мене досить.

— Я збирався був поїсти. Ви не голодні?

Філіпс похитав головою. В животі в нього все стислося.

— Як хочете, — Вернер повернувся і своєю дивною ходою вийшов до кухні. Філіпс рушив услід, швидким поглядом пробігши квартиру. Стіни обтягував червоний оксамит, стояли вікторіанські меблі. Все в кімнаті здавалося важким, низькопробним, і враження це посилювалося світлом єдиної лампочки під низько опущеним шовковим абажуром. На столі лежав дипломат Вернера. Поляроїдна камера, яка, напевно, була в дипломаті, лежала поруч. Там же був стосик фотографій.

Кухня була малесенька, з раковиною умивальника, крихітною газовою плитою та холодильником, — такого Мартін не бачив з дитинства. Це була шафка, вкрита порцеляновою емаллю, з циліндричною котушкою індуктора згори. Вернер відчинив холодильник і дістав сендвіч та пляшку пива. З шухлядки під раковиною взяв консервний ключ, зняв із пляшки металевий ковпачок і поклав ключ на місце.

Тримаючи пляшку в піднятій руці, Вернер спитав:

— Випити не бажаєте?

Філіпс похитав головою. Трупар вийшов із кухні, і Філіпс услід за ним. Вернер відсунув дипломат і фотоапарат на край обіднього столу й жестом запросив Мартіна сісти. Він довго пив пиво, ригнув, ставлячи пляшку на стіл. Чим довше він тягнув з відповіддю, тим невпевненіше почувався Філіпс. Початкову перевагу, здобуту раптовістю, було втрачено. Щоб погамувати дрож у руках, він поклав їх на коліна і не спускав з Вернера очей, стежачи за кожним його рухом.

— На платню наглядача трупарні не проживеш, — сказав Вернер.

Філіпс кивнув, чекаючи, що буде далі. Вернер відкусив шмат сендвіча.

— Знаєте, я з древньої країни, — проговорив Вернер з набитим ротом, — з Румунії. Історія моя сумна, бо фашисти знищили мою родину, а мене повезли до Німеччини, коли мені було п’ять років. У цьому віці я спізнався з трупами в Дахау… — Вернер розповідав про своє життя, згадуючи жахливі, деталі: як убивали його батьків, як з ним поводилися в концентраційних таборах і як його змушували жити поруч з мерцями. Він усе розповідав і розповідав свою страшну історію, не жаліючи Мартіна, повідомляючи найвідразливіші епізоди. Кілька разів Мартін намагався перервати цю кошмарну розповідь, але Вернер наполегливо вів далі, і Філіпс, відчувши його бажання неодмінно довести все до кінця, розм’якнув, наче віск біля натопленої пічки.

— Потім я приїхав до Америки, — проговорив Вернер, допиваючи пиво, гучно цмокнувши губами. Він відсунув стільця, й пішов на кухню за другою пляшкою. Філіпс, закам’янілий від розповіді, стежив за ним з-за столу. — Я влаштувався на роботу в тру парні медичного коледжу, — прокричав Вернер, висуваючи шухляду під раковиною. За консервним ключем лежало кілька анатомічних скальпелів, які Вернер украв, ще коли розтини відбувалися в підвалі на старій мармуровій плиті. Він схопив один із них і вістрям до ліктя поклав у лівий рукав піджака. — Але мені треба було більше грошей, ніж там платили. — Він відкоркував пляшку і поклав ключ на місце. Засунувши шухляду, рушив до обіднього столу.

— Я хочу знати лише про Лізу Маріно, — несміливо сказав Філіпс. Слухаючи історію Вернерового життя, він відчув, що страшенно втомився.

— Доходжу до суті, — сказав Вернер. Він відпив з нової пляшки й поставив її на стіл. — Я почав заробляти додаткові гроші в трупарні. Розтинів тоді робили більше, ніж зараз. Існувала безліч різних дрібних можливостей. А потім мені спало на думку робити знімки. Я продаю їх на Сорок другій стріт. Цим я займаюся вже багато років. — Однією рукою Вернер показав на стіни, пропонуючи ознайомитися з власною продукцією.

Очі Філіпса оббігли тьмяно освітлену кімнату. До цього він не звертав уваги на те, що оббиті червоним оксамитом стіни було завішано якимись зображеннями. Тепер, придивившись, зрозумів, що це були безсоромні й страхітливі знімки оголених жіночих трупів. Філіпс знову повернувся, готовий слухати Вернера. Той скоса дивився на нього.

— Ліза Маріно була однією з кращих моїх моделей, — сказав Вернер. Він узяв стосик фотографій, що лежав на столі, й кинув Філіпсові на коліна. — Погляньте. За них добре платять, особливо на Другій авеню. Порозважайтеся самі. Мені треба до вбиральні. Пиво проситься назовні.

Вернер обійшов приголомшеного Філіпса й зник за дверима, що вели до спальні. Мартін проти власного бажання поглянув на фотографії трупа Лізи Маріно, що викликали нудоту своїм садизмом. Він боявся доторкнутися до них, наче психічна аномалія, яку вони відбивали, могла прилипнути до його пальців. Вернер, очевидно, неправильно витлумачив Філіпсову цікавість. Можливо, трунар нічого не знав про зникнення мозку, і його підозріла поведінка пояснювалася лише тим, що він вів заборонену законом торгівлю некрофільними фотографіями. Філіпс відчув, що його починає нудити.

Вернер пройшов через спальню в туалет. Він повернув кран, щоб вода дзюрчала гак наче струмінь сечі, що ллється до унітазу, а потім, засунувши пальці в лівий рукав, видобув довгий тонкий анатомічний ніж. Стиснув його правою рукою і тихо рушив назад через спальню.

Філіпс сидів футів за п’ятнадцять, повернувшись до нього спиною. Він дивився на фотографії, що лежали в нього на колінах. Вернер завмер біля самісіньких дверей спальні. Його тонкі пальці щільніше обхопили витерте дерев’яне руків’я ножа. Губи міцно стулились.

Філіпс підняв фотографії, збираючись покласти їх на стіл зображенням донизу. Він доніс їх до рівня грудей, коли відчув за спиною якийсь рух. Він почав повертатися. Пролунав зойк!

Лезо ножа встромилося за правою ключицею під шиєю, і пройшло крізь верхню долю легені, перерізавши праву легеневу артерію. Кров ринула в бронхи, викликаючи рефлекторний нестерпний кашель, що викидав кров з рога. Вона пролітала по балістичній траєкторії над Філіпсовою головою й падала на стіл перед ним.

Діями Мартіна керував тваринний рефлекс. Він відстрибнув праворуч, одночасно хапаючи пивну пляшку. Повернувшись на сто вісімдесят градусів, побачив Вернера. Той, хитаючись, поточився вперед і рукою марно намагався намацати й витягти стилет, по самісіньке руків’я. устромлений у його шию. З горла його виривалося саме булькотіння. Хитаючись, він упав грудьми на стіл, а потім повалився на підлогу. Анатомічний ніж, що був у руках Вернера, брязнув, ударившись об стіл, і з глухим стуком теж упав на підлогу.

— Не рухайтеся й нічого не чіпайте! — гукнув той, хто зарізав Вернера. Він зайшов до коридора крізь відчинені двері. — Добре, що ми вирішили встановити спостереження за вами. — Це був американець іспанського походження, з пишними вусами і в костюмі з синтетичної тканини. Філіпс згадав, що бачив його в метро. — Для чистої роботи треба влучити або в одну з артерій, або в серце, але цей хлопець не лишив мені часу для вибору. — Чоловік нахилився і спробував витягнути ніж із шиї Вернера. Але Вернер упав так, що ніж виявився затиснутим між шиєю та правим плечем. Щоб зручніше вхопитися за кинджал, нападник переступив через трупаря, що бився в конвульсіях.

На той час, коли чоловік нахилився біля столу, Філіпс настільки оговтався від шоку, що був здатний до дії. Замахнувшися пивною пляшкою, Мартін щосили опустив її на голову незваного відвідувача. Чоловік помітив його рух і останньої миті трошки відхилився вбік, так що частина сили удару прийшлася на плече. Але сила його була така, що чоловік упав на тіло своєї конаючої жертви.

Охоплений панікою, Філіпс кинувся бігти, все ще стискаючи в руці пивну пляшку. Але коли добіг до дверей, йому здалося, що він чує якісь звуки у вестибюлі на першому поверсі, і він з жахом подумав, що вбивця був не сам. Схопившись за одвірок, відштовхнувся в протилежному напрямкові й кинувся бігти через Вернерову квартиру. Він помітив, що вбивця вже підводиться на ноги, але все ще приголомшений, стискає голову обома руками…

Мартін підбіг до останнього вікна спальні й підняв раму. Спробував відхилити віконну сітку, але не зміг і вибив її ногою. Скочивши на пожежну драбину, він кинувся вниз. Чудом не зірвався, збігав так швидко, наче падав. Опинившись долі, він не мав вибору. Треба було бігти на схід. Відразу за сусіднім будинком він потрапив на грядки. Праворуч височів паркан з металевих прутів, що перегороджував шлях назад на Гамільтон-Терас.

Він біг на схід. Земля круто йшла вниз, і він то ковзав, то котився прямовисним, укритим камінням схилом. Вогні лишилися позаду. Він поринув у темряву. Скоро налетів на металеву сітку загорожі, за якою був ще один крутий схил футів десять заввишки. Далі простягалося кладовище автомашин, а за ним виднілася тьмаво освітлена Сейнт-Ніколас-авеню. Філіпс уже збирався лізти через огорожу, коли побачив прорізану дірку. Він просунувся крізь цілком достатній отвір і повиснув, тримаючись за край цементної стіни. Потім відпустив руки і пролетів кілька останніх футів у порожнечу.

Це було не справжнє кладовище машин. Просто нічийна земля, де лишали іржавіти старі автомобілі. Мартін ішов, обережно вибираючи дорогу між покрученими металевими корпусами. Він прямував до ліхтаря, що горів на вулиці, і щосекунди був готовий почути голоси переслідувачів.

На вулиці бігти стало легше. Він хотів опинитися якнайдалі від Вернерової оселі і марно шукав очима патрульну поліцейську машину. Жодної не було й близько. Споруди обабіч були занедбані, й, озираючись то праворуч, то ліворуч, Філіпс зрозумів, що чимало з них спалено й покинуто. В туманній темряві ночі величезні порожні житлові будинки здавалися скелетами. Хідники встилало сміття й уламки.

Раптом Філіпс усвідомив, де він. Він прибіг просто в Гарлем. Від цієї думки ноги стали рухатися повільніше. Темрява й запустіння навколо нього посилили почуття жаху. Двома кварталами далі Мартін побачив купку насторожених чорних. Вигляд Мартіна здивував їх. Вони перервали купівлю-продаж наркотиків, щоб подивитися на цього причмеленого білого, що пробігав повз них у бік центру Гарлему.

Хоча Мартін був у добрій формі, але швидкий біг виснажив його, і він відчув, що ось-ось упаде. Від кожного подиху гостро кололо в грудях. Нарешті у відчаї він пірнув у темний, без дверей проріз. Дихалося важко, уривчасто, а ноги перечіплялися об розкидану цеглу. Схопившись за вогку стіну, він відчув, що має, нарешті, опору. В ніс йому відразу ж ударив сморід. Але він не звернув на нього уваги, — таке велике було щастя від того, що вже не треба бігти.

Він обережно визирнув на вулицю і напружив зір: чи не йде хтось за ним. Але скрізь був спокій, мертвотний спокій. Раптом він по запаху визначив, що поруч хтось є, ще до того як відчув руку, що з’явилася з темряви під’їзду й схопила його за передпліччя. В горлі виник крик, але коли вирвався з рота, то скоріше нагадував мекання новонародженого ягняти. Він вистрибнув з прорізу дверей і мотнув рукою, наче в неї вп’ялася отруйна комаха. Той, хто вчепився в нього, проти власної волі теж опинився на вулиці, і Мартін побачив, що перед ним, ледве тримаючись на ногах, стоїть задурманений якоюсь гидотою наркоман.

— Господи! — гучно вирвалося у— Філіпса. Він повернувся й бігом кинувся в ніч.

Вирішивши більше не спинятися, Філіпс біг звичним для себе підтюпцем. Він абсолютно не уявляв, де він тепер, але втішався думкою, що коли бігтиме весь час прямо, то кінець кінцем добіжить до якогось житлового району.

Знову почався дощ. Туман з дрібних крапель крутився навкруг рідких вуличних ліхтарів.

Через два квартали Філіпс натрапив на оазу. Він добіг до широкого проспекту, де на розі розмістився нічний бар з крикливо яскравою неоновою вивіскою. Криваво-червоний відбиток лягав на мокре перехрестя вулиць. Декілька фігур збилися в під’їздах ближчих будинків, наче ця червона вивіска обіцяла їм порятунок від розкладу й гниття міста.

Мартін запустив пальці у волосся, щоб трохи привести до ладу намоклу голову, й намацав щось липуче. В світлі неонової вивіски здогадався, що це кров Вернера. Аби не подумали, що він з кимсь бився, Мартін спробував стерти кров рукою. Провівши кілька разів долонею по волоссю, штовхнув двері.

В барі стояла задуха, й повітря від диму здавалося густим. Оглушлива музика диско так резонувала, що Мартін грудьми відчував кожну ноту. В барі сиділо близько дюжини відвідувачів. Усі трохи зачмелені, і всі чорні. І, наче гуркоту музики було не досить, маленький кольоровий телевізор показував фільм з життя гангстерів у тридцяті роки: Єдиний, хто дивився фільм, був гладкий бармен у брудному білому фартусі.

Обличчя відвідувачів повернулися до Філіпса, і напруженість миттєво пронизала повітря, наче статична електрика перед грозою. Філіпс відразу відчув це, навіть незважаючи на свій страх. Хоча він прожив у Нью-Йорку майже двадцять років, проте весь час тримався подалі від безвихідних злиднів, які були такою ж характерною рисою міста, як і повиставлюване перед людські очі багатство.

Зараз, обережно проходячи в глибину бару, він щосекунди чекав нападу. Всі за ним стежили з виразом неприхованої погрози. Якийсь бородань 1 повернувся на високому табуреті перед стойкою і, стрибнувши на підлогу, опинився перед Мартіном. Це був м’язистий негр, чиє тіло світилося в тьмяному світлі грубою силою.

— Йди-но сюди, білий слимаче, — прогарчав він.

— Піжоне, — кинув бармен, — облиш. — Потім, повернувшись до Філіпса, промовив: — Містере, якого хріна ви тут вештаєтеся? Хочете, щоб вам укоротили віку?

— Мені потрібен телефон, — видушив Філіпс.

— У глибині, — сказав бармен, недовірливо похитуючи головою.

Філіпс затамував подих, обходячи чоловіка на прізвисько «Піжон». Намацавши в кишені десятицентівника, пішов шукати телефон. Апарат висів біля вбиралень, але поруч уже стояв хлопець, з’ясовуючи взаємини з подружкою:

— Слухай, маленька, чого ти там рюмсаєш?

Раніше, в стані панічного жаху, Філіпс, можливо, силою спробував би вирвати в нього трубку, але тепер — принаймні почасти — володів собою і тому, повернувшися в бар, став чекати. Атмосфера трошки розрядилася, і відвідувачі знову перегукувалися один з одним.

Бармен налив йому бренді, попросивши гроші вперед. Палюча рідина розслабила напнуті нерви. Він знову зміг логічно мислити. Вперше після неправдоподібної Вернерової смерті Мартін був спроможний обдумати те, що відбуло ся. Тієї хвилини, коли трупаря зарізали, він вважав, що став випадковим свідком і що сутичка відбулася між Вернером та вбивцею. Але потім нападник сказав щось, що дало Філіпсові зрозуміти — стежили за ним самим. Але ж це абсурд! Мартін ішов слідом за Вернером. І Мартін бачив ніж у руках у Вернера. Невже тру пар збирався напасти на нього? Спроба розібратися в трагічній події ще більше заплутала Філіпса. Особливо коли він згадав, що бачив нападника в підземці. Мартін допив бренді і заплатив за другу порцію. Він спитав бармена адресу їхнього закладу, і той назвав вулицю, назва якої нічого не говорила Філіпсові.

Чорний юнак, що телефоном з’ясовував взаємини, пройшов за Філіпсовою спиною і вийшов із бару. Мартін зсунувся з табурету й, прихопивши другу порцію бренді, рушив углиб кімнати. Він трохи заспокоївся і сподівався, що зможе розповісти поліції про те, що сталося, більш чи менш зрозуміло. Під телефоном висіла маленька поличка, й Філіпс поставив на неї чарку. Потім опустив монету й набрав дев’ять-один-один.

Крізь шум диско й телевізора чути було сигнали на другому кінці дроту. Філіпс розмірковував, чи варто говорити про те, що він виявив у лікарні, й вирішив, що це тільки заплутає й без того складну справу. Краще нічого не говорити про медичний бік справи, аж поки його почнуть питати, що він робив у Вернеровій квартирі серед ночі. Йому відповів знудьгований сиплий голос.

— Шосте відділення. Сержант Макнілі слухає.

— Хочу повідомити про вбивство, — Мартін намагався говорити якомога спокійніше.

— Де? — спитав сержант.

— Я не знаю адреси, — але зможу вказати будинок, якщо побачу його.

— Вам що-небудь загрожує зараз?

— Не думаю. Я в барі, в Гарлемі…

— В барі!.. Все ясно, хлопче, — перебив його сержант. — Багато хильнув?

Філіпс зрозумів, що поліцейський прийняв його за маніяка.

— Послухайте, я бачив, як зарізали людину.

— В Гарлемі, мій друже, вбивають багатьох. Як вас звати?

— Доктор Мартін Філіпс. Я рентгенолог з медичного центру університету Гобсона.

— Ви сказали «Філіпс»? — сержантів голос змінився.

— Так, — потвердив Мартін, здивований реакцією сержанта.

— Чому ж ви зразу не сказали про це! Слухайте, ми чекали вашого дзвінка. Я мушу відразу ж з’єднати вас з Бюро. Не кладіть трубки! Якщо зв’язок перерветься, відразу ж телефонуйте знову! Зрозуміли?

Поліцейський не став чекати відповіді. В трубці клацнуло, коли Філіпса перемикали на іншу лінію. Мартін відсунув трубку від вуха й подивився на неї, наче вона могла пояснити йому цю дивну розмову. В нього не було сумнівів — сержант сказав, що його дзвінка чекали! А що він мав на увазі, коли говорив про Бюро? Яке Бюро?

Клацнуло ще кілька разів, а потім стало чути, як хтось бере трубку на другому кінці лінії. Голос, що прозвучав, був енергійний і нетерплячий.

— Ну, Філіпсе, де ви?

— В Гарлемі. З ким я розмовляю?

— Моє ім’я Ейджент Сенсон. Я помічник директора міського відділення Бюро.

— Якого Бюро? — Філіпсові нерви, що почали були заспокоюватися, затріпотіли, наче підключені до джерела гальванічного струму.

— ФБР, ви ідіот. Послухайте, у нас, можливо, обмаль часу. Ви мусите вибратися з того району.

— Чому? — Мартін був збитий з пантелику, але відчував, що Сенсон не жартує.

— В мене немає часу пояснювати. Але чоловік, якого ви приголомшили ударом по голові, — наш агент, що намагався захистити вас. Він щойно з’явився і все доповів. Не розумієте? Те, що відбулося з Вернером, — непередбачений випадок.

— Нічого не розумію! — крикнув Філіпс.

— І не треба, — кинув Сенсон. — Треба витягнути вас звідти. Не кладіть трубки, я мушу встановити, чи надійна ця лінія.

Ще раз клацнуло — лінію підключали до іншого апарата. Філіпс пильно дивився на німий телефон, і його нерви напнулися так, що він відчув лють. Все це мало бути жорстоким жартом.

— Зв’язок ненадійний, — проговорив Сенсон, знову беручи трубку. — Скажіть ваш номер, я передзвоню.

Філіпс назвав номер автомата й повісив трубку. Його злість почала трансформуватися в новий напад страху. Кінець кінцем, це ж було ФБР!

Телефон задзеленчав під трубкою в Філіпса. Він здригнувся. Говорив Сенсон.

— Усе гаразд, Філіпсе. Слухайте! Ми неофіційно поки що розслідуємо змову, в яку вплутаний медичний центр університету Гобсона.

— І це зв’язано з радіацією! — вигукнув Філіпс. Останні події почали набувати змісту.

— Ви певні?

— Цілком, — відповів Філіпс.

— Дуже добре. Слухайте, Філіпсе, слідство потребує вашої допомоги, але ми боїмося, що за вами стежать. Нам необхідно поговорити з вами. Нам треба мати свою людину в медцентрі, зрозуміло? — Сенсон не дав Філіпсові часу для відповіді. — Ми не можемо дозволити, щоб ви прийшли сюди, якщо ви під спостереженням. Менш за все зараз ми хочемо, щоб вони дізналися, що ними займається ФБР. Не вішайте трубки!

Сенсон поклав трубку на стіл, але Філіпс чув — на тому кінці дроту щось обговорювали.

— Клойстерз, Філіпсе. Ви знаєте Клойстерз?

— Звичайно, — Мартін був спантеличений.

— Зустрінемося там. Візьміть таксі й під’їздіть до головного входу. Відпустіть машину, — це дасть нам переконатися, що за вами немає хвоста.

— Хвоста?

— Що за вами ніхто не стежить, о Господи! Робіть, як я вам сказав, Філіпсе.

Трубка в Мартінових руках змовкла. Сенсон не дав йому часу для запитань і висловлення згоди. Його інструкції звучали не пропозицією, а наказом. Непідробна серйозність, із якою говорив агент, не могла не справити враження на Філіпса. Він підійшов до бармена і спитав, чи можна викликати таксі.

— Важко вмовити таксиста приїхати вночі до Гарлему, — пояснив бармен.

П’яти доларовий папірець змусив його змінити думку, і він зняв трубку з телефону, що стояв за касою. Там же Мартін помітив рукоять револьвера сорок п’ятого калібру.

Перш ніж таксі погодилося приїхати, Мартіну довелося пообіцяти двадцять доларів на чай і сказати, що їде він на Вашінгтон-Хайтс. Потім він хвилин п’ятнадцять нервувався, поки не побачив, що машина під’їздить до входу, Мартін сів, і таксі з пронизливим виском рвонуло колись фешенебельним проспектом. Як тільки вони рушили, водій попросив Мартіна замкнути дверцята.

Лише кварталів через десять місто набуло менш загрозливого вигляду. Скоро вони під’їхали до району, знайомого Філіпсові, і освітлені вітрини магазинів змінили запустіння, яке вони щойно проїздили. Мартін навіть побачив якихось людей, що йшли під розкритими парасолями.

— Гаразд, куди тепер? — спитав водій. Він явно відчував полегкість, наче щойно вирвався з ворожої території.

— Клойстерз, — сказав Мартін.

— Клойстерз? Хлопче, зараз ні в на четверту ранку. В тому районі не буде жодної живої душі.

— Я плачу, — сказав Філіпс, не бажаючи сперечатися.

— Хвилинку, — сказав водій, спиняючись на червоне світло. Він повернувся й подивився через плексигласову перегородку. — Я не хочу неприємностей. Не знаю, які плани в тебе в голові, але я не хочу неприємностей.

— Не буде ніяких неприємностей. Я тільки хочу, щоб ви висадили мене біля центрального входу. І тоді ви вільні.

Світло змінилося, і водій натиснув на газ. Мартінове пояснення, мабуть, задовольнило його, — він більше не скаржився, і Мартін був радий, що має змогу подумати.

Сенсонова манера, що не терпіла заперечень, мала позитивну дію. Філіпс відчув, що за цих обставин не міг приймати рішень самостійно. Все було надто дивно. Вийшовши з лікарні, Філіпс занурився в світ, що не вписувався в звичні рамки реальності. Він навіть почав був думати, чи не є все пережите ним тільки витвором його власної уяви. Але думав так лиш поки побачив сліди Вернерової крові на своїй штормівці. Якоюсь мірою вони заспокоїли його. Принаймні Філіпс знав, що не збожеволів.

Він дивився крізь вікно на мерехтливі йогні міста й намагався зосередитися на неймовірному фактові втручання ФБР. Філіпс достатньо добре знав систему роботи в лікарні, щоб з’ясувати — кожна установа працювала тільки в ім’я власних інтересів і ніколи — задля якоїсь окремої особи. Якщо ця справа — хоч би в чому вона полягала — така важлива для ФБР, то як Мартін міг сподіватися, що вони захищатимуть щось близьке й дороге для нього! Певно ж, що не міг. Цей перебіг думок змусив його поставити під сумнів мету зустрічі в Клойстерзі. Його непокоїла відлюдність місця. Повернувши голову, він став роздивлятися крізь заднє скло таксі, чи не їде хтось за ними. Рух був слабкий, і це здалося йому мало ймовірним. Але певності бути не могло. Він збирався просити водія змінити напрям, коли з відчуттям безсилля усвідомив, що, очевидно, безпечного місця, куди б він міг податися, не існує. Він увесь напружився і сидів нерухомо майже до тієї секунди, коли вони під’їхали до Клойстерза. Тоді нахилився вперед і попрохав:

— Не спиняйтеся. Їдьте далі.

— Але ж ви казали, що хочете вийти, — заперечив таксист.

Машина щойно виїхала на овальний забрукований простір перед головним входом. Над середньовічним порталом висів металевий ліхтар, його світло відбивалося від мокрої гранітової бруківки.

— Зробіть ще одне коло, — сказав Мартін, прискіпливо вивчаючи кожний камінчик. Дві під’їзні алеї губилися в темряві. Десь серед пітьми, наче висячи в повітрі, світилися внутрішні вогні споруди. Зараз, серед ночі, вона моторошно нагадувала замок хрестоносців.

Таксист вилаявся, але поїхав кільцевою дорогою, з якої відкривалася панорама Гудзону. Річки Мартін не бачив, але міст Джорджа Вашінггона з його витончено вигнутими стрічками вогнів вимальовувався на тлі неба.

Мартін крутив головою, намагаючись виявити хоч якісь ознаки життя. Скрізь було безлюдно, не було навіть закоханих, які звичайно спиняли машини біля річки. Було чи то надто пізно, чи то надто рано, чи те й друге разом. Зробивши повне коло, машина спинилася навпроти входу.

— Ну гаразд, що ви збираєтеся, чорт вас забирай, робити? — спитав водій, дивлячись на Філіпса в дзеркальце заднього огляду.

— Поїхали звідси, — сказав той.

У відповідь водій відпустив гальма і на великій швидкості помчав від споруди.

— Хвилинку. Спиніться! — закричав Мартін, і водій натиснув на гальмо. Філіпс побачив трьох волоцюг, що стояли й дивилися поверх кам’яної стіни, що йшла вздовж під’їзної алеї. Вони були ярдів за тридцять від того місця, де спинилося таксі.

— Скільки? — спитав Мартін, визираючи з вікна машини.

— Нічого. Тільки висаджуйся.

Філіпс поклав десятидоларову банкноту до плексигласового тримача і вийшов. Машина рвонула вперед, як тільки зачинилися дверцята. Вологе нічне повітря швидко заглушило шум мотора. І запалу важку тишу тільки зрідка порушувало шипіння шин на невидимій парковій алеї Генрі Гудзона. Філіпс рушив назад, у напрямку до волоцюг. Праворуч від нього брукована стежка від дороги бігла вглиб між молодих дерев. Філіпс крізь присмерк роздивився, що далі вона розбивалася на кілька стежечок, одна з яких відходила в його бік під арку дороги.

Рушивши вздовж неї, він зазирнув під арку. Волоцюг було не троє, а четверо. Один спав, лежачи на спині, й хропів. Троє інших сиділи й грали в карти. Горіло маленьке вогнище, освітлюючи дві порожні півгалонові винні пляшки. Певний час Філіпс спостерігав за цими людьми, бажаючи переконатися, що вони справді ті, кими здаються — звичайнісінькі волоцюги. Він обмізковував, як використати їх, наче буфер між собою та Сенсоном. Не те щоб він боявся, що його заарештують, ні, але його досвід взаємин з різними організаціями сам підказував дальші дії: треба ретельно вивчити ситуацію і зрозуміти, чого слід чекати. Використати з цією метою підставну особу — єдине, що спало йому тепер на думку. Кінець кінцем, навіть якщо все те, що відбувалося, мало сенс, зустріч у Клойстерзі посеред ночі навряд чи була нормальним явищем.

Поспостерігавши ще кілька хвилин, Філіпс рушив під арку, прикидаючись людиною напідпитку. Троє волоцюг на кілька секунд втупилися в нього, але, зрозумівши, що він не має лихих замірів, повернулися до своєї гри.

— Хтось із вас, хлопці, хоче заробити десятидоларовика?

Всі троє знов підвели на нього очі.

— А що треба робити за десятку? — спитав наймолодший.

— Замінити мене на десять хвилин.

Волоцюги перезирнулися й засміялись. Наймолодший підвівся.

— Гаразд, а що мені робити, поки я — ти?

— Рушай до Клойстерза й обійди його навколо. Якщо хтось спитає, як твоє прізвище, скажеш — Філіпс.

— Покажи десятку.

Філіпс дістав банкноту.

— А мені можна? — спитав один з двох старших чоловіків, над силу підводячись із землі.

— Заткни пельку, Джек, — сказав молодший. — Твоє повне ім’я, містере?

— Мартін Філіпс.

— Гаразд, Мартіне, домовились.

Знявши штормівку й кепі, Філіпс змусив волоцюгу одягти їх і насунути кепі нижче на лоба. А сам узяв пальто волоцюги й неохоче встромив руки в рукави. Пальто було благеньке, з вузькими оксамитовими вилогами. В кишені виявився недоїдок сендвіча без обгортки.

Незважаючи на Мартінові заперечення, двоє інших волоцюг наполягли, що йтимуть з ним разом. Вони сміялися й жартували, аж поки Мартін не сказав, що розірве контракт, якщо вони не вгамуються.

— Мені вже йти? — спитав молодший.

— Так, — відповів Мартін, уже починаючи сумніватися в необхідності цього маскараду. Стежка привела до внутрішнього дворика, що був нижче рівня головної дороги. До вибрукованого простору вів крутий спуск. Згори стояла лава для втомлених пішоходів. Кам’яна стіна межувала з входом, різко уриваючись на перехресті. Просто навпроти того місця, де вони стояли, був головний вхід до самого Клойстерза.

— Послухай, — прошепотів Мартін, — просто підійдеш до дверей, спробуєш відчинити їх, і десять доларів — твої.

— Звідки ти знаєш, що я не втечу з твоєю курткою та капелюхом? — спитав волоцюга.

— Ризикну. Крім того, я тебе наздогнав би, — сказав Філіпс.

— Скажи ще раз, як тебе звати?

— Філіпс. Мартін Філіпс.

Волоцюга насунув Філіпсове кепі так низько на лоба, що мусив закидати голову, аби щось бачити. Він почав дертися вгору по схилу, але втратив рівновагу. Мартін ногою підштовхнув його під сідницю і той по-кошачому, на чотирьох дістався до рівня проїжджої смуги.

Мартін піднявся по схилу й спинився, коли очі його опинилися якраз над краєм кам’яної стіни. Волоцюга вже перетнув шосе й дійшов до забрукованої ділянки. На нерівній поверхні він зразу ж перечепився, але встиг випростатися. Він обійшов цю місцину, що використовувалась як стоянка для автобусів, і рушив до дерев’яних дверей.

— Є хто-небудь? — вигукнув він. Його голос відбився луною у внутрішньому дворику. Зашпортуючись, він вийшов на середину дворика й заволав: — Я Мартін Філіпс!

Ні звуку у відповідь. Лише тихий шелест дощу, який щойно почався. Старовинний монастир з грубо вирізаними геральдичними тваринами надавав цій сцені якоїсь нереальності й позачасовості. Мартін знову подумав, чи не є він жертвою гігантської галюцинації.

Раптом тишу розітнув постріл. Волоцюгу у внутрішньому дворику збило з ніг і жбурнуло на бруківку. Результат був такий самий, якби снаряд влучив у диню. Місце, де ввійшла куля, було наче надріз, зроблений хірургом. Вилетіла ж вона з жахливою руйнівною силою, вирвавши більшу частину обличчя й розкидавши його в радіусі тридцяти футів.

Філіпс і двоє його супутників були приголомшені. Коли вони зрозуміли, що хтось застрелив волоцюгу, то повернулися й кинулися бігти по крутому схилу, який ішов униз від монастиря. Вони падали й перекочувалися, налітаючи один на одного.

Ще ніколи Мартін не відчував такого відчаю. Навіть коли він тікав з квартири Вернера, страх був менший. Щосекунди він чекав, що пролунає постріл з гвинтівки і він відчує палючий біль смертоносної кулі. Він знав, що той, хто полює за ним, прийде подивитися на труп і відразу помітить помилку. Треба було бігти.

Але каменястий схил сам по собі являв небезпеку. Філіпс перечепився і впав, простягнувшись на повен зріст. Він чудом не розбив голови. Підводячись, побачив стежку, яка йшла праворуч. Розсунувши низенькі чагарі, рушив до неї.

Пролунав другий постріл і за ним крик болю. Філіпсова душа пішла в п’яти. Вибравшися із заростів, він кинувся на граничній швидкості бігти по алеї в бік темряви.

Ще не усвідомивши, що відбувається, він опинився в повітрі, злетівши зі сходів. Пройшло, здавалося, неймовірно багато часу, перш ніж він знов відчув ногами землю. Інстинктивно падаючи вперед, щоб пом’якшити удар, він перекинувся через голову і зробив сальто, наче гімнаст. Упав на спину і сів, приголомшений. Ззаду почувся тупіт людей, що бігли алеєю. Він змусив себе звестися на ноги і знов кинувся бігти, долаючи нуд.

Цього разу, побачивши попереду сходи, він сповільнив біг. Перестрибав через дві, три сходинки, а потім знову мчав. Ноги під ним підгиналися. Стежку під прямим кутом перетинала інша. Вона виникла так несподівано, що Мартінові не лишилося часу вирішувати, чи варт міняти напрям.

На дальній розвилці стежка, якою біг Мартін, уривалася, і він спинився на мить у нерішучості. Праворуч і нижче парк закінчувався. За останнім рядом дерев виднілася зацементована тераса з балюстрадою. Раптом Мартін знову почув шум погоні, і цього разу було ясно, що переслідувач не один. Часу для роздумів не лишалося. Він повернувся й побіг до тераси. Нижче, простягнувшись ярдів на сто, проліг цементований дитячий майданчик з гойдалками, лавами і заглибленням посередині, де влітку, напевно, робили мілкий басейн. За дитячим майданчиком починалась міська вулиця, і Мартін побачив, як проїхало жовте авто.

Тупіт переслідувачів наближався, і він кинувся вниз широкими цементовими сходами, які вели з тераси на майданчик. І чуючи, як наближається погоня, зрозумів, що не встигне перетнути відкритого простору до того, як переслідувачі — хоч хто вони є — вибіжать на терасу. Він буде беззахисний.

Він шмигонув у темний закуток під терасою, не звертаючи уваги на сморід застоялої сечі. Тієї ж хвилини важке гупання пролунало над його головою, а потім на сходах. Раптом фігура обідранця, чиє відчайдушне, з посвистом, дихання долетіло до Мартіна, ясно окреслилася між колонами; волоцюга, зашпортуючись, вибіг на дитячий майданчик і помчав до вулиці.

На терасі пролунали легші кроки кількох чоловіків. Філіпс почув притамовані голоси. Потім запала тиша. Перед ним волоцюга по діагоналі перетинав майданчик. Він був якраз навпроти басейну.

Над Філіпсовою головою пролунав різкий звук пострілу, і тієї ж миті той, хто біг через майданчик, упав обличчям униз. Смерть настала миттєво.

Мартін віддався на волю провидіння. Всі шляхи до порятунку було відрізано. Його загнали в кут, наче лиса. Лишалося тільки надіятися на щасливий випадок. Якби він не був такий виснажений, то, може, подумав би про опір, але зараз просто сидів нерухомо, прислухаючись, як легкі кроки прозвучали на терасі й почали спускатися сходами.

Він затамував подих, щосекунди чекаючи, що між колонами перед ним з’являться силуети людських фігур.

11

Деніс Сенгер прокинулася відразу. Вона лежала нерухомо, ледве дихаючи й прислухаючись до нічних звуків. Кров стукотіла в скронях, відбиваючись від адреналіну, яким надниркові залози щедро накачали її організм. Вона знала, що прокинулася від якогось чужорідного звуку. Але він не повторювався. Чулося тільки фурчання її древнього холодильника. Дихання повільно поверталося до норми. Навіть холодильник, востаннє гучно струснувшись, віддав квартиру у владу тиші.

Повернувшись і подумавши, що, мабуть, їй просто наснилося щось страшне, вона зрозуміла, що треба сходити до вбиральні. Тиск у сечовому міхурі поступово збільшувався, аж поки терпіти стало несила. І хоч як їй не хотілося, довелося вставати.

Витягнувши себе з теплого ліжка, Деніс прочалапала до вбиральні. Піднявши нічну сорочку, вона опустилася на холодне кружальце унітазу. Світло вона не вмикала й не причиняла дверей.

Адреналін, напевно, придушив реакцію сечового міхура, і їй довелося кілька хвилин сидіти, перш ніж потекла сеча. Не встигла вона випорожнитися, коли почула глухий стук, наче хтось ударив по стіні в сусідній кімнаті:

Деніс напружила слух, намагаючись уловити ще якісь звуки, але все в квартирі було тихо. Зібравши всю сміливість, вона рушила в хол подивитися на вхідні двері. З полегшенням побачила, що замок безпеки на місці й не пошкоджений.

Вона повернулася й пішла до спальні. І якраз у цей час відчула протяг, що віяв на ноги, й тихий шурхіт папірців, які вона приколювала до стіни, щоб не забути, що слід зробити. Вона знов повернулася в хол і зазирнула в темну вітальню. Вікно на пожежні сходи у вентиляційній шахті було відчинене.

Деніс намагалася не панікувати, але думка про те, що хтось може залізти до її квартири, була найстрашнішою відтоді, як вона оселилася в Нью-Йорку. Майже місяць після переїзду вона дуже погано спала. І зараз, бачачи широко розчинене вікно, відчула, що найжахливіші кошмари здійснюються. Хтось був у її квартирі!

Слухаючи, як годинник відлічує секунди, вона згадала, що в квартирі два телефони. Один біля ліжка, другий в кухні на стіні, просто перед нею. Вона зробила широкий крок, відчуваючи ногами потрісканий лінолеум. Проходячи повз раковину, схопила маленький кривий ніж. Спалах неяскравого світла ковзнув коротеньким лезом. Ця крихітна зброя повернула Деніс оманливе відчуття безпеки.

Простягнувши руку до стіни поруч з холодильником, вона зняла телефонну трубку. Цієї ж миті старий холодильник ввімкнувся і з шумом, подібним до гуркоту підземки, повернувся до життя. Оскільки її нерви й так були гранично напнуті, цей шум злякав її, і, кинувши трубку, вона ладна була пронизливо закричати.

Але перш ніж вона встигла зойкнути, чиясь рука схопила її за шию і з величезною силою підняла в повітря. Сили залишили її. Руки безживно повисли, й маленький кривий ножик зі стукотом упав на підлогу.

Її перекинули на сто вісімдесят градусів, наче ганчір’яну ляльку, і швидко потягнули через хол. Ноги її ледве торкалися підлоги. Коли її втягнули до спальні, вона побачила кілька спалахів, боком голови відчула пекучий жар і почула постріли з пістолета з глушником.

Кулі вдарили в купу ковдр на її ліжку. Останній грубий стусан жбурнув Деніс на коліна, в той час як чиясь рука відкидала ковдри.

— Де він? — закричав один із нападників. Інший відкривав дверцята стінної шафи.

Зіщулившись від страху на підлозі біля ліжка, вона подивилася вгору. Перед нею стояли двоє чоловіків у всьому чорному із широкими шкіряними поясами.

— Хто? — видушила вона слабким голосом.

— Твій коханець, Мартін Філіпс.

— Не знаю. В лікарні.

Один з чоловіків підхопив її і жбурнув на ліжко.

— В такому разі ми почекаємо.

Для Філіпса час минав наче вві сні. Після пострілу він нічого не чув. Ніч була тиха, як не брати до уваги машин, що зрідка проїздили вулицею за дитячим майданчиком. Пульс його вгамувався, але все ще важко було зібратися з думками. Тільки тепер, коли стало розвиднюватися, мозок його знову запрацював. Він міг краще роздивитися навколо. На майданчику стояло кілька бетонових урн, зроблених під валуни. Прилетіли голуби, й кілька опустилися на тіло, простягнене на дні сухого басейну.

Мартін поворушив затерплими ногами. Поступово до нього стало доходити, що труп на дитячому майданчику являв для нього нову загрозу. Скоро викличуть поліцію, а після подій минулої ночі думка про служників закону навіювала жах.

Він змусив себе підвестися і стояв певний час, спершись на стіну, аж поки знову відчув ноги. Сторожко піднявся цементовими сходами, озираючись на всі боки. Все тіло нило. Він побачив стежку, якою недавно біг, охоплений жахом. Віддалік хтось прогулював пса. Ще кілька хвилин, і труп на дитячому майданчику виявлять.

Мартін спустився сходами й заквапився в далекий кут парку, пройшовши повз самісіньке тіло знедоленого. Голуби справляли учту, поїдаючи розбризкані кулею шматочки людського мозку. Мартін відвернувся.

Виходячи з парку, він підняв оксамитові вилоги пальта, яке взяв у волоцюги, й перейшов на другий бік вулиці. Він був на Бродвеї. На розі був вхід до підземки, але Мартін боявся втрапити в пастку. Можливо, там на нього чигають.

Він зайшов до якогось під’їзду й уважно оглянув вулицю. З кожною хвилиною ставало все світліше, й рух посилювався. Філіпс почувся впевненіше. Чим більше людей, тим у більшій він безпеці. До того ж він не бачив нікого, хто б підозріло тинявся без діла або сидів у припаркованому авто.

Таксі спинилося перед світлофором якраз навпроти нього. Мартін вибіг з під’їзду й спробував відчинити задні дверцята. Їх було замкнуто. Водій повернувся, поглянув на Філіпса, а потім рвонув уперед, незважаючи на червоне світло.

Мартін розгублено стояв посеред вулиці, проводячи поглядом машину, що стрімко віддалялася. Тільки коли він знов підійшов до дверей і побачив себе у склі, то зрозумів, чому таксист утік від нього. Мартін мав вигляд справжнісінького волоцюги. Волосся було безнадійно розкуйовджене й злиплося на скроні від крові, до якої причепилося ошмаття листя. Обличчя в бруді й добу неголене. Портрет волоцюги вивершувало подерте пальто.

Простягнувши руку за гаманцем, Філіпс із полегкістю намацав його знайомі обриси в задній кишені штанів. Дістав його й перерахував готівку. В нього був тридцять один долар. Кредитні карточки в цій ситуації цінності не мали. Він витяг п’ятидоларового папірця й засунув гаманець до кишені.

Хвилин за п’ять під’їхала друга машина. Цього разу Філіпс підійшов спереду, щоб таксист його бачив. Він як міг привів до ладу волосся й розстебнув пальто, щоб його жалюгідний стан не відразу кидався в вічі. Але, що найважливіше, — він тримав у піднятій руці п’ятидоларову банкноту. Водій махнув рукою, запрошуючи сідати.

— Куди, містере?

— Прямо, — сказав Філіпс, — їдьте прямо.

Хоча таксист подивився на Мартіна в дзеркальце заднього огляду трохи підозріло, але, коли світло змінилося, відпустив гальма і поїхав Бродвеєм.

Філіпс утиснувся в сидіння й дивився крізь заднє скло. Парк Форт Тріон і дитячий майданчик стрімко віддалялися. Мартін зовсім не знав, куди їхати, але він був певен, що в юрмі почуватиметься в більшій безпеці.

— Мені треба на Сорок другу стріт, — сказав він нарешті.

— Чому ви досі мовчали? — невдоволено пробурчав водій. — Ми могли б звернути на Ріверсайд-Драйв.

— Ні, — сказав Філіпс, — не хочу їхати тією дорогою. Хочу по Іст-Сайду.

— Це коштуватиме вам близько десяти монет, містере.

— Дуже добре, — відповів Мартін. Він дістав гаманця й показав водієві, що спостерігав за ним, десятидоларову банкноту.

Коли машина знову рушила, Мартін дозволив собі розслабитися. Все, що відбувалося протягом останніх дванадцяти годин, досі здавалося нереальним. Було таке відчуття, наче обрушився світ. Доводилося гамувати природне бажання звернутися в поліцію за допомогою. Навіщо вони передали його ФБР? І навіщо, ради всього святого, тим треба було знищувати його, навіть ні про що не поспитавши? Коли машина виїхала на Другу авеню, йому знову стало страшно.

На Сорок другій стріт ніхто не знав Філіпса. А це було якраз те, чого зараз він потребував. Шість годин тому цей район здався чужим і страхітливим. Зараз саме це його заспокоювало. Люди на цій вулиці відверто демонстрували свої психози. Вони не ховалися за удаваним фасадом нормальності. Тих, хто являв небезпеку, можна було розпізнати й обминути.

Мартін купив велику порцію апельсинового соку й вихилив її. Потім випив іще одну. Далі пішов по Сорок другій стріт. Необхідно було подумати. Все повинно мати якесь розумне пояснення. Як лікар, він знав, що хоч скільки, є в недуги жахливих зовнішніх ознак і симптомів, їх завше можна звести до однієї головної причини. Наближаючись до П’ятої авеню, Філіпс зайшов до невеличкого парку біля будинку бібліотеки. Відшукав вільну лаву й сів. Щільніше закутавшись у пальто, він умостився якомога зручніше й спробував простежити події попередньої ночі. Все почалося в лікарні…

Мартін прокинувся, коли сонце було вже майже в зеніті. Він озирнувся, щоб переконатися, чи не стежать за ним. У парку тепер було багато людей, але жоден, здавалося, не звертав на Мартіна ніякої уваги. Повітря вигрілося і він дуже спітнів. Коли він підвівся, то відчув, що від нього зле відгонить. Виходячи з парку, поглянув на годинника, і був вражений — вже пів на одинадцяту.

За кілька кварталів він побачив грецьку кав’ярню. Згорнувши старе пальто, поклав його під столик. Він конав з голоду і замовив яйця, домашню смаженю, бекон, підсмажений хліб та каву. Пройшов до крихітної чоловічої вбиральні, але вирішив не приводити себе до ладу. В такому вигляді ніхто не прийме його за лікаря. Якщо його шукають — кращого маскування не вигадати.

Допиваючи каву, він виявив у кишені зібганий список п’яти хворих: Маріно, Лукас, Коллінз, Маккарті та Ліндквіст. Невже ці п’ятеро й те, що відбулося з ними, могли бути якось пов’язані з тим дивовижним фактом, що його переслідує влада? Але навіть якщо так — навіщо вони намагаються вбити його? І що сталося з цими жінками? Невже їх убили? Невже все це могло бути пов’язане з сексом та злочинним світом? Якщо так, то яка роль радіації і навіщо в це уплуталося ФБР? Можливо, існувала якась загальнонаціональна змова, в яку було втягнено всі лікарні?

Мартін замовив ще кави. Тепер він був певен, що відповідь на всі загадки ховається в медичному центрі університету Гобсона. Але він знав, що саме там на нього чекатимуть. Іншими словами, лікарня була для Мартіна найнебезпечнішим місцем. І однак єдиним, де він мав змогу з’ясувати, що ж відбувається. Не допивши кави, Філіпс пішов углиб кав’ярні, де висів автомат. Перший дзвінок був до Гелен.

— Докторе Філіпсе? Я рада чути ваш голос. Де ви є? — Її інтонації були напружені.

— Я не на території лікарні.

— Я здогадуюся. А де?

— А чому це ви цікавитеся? — спитав Мартін.

— Просто з цікавості, — відповіла Гелен.

— Скажіть, — проговорив Філіпс, — мене розшукував хто-небудь… Наприклад, люди з ФБР?

— Чому вас має розшукувати ФБР?

Тепер Мартін був майже переконаний, що Гелен під спостереженням. Не в її манері було відповідати питанням на питання, особливо на таке абсурдне — про ФБР. За звичайної ситуації вона просто сказала б Мартінові, що він збожеволів. Сенсон, або один з його агентів, сидить біля неї. Філіпс різко повісив трубку. Йому доведеться подумати, яким іншим шляхом отримати необхідну інформацію з лікарні і з його ж власного відділення.

Наступний дзвінок був також до лікарні. Мартін попросив розшукати доктора Сенгер. Менш за все він хотів, щоб вона зараз ішла до гінекології. Але її ніде не могли знайти, а передавати щось Мартін боявся. Повісивши трубку, він набрав номер Крістін Ліндквісг. Сусідка Крістін відповіла після першого ж сигналу, та коли Філіпс назвав себе й поцікавився Крістін, дівчина сказала, що не може йому нічого повідомити і що краще? він не дзвонив. І поклала трубку.

Вернувшись до столика, Філіпс розгорнув свій список. Дістав ручку й написав: «Сильна радіоактивність у мозку молодих жінок (? у інших частинах тіла); хворим повідомляли, що в них є патологія в пап-мазках, на той час як мазки нормальні; нарешті, неврологічна картина чимось нагадує розсіяний склероз». Філіпс втупився в написане. Думки його крутилися по одному шаленому колу. Тоді він дописав: «Нервове відділення — гінекологія — поліція — ФБР», і далі: «Вернер — некрофілія». Здавалося, не існувало нічого, що могло б пов’язувати ці ланки, але єдине, що уявлялося Мартіну справді реальним, — те, що в центрі перебуває гінекологічне відділення. Якби йому вдалося встановити, чому пап-мазки без будь-яких підстав називали атиповими, можливо, він щось і зрозумів би.

Раптом його охопила хвиля відчаю. Напевно, він зустрівся з чимось більшим, ніж може впоратися. І попереднє його життя з щоденними турботами й неприємностями вже не здалося таким поганим. Він радо змирився б з надокучливою буденністю, якби міг лягти ввечері в ліжко, обіймаючи Деніс. Мартін не був релігійний, але раптом спіймав себе на. тому, що намагається укласти угоду з Богом — якщо він його звільнить від цього кошмару, Мартін ніколи не скаржитиметься на життя.

Він поглянув на аркушик паперу на столі й відчув, як на очі набігають сльози. Чому саме на нього полює поліція? В цьому не було сенсу.

Він знову підійшов до телефону й ще раз попробував зв’язатися з Деніс, але марно. У відчаї він зателефонував до гінекологічного відділення й поговорив з реєстраторкою.

— Деніс Сенгер уже була на прийомі?

— Ще ні, — відповіла реєстраторка. — Чекаємо її з хвилини на хвилину.

Мартінова думка працювала швидко.

— З вами говорить доктор Філіпс. Коли вона прийде — скажіть, що я відміняю її зустріч з гінекологом і що вона повинна побачитися зі мною.

— Я передам, — відповіла реєстраторка.

Мартін відчув, що вона щиро здивована.

Мартін пішки повернувся до маленького парку і сів на лаву. Він неспроможний був прийняти жодного розумного рішення. Для людини, яка вірила в порядок і державну владу, той факт, що він не міг зв’язатися з поліцією після того, як у нього стріляли, здавався найвищим виявом нелогічності.

Пообідній час він провів то впадаючи в короткий сон, то прокидаючись, для того, щоб мучитися від розгубленості. Неспроможність прийняти рішення кінець кінцем визначила лінію його поведінки. Прийшла година пік, сягнула свого апогея. Потім натовп став рідшати, і Мартін знов пішов до кав’ярні. Було трохи за шосту.

Він замовив м’ясо і, поки його готували, спробував розшукати Деніс. Але її ніде не могли знайти. Закінчивши розмову, він вирішив зателефонувати їй додому, розмірковуючи, чи достатньо знає про нього поліція, щоб встановити за нею спостереження.

Вона відразу ж зняла трубку.

— Мартіне? — в її голосі лунав відчай.

— Так, це я.

— Слава Богу! Де ти?

Мартін не відповів на це питання й сказав:

— Де ти була? Я цілий день тебе розшукую.

— Я не зовсім здорова. Лишилася вдома.

— Чому ж ти не попередила в лікарні?

— Я знаю, що я… — раптом голос Сенгер змінився. — Не приходь! — прокричала вона.

Її голос заглушили, і Філіпс чув беззвучну боротьбу. У п’ятах йому похололо.

— Деніс! — закричав він, так що всі відвідувачі кав’ярні завмерли і всі голови повернулися до Філіпса.

— Філіпс, це Сенсон, — поліцейський узяв трубку. Мартін чув, що за спиною в нього Деніс усе ще намагається кричати. — Послухайте одну хвилинку, Філіпсе, — проговорив Сенсон. Потім він відірвався від трубки й кинув: — Заберіть її звідси й хай заспокоїться! Слухайте, Філіпсе, — почав Сенсон, знов беручи трубку.

— Що, чорт забирай, відбувається, Сенсоне? — закричав Філіпс. — Що ви дозволяєте собі з Деніс?

— Заспокойтесь, Філіпсе. Дівча в найкращій формі. Ми тут, щоб охороняти її. Що сталося з вами минулої ночі в Клойстерзі?

— Що сталося зі мною? Ви збожеволіли? Ваші люди хотіли прикінчити мене!

— Це ж смішно, Філіпсе. Ми знали, що у внутрішньому подвір’ї були не ви. Ми думали, вони вас уже спіймали.

— Хто вони? — спитав збитий з пантелику Філіпс.

— Філіпсе! Я не можу говорити про такі речі телефоном.

— Просто скажіть, що, чорт би вас усіх забрав, відбувається?!

Відвідувачі кав’ярні все ще сиділи нерухомі. Всі вони були мешканці Нью-Йорка й звикли до найрізноманітніших неймовірних подій, але тільки не в тій кав’ярні, куди вони мали звичку ходити.

Сенсон був спокійний і незворушний.

— Пробачте, Філіпсе. Ви повинні приїхати сюди, й зробити це треба негайно. Діючи самостійно, ви лише ускладнюєте наше завдання. І ви знаєте, що на карту поставлено кілька безневинних життів.

— Через дві години! — заволав Філіпс. — Я за дві години їзди від міста!

— Гаразд. За дві години, але ні секундою пізніше.

В трубці клацнуло. Розмова урвалася.

Філіпса охопила паніка. За одну мить його нерішучість наче рукою зняло. Він жбурнув на стіл п’ятидоларову банкноту, вибіг на вулицю й помчав до станції підземки на Восьмій авеню.

Він їхав до медичного центру. Він не знав, що робитиме, коли дістанеться туди, але він їхав до лікарні. В нього лишалося дві години, і він мусив отримати відповіді на ряд питань. Він не виключав, що Сенсон говорить правду. Можливо, вони справді думали, що його захопила якась невідома організація. Але певності у Філіпса не було, а непевність вселяла жах. Інтуїція підказувала, що Деніс у небезпеці.

У вагоні можна було тільки стояти, хоча години пік уже й минули. Але їзда подіяла на Філіпса цілюще. Приступ паніки минувся, і тепер він міг спокійно думати. До того часу, коли треба було виходити, він знав, як проникнути до лікарні і що він там робитиме.

Разом із натовпом пасажирів Мартін вийшов на вулицю й рушив у перший визначений ним пункт: у винну крамницю. Продавець кинув погляд на розкуйовдженого Мартіна, вийшов з-за каси й спробував виштовхати його за двері. Але подобрішав, коли Мартін показав гроші.

За тридцять секунд він вибрав півлітрову пляшку віскі й заплатив за неї. Звернувши з Бродвею убік, Мартін знайшов маленький завулок, де стояло кілька візків для сміття. Там він відкоркував віскі, і набравши в рота великий ковток, взявся полоскати горло. Проковтнув він одну краплину, решту ж виплюнув на землю. Потім, наче одеколоном, зволожив віскі обличчя й шию і запхнув пляшку в кишеню піджака. Зашпортуючись, він проминув кілька візків і вибрав найдальший. У ньому був пісок, яким узимку, напевно, посипали хідники. В піску він зробив невелику ямку, в яку поклав гаманця. Залишки грошей Філіпс засунув до кишені, де було віскі.

Наступну зупинку він зробив у заповненій людом бакалійній крамниці. Коли він зайшов, покупці широко розступилися. Але відвідувачів було дуже багато, і Філіпсові довелося проштовхуватися до того місця, звідки видно було продавців.

— О-о-ой, — скрикнув Філіпс, задихаючись і падаючи на підлогу.

Він навмисно потягнув за собою виставлені напоказ бляшанки з консервованим горошком. Він корчився наче від болю, а бляшанки котилися на всі боки. Коли продавець схилився й спитав, чи не забився він, Мартін, гикаючи, видушив:

— Болить. Серце!

Карета швидкої прибула за кілька секунд. На обличчя йому вже надягли кисневу маску і під час короткого переїзду до медичного центру університету Гобсона до грудей прикріпили датчики ЕКГ. Оскільки по радіо вже визначили, що кардіограма в основному нормальна, вирішили не вводити ніяких серцевих засобів.

Коли санітари, штовхаючи, везли його в невідкладну, Мартін помітив кілька поліцейських на платформі, але на нього вони навіть не поглянули. Його віднесли до одного з головних кабінетів відділення невідкладної допомоги й переклали на ліжко. Сестра понишпорила в його кишенях, шукаючи посвідку особи, на той час як лікар зробив іще одну електрокардіограму. Оскільки показники були нормальні, кардіологічна бригада почала розходитися, лишаючи його турботам чергового лікаря.

— Болить, голубе? — поцікавився той, нахиляючись над Філіпсом.

— Мені б трошки маалокса, — видушив Мартін, — іноді, як вип’ю дешевого, маалокс допомагає.

— Вважаю це доречним, — сказав лікар.

Маалокс Філіпсові видала зла сестра років тридцяти п’яти, яка мало не вліпила йому ляпаса за жалюгідний вигляд. Вона склала коротку історію хвороби, і Мартін назвався Гарві Гопкінсом. Так звали його сусіда по кімнаті в медичному коледжі. Потім сестра сказала, що йому дадуть трохи відпочити, щоб подивитися, чи не повториться біль у грудях. Вона запнула завісу навколо його ліжка.

Почекавши кілька хвилин, Філіпс підвівся. На медичному столику на коліщатках, що стояв біля стіни, він знайшов бритву для видалення волосся навкруг ран, і маленький кавалок мила. Він також узяв кілька рушничків, хірургічну шапочку й маску. Озброївшись усім цим, визирнув з-за завіси.

Як звичайно, в ці вечірні години у відділенні невідкладної допомоги панував цілковитий безлад. Черга тих, хто записувався, витягнулася від столу реєстраторів аж до вхідних дверей, і машини швидкої допомоги під’їздили з рівними інтервалами. Ніхто навіть не поглянув на Мартіна, коли він пройшов центральним коридором і штовхнув сірі двері в протилежному від обложеного столу реєстраторів кінці кімнати. В кімнаті відпочинку був лише один лікар, що вивчав електрокардіограми. Мартін пройшов у душові.

Він поквапцем вимився й поголився, лишивши свої речі в кутку душової. Біля раковини лежала купа хірургічного одягу, улюбленого вбрання персоналу невідкладної. Він одягнув сорочку, штани й хірургічну шапочку, щоб закрити мокре волосся. Надів також маску. Персонал лікарні часто носив маски за межами операційних, особливо коли лікарі потерпали від нежиті.

Поглянувши в дзеркало, Філіпс переконався: впізнати його зможе хіба що близький знайомий. Він не тільки пробрався до лікарні, а й набув вигляду її працівника. Що ж до долі Гарві Гопкінса, то пацієнти невідкладної завше залишали лікарню за власним бажанням. Філіпс поглянув на годинника. Шістдесят хвилин уже проминуло.

Вийшовши з кімнати відпочинку, Філіпс пройшов крізь відділення невідкладної допомоги й проминув ще двох поліцейських. Сходами чорного ходу за кафетерієм піднявся на другий поверх. Йому потрібен був дозиметр. Але йти за ним до свого відділення було надто ризиковано і довелося пошукати у відділенні радіотерапії. Знайшовши прилад, він бігом спустився сходами на перший поверх і поквапився до будинку лікарні.

Ліфти були старі, їх обслуговували ліфтери, які вже пішли, закінчивши робочий день, і Мартінові довелося підніматися на четвертий поверх у гінекологію пішки. В підземці, затиснутий між двома дуже нещасними на вигляд бізнесменами, він вирішив, що радіоактивність могла бути пов’язана з гінекологією, але тепер, прибувши на місце й роздобувши дозиметра, завагався. Він не мав гадки, що ж саме шукатиме.

Пройшовши крізь основну залу-чекальню, Філіпс звернув до відділення, що обслуговувало штат і студентів університету. Приміщення ще не прибирали, скрізь було розкидано папери й стояли переповнені попільнички. У тьмавому світлі все навколо виглядало безвинно й нормально.

Філіпс спробував відкрити стіл реєстраторки, але він був замкнений. Посмикав обоє дверей позаду столу — вони теж не відчинилися. Але замки були простенькі — треба було тільки встромити ключ у проріз. На столі реєстраторки лежала пластмасова лінійка, і з її допомогою вдалося відімкнути одні з дверей. Мартін увійшов до приміщення, причинив за собою двері й увімкнув світло. Він стояв у тому коридорі, де розмовляв з лікарем Гарпером. Ліворуч були два кабінети, а праворуч — лабораторія або підсобне приміщення. Мартін вирішив почати з кабінетів. Повільно водячи дозиметром, він обстежив обидві кімнати, засовуючи прилад у кожну шафку чи нішу. Він перевірив навіть гінекологічне крісло. Нічого. Все було чисте. В лабораторії він проробив те ж саме. Почав з двоповерхових шафок, висував шухлядки, заглядав у коробки. В кінці кімнати перевірив велику шафу з інструментами. Ніде ніяких слідів радіоактивності.

Вперше стрілка зрушила з місця, коли він дійшов до сміттєвого відра. Показник був дуже низький і абсолютно нешкідливий, але все одно — це була радіація. Поглянувши на годинник, Філіпс відзначив, що час спливає швидко. За півгодини він муситиме зателефонувати Деніс. Він вирішив, що віддасться в руки ФБР, тільки переконавшись, що Сенсон не тримає її заручницею.

Зафіксувавши радіоактивність у кошику для паперів, він вирішив іще раз пройтися лабораторією. Але нічого не виявив, поки не повернувся до настінної шафи. На нижніх полицях лежали білизна й халати, а на верхніх було складено речі, необхідні для лабораторії, й канцелярське приладдя. Під полицями стояв ящик з брудною білизною. Коли Філіпс опустив дозиметр до самої підлоги, стрілка знов трохи відхилилася, реєструючи слабкий рівень радіоактивності.

Мартін вивернув на підлогу брудну білизну й перевірив її. Нічого. Опустивши щуп у порожній ящик, Мартін знову побачив, як біля дна стрілка відхилилася. Він нахилився й засунув руку під полиці. Стінки й дно ящика були пофарбовані під дерево й здавалися суцільними. Мартін кулаком ударив по дну й відчув вібрацію. Ретельно простукав усю поверхню. Коли дійшов до далекого кута, дощечка трохи піднялася і знов опустилася на місце. Натискаючи на те ж місце, Мартін підняв дно ящика і зазирнув у заглиблення під ним. Там лежали два свинцеві контейнери зі знайомими трафаретами, що попереджували про радіоактивність.

На обох контейнерах наліпки свідчили про те, що вони надійшли з Брукхей— венської лабораторії, яка виробляла медичні ізотопи. На одній наліпці все можна було прочитати. В контейнері зберігалась 2-(18 Ф) флюоро-2 дезокси-Д-глюкоза. Друга наліпка була наполовину обірвана, але можна було розібрати, що там теж міститься якийсь ізотоп дезокси-Д-глюкози.

Мартін, кваплячись, відчинив обидва контейнери. Перший, з цілою етикеткою, був помірно радіоактивний. Але другий контейнер із значно товщими свинцевими стінками змусив дозиметр збезуміти. Що б там не містилося, рівень радіоактивності був дуже високий. Філіпс закрив і запечатав контейнер. Після цього він заштовхав білизну в ящик і зачинив двері.

Мартін ніколи не чув про жодну з виявлених сполук. Але сам факт, що вони опинилися в гінекологічній клініці, був достатньою підставою, щоб поставитись до них з найвищою підозрілістю. За радіоактивними матеріалами, що використовувались у променевій терапії, для діагностики, чи в дослідних роботах, у лікарні здійснювався найсуворіший контроль. У гінекології нічого такого не робилося. Тепер Філіпсові слід було з’ясувати, для чого застосовувалась дезокси-глюкоза.

З дозиметром у руках Філіпс сходами спустився в підвальне приміщення. Опинившись у тунелі, мусив сповільнити ходу, щоб не привертати уваги студентів-медиків. Але коли дістався до нового будинку медичного факультету, знову заспішив і вбіг до бібліотеки, важко дихаючи.

— Дезокси-глюкоза, — задихаючись, виговорив він, — мені необхідно прочитати про неї. Де можна?

— Не знаю… — сказала злякана бібліотекарка.

— Лайно, — вилаявся Філіпс, повернувся й рушив до каталога.

— Спробуйте дізнатися в консультанта, — кинула йому вслід жінка.

Філіпс змінив напрям і рушив до зали періодики, де за столом консультанта сиділа дівчина років п’ятнадцяти на вигляд. Вона чула шум і стежила за Мартіном насторожено.

— Терміново… — проговорив Філіпс, — дезокси-глюкоза. Де можна про неї прочитати?

— А що це? — дівчина перелякано подивилася на Мартіна.

— Мабуть, один з цукрів, виготовлених із глюкози. Подивіться, я не знаю, що це. Тому мені й треба прочитати.

— Гадаю, ви могли б почати з «Хімічного реферативного» й проглянути «Індекс медікум», потім…

— «Хімічний реферативний»! Де він?

Дівчина показала на довгий стіл, підсунутий до книжкових полиць. Філіпс кинувся до нього й вийняв вказівник назв. Він боявся дивитися на годинник. Знайшов потрібну назву як підзаголовок у розділі «Глюкоза». Там було вказано том і номер сторінки. Коли розшукав статтю, почав читати її по діагоналі, але поспіх перетворив слова на безладну суміш. Він змусив себе читати зосередженіше і дізнався, що дезокси-глюкоза настільки подібна до глюкози, цього біологічного палива мозку, що вільно проходить через бар’єри системи кровообігу мозку, засвоюючись активними нервовими клітинами. Але, потрапивши в активні нервові клітини, вона не розкладається в процесі обміну речовин, а накопичується. Наприкінець короткої статті говорилося: «… радіоактивна дезокси-глюкоза показала себе перспективною сполукою для дослідження мозку».

Мартін різко згорнув книжку. Руки його тремтіли. Все починало ставати на свої місця. Хтось у лікарні проводив досліди по вивченню мозку на людях, які нічого не підозрювали! «Маннергейм!» — подумав Мартін. Він так розлютився, що відчув у роті гіркоту жовчі.

Він не був хіміком, але пам’ятав курс хімії ще достатньо добре, щоб зрозуміти — якщо сполуку, подібну до дезокси-глюкози, зробити радіоактивною, її можна вводити людям і досліджувати, як вона засвоюється мозком. Якщо вона дуже радіоактивна, наче та сполука, яку він виявив у гінекології, — вона уб’є клітини, що її засвоїли. Коли хтось схотів би вивчити анатомію нервових клітин мозку, він міг би вибірково руйнувати їх, користуючись цим методом. Саме руйнування нервів у мозку тварин лягло в основу нейроанатомії як науки. Достатньо жорстокий учений міг застосувати цей метод і до людей. Філіпса затіпало. Тільки хтось егоцентричний, наче Маннергейм, міг знехтувати моральною стороною такого досліду.

Зроблене Мартіном відкриття пригнітило його. Він не мав гадки, як Маннергейм умовив гінекологію співробітничати з ним, але, поза сумнівом, вони теж брали участь у дослідах. І адміністрація лікарні мала бути теж поставлена до відома. Інакше чому б Дрейк захищав Маннергейма, примадонну нейрохірургії, напівбога лікарні. Думка про злочинне співробітництво добила Мартіна.

Він знав, що Маннергейм користувався чималою фінансовою підтримкою з боку уряду. Мільйони й мільйони громадських грошей витрачались на його дослідницьку роботу. Невже саме через це в справу втрутилося ФБР? Невже Мартіна звинуватили в тому, що він загрожував великому науковому відкриттю, субсидованому урядом? Але не виключено, — ФБР і не знало, що в ім’я цього проводяться досліди на людях. Мартін не був новачком, коли йшлося про організаційну плутанину, де ліва рука не відала, що чинить права. Але те, що уряд, нічого не підозрюючи, санкціонує нищення людських життів в ім’я медичних досліджень, було гірким відкриттям.

Мартін повернув руку, щоб бачити циферблат годинника. За п’ять хвилин треба телефонувати Деніс. Він не вірив, що агенти заподіють їй якусь шкоду, але після того, як вони повелися з волоцюгами, не збирався ризикувати. Подумав про те, що може зробити. Він знав дещо з того, що відбувалося, — хоча й не все, але досить, щоб при підтримці впливової особи розкрити всю їхню змову. Але хто його підтримає? Хтось поза лікарняною ієрархією, але добре обізнаний на медичних закладах та їхній структурі. Спеціальний уповноважений у справах охорони здоров’я? Хтось із оточення мера? Комісар поліції? Мартін боявся, що всім їм устигли розповісти вже стільки брехні про нього, що на його перестороги вони не звернуть уваги.

Раптом Мартін згадав про Майклза, чудо-хлопчика. Той може поговорити з ректором університету. Одного його слова буде досить, щоб почати розслідування. Це ідея! Мартін кинувся до одного з телефонів і вийшов на місто. Набираючи Майклзів номер, він молив Бога, щоб той виявився вдома. Почувши знайомий голос, Мартін мало не закричав від радості.

— Майклзе, в мене страшне лихо!

— В чім річ? — спитав Майклз. — Де ти?

— Не маю часу пояснювати. Тут, у лікарні, я розкрив жахливу змову, пов’язану з дослідницькою роботою. І, здається, її охороняє ФБР. Не питай мене, чому.

— Чим можу допомогти?

— Зателефонуй ректору. Скажи, що це скандальна справа, пов’язана з дослідами на людях. Цього досить, щоб ректор підключився. Якщо він погодиться — є Бог на світі! Але зараз основна проблема — Деніс. Вона в своїй квартирі під наглядом ФБР. Попроси ректора зв’язатися з Вашингтоном, щоб її звільнили.

— А ти сам?

— Про мене не турбуйся. Все гаразд. Я в лікарні.

— Чому б тобі не прийти сюди, до мене додому?

— Не можу. Йду в нейрохірургічну лабораторію. Чекатиму тебе в твоїй кібернетичній лабораторії приблизно за чверть години. Поспішай!

Філіпс закінчив розмову й потелефонував Деніс. Хтось підняв трубку, але не відповідав.

— Сенсоне, — заволав Мартін, — це я, Філіпс!

— Де ви, Філіпсе? В мене тривожне відчуття — ви недостатньо серйозно поставилися до ситуації, що склалася.

— Неправда. Я на північній околиці міста. Вже їду. Мені треба трохи більше часу. Ще двадцять хвилин.

— П’ятнадцять, — сказав Сенсон і поклав трубку.

Мартін кинувся бігти з лабораторії, відчуваючи, що всередині все в нього обірвалося. Зараз він був більш ніж певен — Сенсон тримає Деніс заручницею, щоб змусити його здатися. Вони хочуть убити його і, не виключено, вб’ють її, щоб його дістати. Вся надія була на Майклза. Він мусив зв’язатися з владою, не вплутаною в змову. Але Мартін знав — треба роздобути більше інформації, щоб підкріпити звинувачення. Маннергейм, беззаперечно, висуне якусь версію, що його вигородить. Тому Мартін хотів дізнатися, скільки препаратів мозку в відділенні Маннергейма радіоактивні.

Мартін зайшов до порожнього ліфта й піднявся в нейрохірургію, що містилася в науковому корпусі. Він зняв хірургічну шапочку і нервово розчесав пальцями сплутане волосся. Лишалися лічені хвилини до дзвінка на квартиру Деніс.

Двері до Маннергеймової лабораторії було замкнено, і Мартін озирнувся навкруги, шукаючи, чим можна вибити скло. На очі потрапив маленький вогнегасник. Знявши зі стіни, Мартін жбурнув його в скляні двері. Потім ногою вибив рештки скла, і, просунувши руку, повернув ручку.

Цієї ж миті двері в далекому кінці коридора розчинилися і двоє чоловіків увірвалися в коридор. У кожного в руках був пістолет. Вони були не з лікарняної охорони. На них були поліестерові ділові костюми.

Один з них присів, хапаючи пістолет обома руками, другий закричав:

— Ні з місця, Філіпсе!

Мартін повалився на бите скло на підлозі лабораторії, так що з кінця коридора його не було видно. Почувся глухий стукіт глушника, і куля рикошетом відлетіла від металевої дверної рами. Він стрімко підвівся і зачинив двері. На підлогу полетіло ще кілька шматків розбитого скла.

Позаду Мартін чув важкі кроки, що наближалися по коридору. В кімнаті було темно, але він знав, де вихід, і кинувся між перегородками, що розділяли приміщення. Він дістався до дверей, що вели у віварій, і тієї ж миті переслідувачі добігли до вхідних дверей. Один із них ударив по вимикачу, і простір залило флуоресцентне сяйво.

Мартін діяв, наче в гарячці. У віварії він схопив клітку з мавпою, яку імплантовані в мозок електроди перетворили на люте чудовисько. Тварина намагалася вкусити Мартіна за руку крізь дротяну сітку. Докладаючи всіх сил, Мартін підсунув клітку до дверей у лабораторію. Він бачив, що його переслідувачі огинають найближчу перегородку. Затамувавши дихання, Маргін відкрив засув клітки якраз навпроти розчинених дверей.

З криком, від якого задзеленчав лабораторний посуд, мавпа вирвалася зі своєї в’язниці. Одним стрибком вона дісталася до полиць над столом-островом, розкидаючи на всі боки інструменти. Двоє чоловіків, заскочені зненацька появою розлюченої тварини, від якої тягнулися дроти електродів, на мить завагалися. Цього й треба було тварині. З люттю, накопиченою довгим сидінням у клітці, мавпа стрибнула на плече ближчого до неї Маргінового переслідувача, розриваючи кігтями тіло й упиваючись зубами в шию. Другий чоловік намагався допомогти товаришеві, але де там було упоратися з розлюченою твариною…

Мартін не став чекати кінця сутички. Він пробіг через віварій, проминувши довгий ряд препаратів мозку, й вискочив на сходи. Кинувся вниз, на граничній швидкості перестрибуючи сходинки, приземляючись на площадках і знов запаморочливо швидко кидаючись вниз.

Коли він почув, як над його головою стукнули двері, що вели на сходи, то притисся до стінки, але не зменшував швидкості. Він не був певен, чи видно його згори, і весь час тримався далі від відкритого простору. Треба було передбачити, що нейрохірургічну лабораторію Маннергейма охоронятимуть. Мартін чув тупотіння на сходах, але від переслідувачів його відокремлювало багато поверхів. Він дістався до підвального приміщення і вскочив у тунель, не почувши більш жодного пострілу.

Давні двобічні петлі на дверях старого будинку медичного факультету завищали, коли Філіпс розчинив їх. Подолавши на спринтерській швидкості вигнуті мармурові сходи, Філіпс кинувся бігти понівеченим коридором, аж поки дістався до входу в старий амфітеатр. Тоді різко спинився. Всередині було темно — це означало, що Майклза доведеться чекати. Позаду була тиша. Він відірвався від переслідувачів. Але тепер влада знала, що він у комплексі медичного центру, і потрібен був тільки час, щоб його розшукати.

Мартін спробував перевести подих. Якщо Майклз не з’явиться з хвилини на хвилину — він змушений буде йти до Деніс, попри всю свою цілковиту безпомічність. Нетерпляче штовхнув двері до амфітеатру. На його подив вони відчинилися. Він переступив поріг, і його обступила чорна холоднеча.

Тишу порушило клацання, знайоме Філіпсові зі студентських років. Цей звук лунав, коли у великій аудиторії вмикали весь комплекс ламп. 1 так само, як і в минулі дні, приміщення наповнилося світлом. Вловивши краєм ока рух, Мартін подивився вниз, на дно амфітеатру. Звідти йому махав рукою Майклз.

— Мартіне! Який я радий бачити тебе живим і неушкодженим!

Тримаючись за перила, Філіпс пішов проходом, що колись вів між рядами лав. Майклз жестом запрошував Мартіна спускатися.

— Ти додзвонився ректорові? — закричав Філіпс. Вигляд Майклза вселив у нього перший за кілька годин проблиск надії.

— Все гаразд! — заволав Майклз. — Спускайся сюди!

Мартін рушив униз сходами. Вони були вузькі, їх перетинали кабелі, що вели до електронних компонентів, розміщених зараз гам, де раніше були лави. Поруч з Майклзом стояли ще троє. Напевно, він викликав їх на поміч.

— Треба негайно щось зробити для Деніс!

— Про це вже потурбувалися, — крикнув Майклз.

— У неї все гаразд? — спитав Мартін, на секунду спиняючись.

— Вона добре почувається і в безпеці. Іди ж сюди!

Чим нижче спускався Мартін, тим більше було гам обладнання і тим складніше було переступати через дроти.

— Я тільки що ледве відірвався від двох чолов’яг. Вони стріляли в мене в лабораторії нейрохірургії… — Він важко дихав, і голос його звучав уривчасто

— Тут ти в безпеці, — сказав Майклз, спостерігаючи, як його друг іде сходами.

Опинившись унизу, Мартін відірвав, нарешті, очі від захаращених сходів і поглянув в обличчя Майклзові.

— У мене не вистачило часу щось виявити в нейрохірургії, — проговорив Мартін. Тепер він бачив і трьох інших. Один був Карл Рудман, чемний молодий аспірант, з яким він зустрівся, вперше прийшовши до лабораторії. Двох інших він не пізнав. Вони були в чорних комбінезонах.

Не звернувши уваги на останні Мартінові слова, Майклз повернувся до одного з незнайомців.

— Тепер ви задоволені? Я сказав вам — він прийде сюди!

Чоловік, що не зводив очей з Філіпса, проговорив:

— Ви завели його сюди, але чи зможете ви контролювати його дії?

— Гадаю, що так, — відповів Майклз.

Мартін стежив за цією дивною розмовою. Його очі перебігали з Майклза на чоловіка в комбінезоні. Раптом він упізнав його. Це був убивця Вернера!

— Мартіне, — промовив Майклз м’яко, майже по-батьківському, — я хочу тобі дещо показати.

Незнайомець перебив його.

— Докторе Майклз, можу гарантувати, що ФБР не діятиме нерозважливо. Але я не можу відповідати за те, що робить ЦРУ. Сподіваюсь, ви це розумієте, докторе Майклз!

Майклз різко повернувся.

— Містере Сенсон! Я знаю, що ЦРУ вам непідлегле. Але мені треба поговорити з доктором Філіпсом.

Знову повернувшись до Філіпса, він сказав:

— Мартіне, я хочу показати тобі дещо. Ходімо.

Він зробив крок до дверей, які вели до сусіднього амфітеатру.

Мартін остовпів. Його руки прикипіли до бронзових перил, що оточували дно амфітеатру. Полегкість перетворилась на розгубленість, а з розгубленістю навалилися глухі розкоти страху.

— Що тут відбувається? — спитав він нажаханий, чітко вимовляючи кожне слово.

— Якраз це я хочу тобі показати, — сказав Майклз. — Ходімо!

— Де Деніс? — Філігіс не зрушив з місця.

— Вона в цілковитій безпеці. Повір мені. Ходімо ж! — Майклз підступив до Філіпса й потягнув його за руку. — Дозволь мені показати тобі дещо. Та заспокойся ж! Деніс ти побачиш за кілька хвилин.

Філіпс дозволив провести себе повз Сенсона до сусіднього амфітеатру. Молодий учений зайшов туди перший і ввімкнув світло. Мартін побачив, що й тут лави було знято. Внизу, де він стояв, розташувався величезний екран, складений з мільйонів світлочутливих фотоприймачів, дроти від яких тягнулися до процесора. З нього виходило значно менше дротів, зібраних у два жмути, що йшли до двох комп’ютерів. Дротами ці комп’ютери було з’єднано з іншими обчислювальними машинами, а ті, в свою чергу, з’єднувалися між собою. Ця система заповнювала все приміщення.

— Ти маєш хоч якесь уявлення, що перед тобою? — спитав Майклз.

Мартін похитав головою.

— Ти дивишся на першу ЕОМ, що відтворює зорову систему людини. Вона дуже громіздка, примітивна як на сьогоднішні стандарти, але дивовижно точна в роботі. На екран виводиться зображення, і комп’ютери розрізняють його! — Майклз зробив широкий жест рукою. — Те, на що ти дивишся, Мартіне, подібне до першого атомного реактора, побудованого в Прінстоні. Це буде одне з найбільших наукових відкриттів в історії!

Мартін поглянув на Майклза. Здавалося, той збожеволів.

— Ми створили комп’ютери четвертого покоління! — сказав Майклз, плеснувши Філіпса по спині. — Послухай. Комп’ютери першого покоління просто були вже не арифмометрами. Друге покоління працювало на транзисторах. Третє використовувало мікросхеми. Ми дали початок четвертому поколінню, і маленький процесор у тебе в кабінеті — одне з перших утілень цієї ідеї. Знаєш, що ми зробили?

Філіпс похитав головою. Майклз увесь горів від збудження.

— Ми створили справжній штучний інтелект! Розробили комп’ютери, що думають. Вони навчаються і обстоюють власну точку зору. Це мусило статися, і ми це зробили! — Майклз схопив Філіпса за руку й потягнув у хол між двома амфітеатрами. Там були двері, що вели до старих лабораторій мікробіології та фізіології. Коли Майклз відчинив їх, Мартін побачив — зсередини вони захищені сталлю. За ними були ще одні двері, що також були вкриті сталевими листами й міцно замикалися. Майклз відімкнув замок спеціальним ключем і, потягнувши двері на себе, відчинив їх. Здавалося — вони входять у склеп.

Мартін захитався від того, що побачив. Старі лабораторії з маленькими кімнатками й укритими сланцем столами для дослідів зникли. Замість цього Філіпс опинився в приміщенні, що витягнулося футів на сто й не мало жодного вікна. Посередині вглиб кімнати йшов ряд величезних скляних циліндрів, заповнених прозорою рідиною.

— Це наш найцінніший і найплідніший препарат, — сказав Майклз, поплескавши по стінці першого циліндра. — Я знаю, твоя перша реакція буде емоційна. Ми всі пройшли крізь це. Але, повір мені, результати виправдовують жертви.

Мартін почав повільно обходити циліндр. Він мав щонайменше шість футів заввишки і три в діаметрі. Всередині, занурені, як Мартін довідався пізніше, в спинномозкову рідину, містилися живі рештки Кетрін Коллінз. Вона повисла в рідині в сидячій позі. Руки підведені над головою. Апарат штучного дихання працював, засвідчуючи, що вона жива. Але мозок було цілком оголено. Черепну кришку видалено. Як і більшу частину обличчя, крім очей. Повіки зрізано і очні яблука вкривали контактні лінзи. Від шиї відходила ендотрахеальна трубка.

Руки також було ретельно розітнено, щоб оголити закінчення чутливих нервів. Ці закінчення загиналися назад на кшталт ниток павутиння і з’єднувалися з електродами, зануреними в мозок.

Філіпс обійшов циліндр. Його охопила жахлива слабкість, і ноги, здавалося, ось-ось підломляться.

— Тобі має бути відомо, — сказав Майклз, — що такі значні досягнення комп’ютерної науки, як зворотний зв’язок, стали можливі завдяки вивченню біологічних систем. Кібернетика саме цим і займається. Ну, а ми зробили наступний крок і взялися за людський мозок, вивчаючи його не як психологи, що досі розглядають мозок як таємничий чорний ящик. — Раптом Філіпс пригадав, що Майклз вжив цей термін того дня, коли приніс комп’ютерну програму. Тепер він зрозумів його. — Ми вивчали його як і будь-яку іншу гранично складну машину. І те, чого ми досягли, перевершило всі сподівання. Ми довідалися, як мозок накопичує інформацію, як здійснює паралельну обробку інформації, на відміну від неефективної послідовної обробки комп’ютерів учорашнього дня, і яка функціонально-ієрархійна система організації мозку. Але що найдивовижніше — ми зрозуміли, як спроектувати й створити електронну систему, що повторює діяльність мозку й наділена тими ж самими функціями. І вона працює, Мартіне! Працює краще, ніж може наважитись передбачити найшаленіший розгул твоєї уяви!

Майклз злегка підштовхнув Філіпса, і той пішов уздовж ряду циліндрів, зазираючи всередину на оголені мізки молодих жінок на різному ступені вівісекції. Біля останнього циліндра Філіпс затримався. Тіло ще не було цілком відпрепароване, й Філіпс упізнав залишки обличчя, що збереглися. Це була Крістін Ліндквіст.

— А тепер послухай, — проговорив Майклз. — Я знаю — коли бачиш це вперше, перебуваєш у стані шоку. Але це наукове відкриття настільки значуще, що не можна навіть уявити безпосередніх благ, які воно принесе. В медицині воно революціонізує всі галузі. Ти вже бачив, які чудеса творить з рентгенограмами черепа наша попередня програма. Зрозумій, я не хочу, щоб ти зробив передчасні висновки.

Вони скінчили обхід приміщення, що являло гібрид лікарні й обчислювального центру. В кутку містився складний пристрій для штучного підтримання життя. Він нагадував палату реанімації. Перед монітором сидів чоловік у білому халаті. Поява Майклза й Філіпса не відволікла його від спостережень за показаннями приладів.

Знову спинившись перед Кетрін Коллінз, Філіпс уперше зміг видушити з себе якісь слова.

— Що відбувається в її мозку? — Голос у нього був тьмавий, позбавлений емоцій.

— Бачиш — там чутливі нерви, — охоче пояснив Майклз. — Оскільки, як це не парадоксально, мозок нечутливий до свого власного стану, ми під’єднали периферійні чутливі нерви Кетрін до електродів, щоб вона могла повідомити, які ділянки її мозку функціонують у певний момент, що нас цікавить. Ми створили систему зворотного зв’язку для мозку.

— Ти хочеш сказати, що цей препарат спілкується з тобою? — здивовано спитав Філіпс.

— Звичайно ж. У тому й уся чарівність цієї системи. Ми використали людський мозок для вивчення себе самого. Зараз продемонструю.

Біля циліндра Кетрін Коллінз, якраз навпроти її очей, розміщувався пристрій, що нагадував термінал комп’ютера. На ньому був великий вертикальний екран і клавіатура; електричні дроти з’єднували його з якимось апаратом усередині циліндра, а також із головним комп’ютером біля однієї із стін. Майклз надрукував запитання, і воно засвітилося на екрані: ЯК ВИ СЕБЕ ПОЧУВАЄТЕ, КЕТРІН?

Запитання погасло, і замість нього з’явилося таке: ПРЕКРАСНО. З НЕТЕРПІННЯМ ЖДУ ПОЧАТКУ РОБОТИ. СТИМУЛЮЙТЕ МЕНЕ.

Майклз посміхнувся й поглянув на Мартіна:

— Цій дівчині весь час мало. Тому вона так добре працює.

— Що вона мала на увазі під «стимулюйте мегіе»?

— Ми імплантували електрод у цейтр насолоди. Таким чином ми винагороджуємо її і заохочуємо співпрацювати з нами. Коли ми її стимулюємо, в неї такі ж відчуття, як від сотні оргазмів. Насолода, мабуть, надзвичайна, бо вона весь час хоче повторення.

Майклз надрукував: ЛИШЕ ОДИН РАЗ, КЕТРІН. ТРЕБА БУТИ ТЕРПЛЯЧОЮ. Потім натиснув на червону кнопку біля краю клавіатури. Філіпс побачив, як тіло Кетрін вигнулося й затремтіло.

— Знаєш, — вів далі Майклз, — тепер доведено, що система винагороджень — найпотужніша спонука для мозку, навіть дужча, ніж самозбереження. Нам навіть пощастило ввести цей принцип у найостаннішу модель процесора. Він змушує машину працювати ефективніше.

— Хто придумав усе це? — спитав Філіпс, не в силах повірити в побачене.

— Нема однієї особи, яку можна було б підносити або звинувачувати, — відповів Майклз. — Усе розвивалося поступово. Одне відкриття вело до іншого. Але двоє, чия відповідальність найбільша — це ти і я.

— Я? — здригнувся Філіпс. Він наче дістав ляпаса.

— Так, — потвердив Майклз. — Ти ж знаєш — ти завше цікавився штучним інтелектом. Саме це привело мене до співробітництва з тобою. Завдання, пов’язані з аналізом рентгенограм, що ти запропонував, викристалізували головну проблему, названу «розпізнаванням структур». Люди вміють розрізняти найрізноманітніші структури, але навіть для найдосконаліших комп’ютерів це надзвичайно важке завдання. Завдяки твоєму ретельному аналізу методології дослідження рентгенограм, ми з тобою виокремили ті логічні етапи, які треба було вирішити засобами електроніки, якби ми ставили на меті дублювати роботу твого мозку. Звучить це досить складно, але насправді все простіше. Нам треба було отримати певні дані про те, як людський мозок розрізняє знайомі предмети. Я об’єднався з кількома фізіологами, зацікавленими у вивченні мозку, і ми почали дуже скромні досліди, вводячи хворим, що підлягали дальшому дослідженню, радіоактивну дезокси-глюкозу. Ми використовували таблиці, якими широко послуговуються в офтальмології. Радіоактивний аналог глюкози викликав мікроскопічні ураження в мозку хворого, вбиваючи клітини, причетні до процесу розпізнавання та асоціювання певних предметів. Потім лишалося тільки нанести на карту місця враження, щоб визначити, як функціонує мозок. Техніка вибіркового руйнування застосовувалась уже довгі роки на тваринах. Відмінність полягала в тому, що, використовуючи її на людині, ми дізналися так багато і в такі стислі терміни, що це підштовхнуло нас до дальшого етапу досліджень.

— Але чому ж молоді жінки? — спитав Філіпс. Кошмар, що опосів його, ставав дійсністю.

— Просто так було зручніше. Нам були потрібні здорові суб’єкти, яких ми могли б викликати, коли треба. Пацієнтки гінекологічного відділення відповідали нашим вимогам. Вони мало цікавляться маніпуляціями, які проробляє над ними лікар, і звичайною підміною результатів аналізу пап-мазків ми могли викликати їх так часто, як того потребували. Моя дружина довгі роки пропрацювала в університетській гінекологічній клініці. Вона відбирала хворих, а потім вводила радіоактивний ізотоп, беручи кров для звичайного аналізу. Все було дуже легко…

Мартін раптом уявив собі сувору чорноволосу жінку з гінекології. Важко було знайти щось спільне між нею та Майклзом, але в це повірити було куди простіше, ніж у все інше, що він сьогодні побачив.

Екран перед Кетрін знову ожив: СТИМУЛЮЙТЕ МЕНЕ, БУДЬ ЛАСКА.

Майклз відстукав на клавіатурі: ВИ ЗНАЄТЕ ПРАВИЛА. ЗГОДОМ, КОЛИ ПОЧНУТЬСЯ ДОСЛІДИ.

Повернувшись до Мартіна, він провадив:

— Програма виявилася настільки легкою і успішною, що надихнула нас розширити дослідження. Але це відбувалося поступово, протягом кількох років. Ми ризикнули вводити величезні дози радіації, щоб окреслити області, відповідальні за асоціативне мислення. На нещастя, у деяких хворих це викликало комплекс певних симптомів, особливо коли ми взялися за вивчення скроневих доль. Ця частина досліджень виявилася дуже складною, бо нам весь час доводилося шукати рівновагу між руйнуванням нервів, яке ми викликали, і можливістю для об’єкта дослідження терпіти симптоми. Якщо в об’єкта виникало надто багато неприємних симптомів, ми переводили його сюди, що й стало вихідною точкою для цього етапу досліджень. — Майклз рукою показав на ряд скляних циліндрів. — І саме в цьому приміщенні здійснено головні відкриття, але, поза сумнівами, ми ніколи не передбачали цього, коли починали.

— Що сталося з рештою хворих, наприклад, Маріно, Лукас та Ліндквіст?

— Ах, так. Вони спричинили певні турботи. Це були саме ті хворі, які отримали найвищу дозу радіоактивності, і симптоми в них розвивалися так стрімко, що деякі з них встигли звернутися зі скаргами до лікарів, перш ніж ми зв’язалися з ними. Але лікарі в жодному з випадків навіть не здогадувались, що з ними відбувається. Особливо Маннергейм.

— Ти хочеш сказати, що він непричетний до цієї справи? — здивувався Мартін.

— Маннергейм? Ти жартуєш? Подібні до нього егоїстичні вилупки не можуть брати участі в заходах такої ваги. Він схотів би, щоб за кожне крихітне відкриття його увінчували лавровим вінком.

Філіпс оглянув приміщення. Він був пригнічений жахом і приголомшений. Здавалося, такого не могло бути, особливо в самісінькому осередді медичного центру університету.

— Більш за все мене дивує, — сказав Мартін, — як вам усе це зійшло з рук. Адже коли якийсь бідолаха-фармаколог щось не те зробить щурові, на нього відразу накинеться Ліга захисту тварин…

— Нам добряче допомогли. Ти міг помітити, що ті хлопці — агенти ФБР.

Філіпс поглянув на Майклза.

— Нагадувати про це зайве. Вони намагалися вбити мене.

— Мені все це дуже неприємно. Але я нічого не знав, поки ти не зателефонував. За тобою стежили більше року, але мені казали — це задля твоєї безпеки.

— За мною стежили? — Мартін не міг у це повірити.

— За кожним із нас. Філіпсе, послухай, що я тобі скажу. Результати цих досліджень змінять усю структуру суспільства. Я не перебільшую. Коли ми починали, наші плани були дуже обмежені. Але швидко було одержано перші результати, які ми запатентували. Це призвело до того, що великі компанії по виробництву комп’ютерів засипали нас грішми та іншою допомогою. Як ми робимо відкриття — їх не обходить. Їм потрібні лише результати. І вони конкурували одна з одною в сприянні нам. Але потім сталося неминуче. Першим застосувало наші комп’ютери четвертого покоління міністерство оборони. Докорінно змінилася вся концепція озброєнь. Використавши невеличкий штучний інтелект у комбінації з голографічним блоком пам’яті на молекулярному рівні, ми розробили й побудували першу по-справжньому «розумну» систему наведення ракет. Тепер армія має прототип «розумної ракети». Це найбільше відкриття в галузі озброєнь з часу створення атомної бомби. А які методи ми застосовуємо, щоб зробити відкриття, уряду так само байдуже, як і фірмам комп’ютерів. І, хочемо ми того чи ні, нас оточили найнепроникнішою стіною секретності, яку тільки уряд може створити. Ще непроникнішою, ніж свого часу Манхеттенський проект, коли створювали атомну бомбу. Зайти сюди не дозволили б навіть президентові. Тому всі ми під спостереженням. І хлопці з охорони — параноїки. Щоденно їм здається, що росіяни збираються штурмувати нашу лабораторію. І вони сказали, що вчора ти вийшов з-під контролю і являв загрозу для безпеки держави. Але — в певних межах — я можу їх стримувати. Багато залежить від тебе. Ти стоїш перед вибором.

— Яким вибором? — втомлено спитав Мартін.

— Доведеться вирішувати, чи можеш ти змиритися з усім цим. І жити так, наче нічого не сталося. Я розумію — в тебе шок. Зізнаюся, я не збирався розповідати тобі, як ми досягли результатів. Але оскільки ти й так знав досить, щоб бути ліквідованим, я вирішив показати. Послухай, Мартіне. Я знаю, що досліди на людях без їхньої згоди, і особливо тоді, коли їхнє життя має бути принесено в жертву, суперечать традиційній концепції медичної етики. Але я вірю, що результати виправдовують методи. Сімнадцять молодих жінок, не відаючи про те, пожертвували власним життям. Це так. Але зроблено це було задля того, щоб удосконалити суспільство і гарантувати воєнну перевагу Сполучених Штатів. З точки зору кожного з наших піддослідних — це величезна жертва. Але з точки зору двохсот мільйонів американців вона дуже незначна. Подумай про те, скільки молодих жінок щорічно за власною волею накладають на себе руки або скільки людей гине на дорогах без усякої користі. Ці ж сімнадцять жінок прислужилися суспільному благу, і до них ставляться з співчуттям. Про них піклуються, вони не відчувають болю. Навпаки, вони відчувають лише задоволення.

— Я не можу цього прийняти, чому ти не дав їм просто вбити мене? — спитав Філіпс зморено. — Тоді тобі не довелося б непокоїтися, прийму я твою пропозицію чи ні.

— Ти мені подобаєшся, Філіпсе. Ми працювали разом чотири роки. Ти розумний. Твій внесок у створення штучного інтелекту був величезний і може бути ще більший. Застосування нашої розробки в медицині, особливо в радіології, — ширма для всієї операції. Це не означає, що ми не зможемо обійтися без тебе. Незамінних немає, але ти нам потрібний.

— Я вам непотрібний, — сказав Філіпс.

— Не збираюся з тобою сперечатися. Річ у тім, що ми справді відчуваємо в тобі потребу. Дозволь наголосити на одному. Людські жертви більше не знадобляться. Щиро кажучи, цей біологічний аспект проекту скоро згорнуть. Ми отримали необхідну інформацію, і настав час засобами електроніки поглиблювати наші знання. Досліди на людях закінчено.

— Скільки чоловік займалося цими дослідженнями? — спитав Філіпс.

— У цьому, — гордо відповів Майклз, — одна з най привабливіших рис усієї програми. Порівняно з величезним списком наших відкриттів, персонал був дуже нечисленний. Група фізіологів, група кібернетиків і кілька медичних сестер.

— І жодного лікаря? — перепитав Філіпс.

— Жодного, — сказав Майклз, посміхаючись. — Хоча… Це не зовсім так. Був один фахівець із мозку, доктор медицини й доктор філософії…

На кілька секунд запала тиша, і двоє чоловіків дивилися один одному у вічі.

— Ще одна деталь, — сказав Майклз. — Тобі беззаперечно й заслужено дістануться всі лаври за досягнення в медицині, які — із застосуванням цієї нової комп’ютерної технології — будуть відразу впроваджені в життя.

— Це підкуп? — спитав Філіпс.

— Ні. Всього лише правда. Але це зробить тебе одним з найзнаменитіших дослідників у галузі медицини в Сполучених Штатах. Ти зможеш планувати всю роботу в сфері радіології так, щоб усю діагностику з стовідсотковою точністю виконували комп’ютери. Людству це принесе величезну користь. Ти сам колись казав мені, що рентгенологи, навіть здібні, ставлять правильні діагнози лише в сімдесяти випадках із ста. І останнє… — Майклз опустив очі і почовгав ногами, наче збентежено. — Я казав, що можу стримувати агентів до певних меж. Якщо ж вони вирішать, що хтось являє загрозу для безпеки, спинити їх — поза моїми силами. На нещастя, Деніс Сенгер тепер причетна до нашої таємниці. Їй невідомі деталі, пов’язані з дослідженнями, але вона знає досить, щоб поставити під загрозу весь проект. Іншими словами, якщо ти вирішиш, що не зможеш прийняти нашої програми, не лише ти, а й Деніс будете ліквідовані. Тут уже я безсилий.

Зрозумівши, що життя Деніс під загрозою, Філіпс відчув, як обурення, що володіло ним, відступає перед іншим почуттям. До горла підступила ненависть. Тільки величезним зусиллям він стримався, щоб не пустити в хід кулаків. Він був виснажений, і кожний нерв напнувся до краю. Треба було зібрати всю волю, щоб змусити себе діяти розумно. Коли він оволодів собою, його придушило усвідомлення приреченості перед голою навальною силою, що стояла за проектом. Філіпс мав право розпоряджатися власним життям, але не міг жертвувати життям Деніс. Сумне відчуття впокореності й поразки навалилося, наче задушлива запона.

Майклз поклав руку Філіпсові на плече.

— Ну, Мартіне, гадаю, я сказав тобі все. Що ти вирішив?

— Здасться, я не маю вибору, — повільно промовив Філіпс.

— Чому ж. Маєш, — сказав Майклз. — Але ви будете поставлені в тісні рамки. Беззаперечно, і ти, й Деніс будете під пильним спостереженням. І ви нічого не зможете розповісти ні Конгресові, ні пресі. Є плани на всі можливі випадки. І вибір, що ти маєш, — це вибір між життям для себе й Деніс і безглуздою миттєвою смертю. Мені неприємно, що доводиться говорити так різко. Якщо ти приймеш рішення, на яке я розраховую, Деніс повідомлять лише те, що наші дослідження певною мірою пов’язані з міністерством оборони, про що ти й сам не знав, і що помилково вирішили: ти являєш небезпеку для оборони держави. Її приведуть до присяги про дотримання секретності, і на цьому все скінчиться. А вже від тебе залежатиме приховувати від неї біологічний бік експерименту.

Філіпс глибоко зітхнув і відвернувся від ряду скляних циліндрів.

— Де Деніс?

Майклз посміхнувся.

— Ходімо.

Вони знову пройшли крізь подвійні, наче в сейфі, двері й проминули амфітеатр. Потім рушили захаращеним уламками коридором. І нарешті звернули в колишнє приміщення деканату.

— Мартін! — вигукнула Деніс. Вона скочила зі складаного стільця і кинулася до нього повз двох агентів. Стиснувши його в обіймах, заридала. — Що відбувається? — схлипуючи, спитала вона.

Мартінові відібрало мову. Хвилювання, яке він гамував, затопила радість. Деніс жива й неушкоджена! Як він міг узяти на себе відповідальність за її смерть?

— ФБР хотіло переконати мене, начебто ти став небезпечним зрадником, — проговорила Деніс. — Я ні секунди не вірила, але скажи мені, що це неправда. Скажи, що все це страшний сон.

Філіпс заплющив очі. Розплющивши їх, він знов повернув собі дар мови. Говорив повільно, дуже ретельно вибираючи слова, бо знав, що життя Деніс у його руках. Вони тимчасово закували його в кайдани, але він знайде спосіб, як розбити їх. Навіть коли це потребуватиме років.

— Це все страшний сон. Це все жахлива помилка. Але все вже позаду.

Мартін підняв голову Деніс і поцілував її в губи. Вона відповіла на поцілунок, певна, що не помилилася, що поки віритиме йому — буде в безпеці. На мить він занурив обличчя в її волосся. Якщо життя кожної людини важливе — то і її життя має величезну вагу. Особливо для нього.

— Все позаду, — повторила вона.

Філіпс через плече Деніс поглянув на Майклза, і фахівець з комп’ютерів схвальнр кивнув. Але Мартін знав, що забути про це ніколи не зможе…

НЬЮ-ЙОРК ТАЙМС

УЧЕНИЙ ПРИГОЛОМШУЄ НАУКОВУ ГРОМАДСЬКІСТЬ —

ПРОСИТЬ ПОЛІТИЧНОГО ПРИТУЛКУ В ШВЕЦІЇ

СТОКГОЛЬМ (Ассошіейтед Пресс)

Д-р Мартін Філіпс, лікар, чиї останні дослідження принесли йому міжнародне визнання, вчора в другій половині дня зник у Швеції за таємничих обставин. Нейрорадіолог не з’явився до знаменитого Каролінського університету, де на першу годину дня було призначено його лекцію і де його чекала переповнена аудиторія. Разом із відомим ученим зникла також його дружина д-р Деніс Сенгер, з якою він узяв шлюб чотири місяці тому.

Спершу вважали, що подружжя ховається від загальної уваги, що оточувала їх, відколи д-р Філіпс протягом останніх шести місяців став повідомляти про приголомшливі відкриття й досягнення в галузі медицини. Але від цього припущення відмовилися, коли стало відомо, що подружжя охороняв численний загін служби безпеки і що їхнє зникнення, безумовно, відбулося не без участі шведської влади.

Державний департамент відповів на всі запити підкресленим мовчанням. Така реакція здалася ще більш дивною після того, як стало відомо, що багато урядових установ Сполучених Штатів зреагували на цю новину набагато гостріше, ніж, здавалося б, вона на це заслуговує. Цікавість міжнародної громадськості збільшилася після того, як шведська влада вчора пізно ввечері опублікувала таку заяву:

Д-р Мартін Філіпс попросив політичного притулку в Швеції, і його прохання задовольнили. Він і його дружина перебувають у місці, де на них не можуть чинити жодного політичного тиску. Протягом ближчих двадцяти чотирьох годин міжнародна громадськість зможе ознайомитися з документом, складеним д-ром Філіпсом. У ньому повідомляється про грубі порушення прав людини, що здійснюються з метою медичних досліджень. До цьому часу д-р Філіпс мусив утримуватися від висловлення своєї точки зору через зацікавленість впливових кіл і уряду Сполучених Штатів. Після опублікування документа д-р Філіпс по системі відео проведе прес-конференцію при сприянні шведського телебачення.

Який зміст вкладається в слова «грубе порушення прав людини» — невідомо, хоча дивні події, пов’язані із зникненням д-ра Філіпса, спонукали до серйозних роздумів. Д-р Філіпс є визнаним авторитетом у галузі комп’ютерного аналізу рентгенівських знімків — галузі, де, нам здається, навряд чи можуть бути припущені грубі порушення медичної етики. Однак репутація д-ра Філіпса (найшанованіші дослідники вважають вирішеним питанням присудження йому цьогорічної Нобелівської премії з медицини) забезпечить йому велику й прихильну аудиторію. Очевидно, те, що відбулося, глибоко образило почуття професійної гідності д-ра Філіпса, щоб спонукати його ризикнути власною кар’єрою, зважившись на цей драматичний і рішучий крок. І це також свідчить, що медицина не вбезпечена від своїх уотергейтів.

ПІСЛЯМОВА АВТОРА

Досліди на людях, починаючи від завершення другої світової війни, породили низку складних проблем, оскільки число хворих, використовуваних як піддослідний матеріал, дедалі збільшується, хоча цілком очевидно, що, якби ці люди знали, що з ними робитимуть, вони б не дали своєї згоди[7].

Ці слова відомого анестезіолога, професора Гарвардського університету, взято з початку статті, де він описує двадцять два досліди, в яких, на його думку, порушено медичну етику. Він вибрав ці приклади з групи, що нараховувала п’ятдесят жертв, і послався на англійського професора д-ра М. X. Паппворта, який склав список п’ятисот осіб[8]. Ці епізоди не є випадковими й відокремленими. Вони типові, і спричиняються системою цінностей лікаря-експериментатора, яку витворила сучасна медична громадськість, вважаючи, що вона необхідна для дослідницької роботи. Ось кілька прикладів.

В одному експерименті, про який писали в останні роки і який став темою телевізійної програми ШІСТДЕСЯТ ХВИЛИН, брали участь різні урядові агентства Сполучених Штатів. У ньому вивчали дію галюциногенів на військовослужбовцях, які ні про що не підозрювали. Можливо, тривожнішим і ближчим до історії, викладеної в романі, був експеримент, коли, не отримавши дозволу літніх хворих, їм вводили живі ракові клітини[9]. Під час дослідження вчені не знали, чи приживеться рак, чи ні. Напевне, вони самовільно вирішили — хворі вже такі старі, що це не матиме значення.

Є численні приклади, коли радіоактивні препарати вводили людям, які нічого не знали й не підозрювали — переважно розумово відсталим — але й немовлята не були від цього гарантовані[10]. Ніщо не може виправдати цих дослідів, які проводилися начебто для покращення терапевтичного стану хворих, але, поза сумнівом, люди, яким нічого не сказали, ризикували дістати важкі тілесні ушкодження. Більш того, результати таких дослідів, як правило, не чіткі, і частіше служать для збільшення списку наукових робіт дослідників, аніж для розвитку медичної науки. Багато таких дослідів свідомо підтримувалося й фінансувалося різними відомствами уряду Сполучених Штатів.

Під час іншого досліду від семисот до восьмисот розумово відсталих дітей було цілеспрямовано заражено сироваткою з метою викликати гепатит[11]. Серед організацій, що схвалили й підтримали цей проект, поза сумнівами, було й Епідеміологічне управління Збройних сил. Говорилося, що батьки дали згоду, але сумнів викликає те, як цю згоду було отримано і наскільки батьків поінформували про суть досліду. До того ж виникає питання, чи не порушує згода, яку дали батьки, права піддослідних? Я щиро сумніваюся в цьому. Загальна пошана до медицини й медичних досліджень викликає у медиків відчуття всемогутності і, разом з цим, створює подвійний моральний кодекс, тобто вседозволеність щодо хворих.

Було б безвідповідально твердити, що більшість досліджень, які проводяться в Сполучених Штатах на людях, спирається на принципи, що суперечать етичним нормам. Але є й такі дослідники — хоч їх не так і багато, — які ігнорують ці принципи. Цей факт насторожує і вимагає уваги з боку громадськості. В наших учбових медичних центрах кількість досліджень зростає, тож науковий ентузіазм і дух фахової змагальності можуть змусити дослідників забути про те, що дослідження ці не повинні завдавати хворим ніякої шкоди. Крім того, між ризиком для піддослідного хворого і корисністю досліду для суспільства не було встановлено чіткої межі[12]. І думка про те, що висловлена хворим згода виключає зловживання, виявилася неправильною. Візьмемо той випадок, коли п’ятдесят жінок були використані як піддослідний матеріал для перевірки препарату, що викликає пологи. Всі вони дали письмову згоду, але в умовах, які важко назвати ідеальними. В результаті розслідування було встановлено: багато хто погодився під тиском, при надходженні до пологового будинку чи вже в самій палаті для пологів[13]. Після того, як цей факт сплив на поверхню, породіль проінтерв’ювали — майже сорок відсотків, як виявилося, гадки не мали, що були піддослідними, хоча власноручно підписали згоду. Щоб отримати згоду породіль, казали — їм вводитимуть «нові», а не «експериментальні» ліки. Дослідники прекрасно знали, що прикметник «нові» створює уявлення, наче досліджувані ліки кращі від «старих».

Але часто для отримання згоди хитрощі непотрібні. Тактичний хід, до якого вдаються найчастіше, такий: хворому дають зрозуміти, що коли він не схоче «співробітничати», догляд за ним буде проводитися не на вищому рівні. Є ще й такий досить розповсюджений прийом — дослідник натякає, що досліджуваний засіб може принести користь, навіть коли це малоймовірно. Часто-густо лікар не повідомляє, що є інший, уже виправданий терапевтичний прийом.

Все це не нове. Вже більше двадцяти років медичні часописи пишуть про порушення фахової етики при дослідах на людях. Але картина й досі лишається незмінною. І тепер, у вісімдесяті, коли медицина заводить роман з фізикою, можливості для зловживань набувають нових, жахаючих розмірів. Основне місце для спільного застосування сил медицини й фізики — наука про мозок, і основним об’єктом для дослідів стане людський мозок, який багато хто вважає найзагадковішим і най дивовижнішим витвором у всьому Всесвіті. Етичні й моральні питання, пов’язані з дослідами на людях, мають бути вирішені до того…

… До того, як вигадка й фантазія стануть дійсністю.

РОБІН КУК, доктор медицини.

Крішан Чандар[14]

ДОБРОЧИННІ ТАБЛЕТКИ

Оповідання

З гінді переклав Степан НАЛИВАЙКО

— Чого вам? — трохи здивовано й водночас занепокоєно запитав я, дивлячись на цю надто вже дивну людину, що нечутно увійшла в мій садок, де ми з дружиною ніжились після сніданку у перших ранкових променях сонця.

Довгобразий чоловік видавався сумним, його щоки поборознені були глибокими зморшками, а напрочуд великі, моторошні очі гарячково блищали, ніби він щойно вчинив або ось-ось має вчинити злочин.

І вбрання його було не менш чудернацьке: довга сніжно-біла чога[15], на ногах білі капці-чаппалі, в руках торбина, теж біла. Та найбільше вражали двоє крилець над правою і лівою лопатками; чисті й ніжні, вони весь час неспокійно тріпотіли.

— Це у вас справжні крильця? — не втримався я.

— Ні, — утираючи з чола рясний піт, відказав він. — Нейлонові.

— То нейлон у вжитку і на небесах? — здивувалася моя дружина.

— Та ні, — прибулець спробував зобразити усмішку на блідих губах. — Я не янгол, я агент фармакологічної фірми. Ці крильця — її емблема.

Оце так! Від самісінького ранку вже не маєш спокою. Мені перехопило в горлі, та жодного способу спекатися несподіваного відвідувача я не бачив. Отож, не придумавши нічого кращого, запитав:

— То чим же ви торгуєте?

— Доброчинними таблетками.

— Не розумію.

Таблетками добра.

— Добра? — вихопилось у мене, а дружина й собі вражено втупилася в нього. Тоді, ніби невдоволено, запитала:

— Ви, певно, жартуєте?

— Ні, це не жарти, — незворушно й поважно заперечив, він. — Учені нашої фірми знайшли в Гімалаях рослину і одержали з її коріння дивовижний сік, від якого людина стає доброю.

— Правда? — вигукнула моя дружина, все ще не ймучи віри власний вухам.

— Тобто людина стає здатна на добрі вчинки, — спробував я пояснити їй.

— Помовч, не тебе питають, — зневажливо відмахнулась вона. — А на яке ж добро стає тоді здатна людина? — повернулася вона знову до прибульця.

— На всяке, — взявся пояснювати той. — Ці таблетки очищають людський розум, роблять його ясним і чистим, а в душі того, хто спожив таблетку, народжуються добрі наміри. Вроджена людська жадібність, ницість і підлість зникають без сліду. А злочинна сутність людини, її недостойні думки нещадно притуплюються. Ці ліки діють так міцно, що людина після них уже ніколи не стане ні злодієм, ні вбивцею, навіть не подумає про погане.

— Виходить, — втрутився я, — коли людство споживатиме ці таблетки, то на світі не буде ніякого зла? Ніхто ні над ким не глумитиметься, ніхто не гнобитиме іншого, щезнуть війни?..

— Теоретично — так, — мовив агент, сильніше затріпотівши крильцями, — але практично це неможливо: на жаль, ця рослина надто рідкісна, і соку з її коріння добувається дуже мало.

— А хіба не можна виробляти той сік хімічним шляхом?

— Наші вчені доклали чимало зусиль, але поки що наслідки не дуже втішні. Добувати сік вони навчилися, але доброта чомусь зникає і ніяк не дається до рук. Та й надто дорого обходяться ті штучні таблетки.

— А скільки ж коштують ваші таблетки? — прокинулося в моєї дружини бажання поторгуватися.

— Двадцять чотири рупії за дві таблетки. — Агент засунув руку в торбину і вийняв з неї маленький флакончик, в якому лежали дві таблетки, круглі, мов горошинки, і прозорі, наче кришталь. Він помахав тим флакончиком перед носом моєї дружини.

— Ну, досить, іди собі, — нетерпляче мовив я. — Твої таблетки нам ні до чого.

— Двадцять чотири рупії щось забагато, — озвалася й моя дружина.

— Як на такі чудодійні таблетки, це зовсім недорого, — заперечив гість. — Люди часом витрачають тисячі й десятки тисяч рупій, аби тільки про них сказали, що вони чинять добро: відкривають школи, вносять пожертви, будують храми, виголошують промови, вміщують у газетах свої фотографії, миряться з ворогами, дружньо поплескують по плечі божевільних — і все задля того, щоб називатися доброчинцем. Але навіть тоді вони не досягають того, чого прагли. А тут за двадцять чотири рупії ви можете відчути смак найвищої доброти.

— А як же його пересвідчитись? — запитав я.

Гість знову сягнув у торбину й дістав ще менший флакончик, повний-повнісінький білих зернинок, трошки більших за піщинки. Відкоркувавши флакончик, він висипав собі на долоню дві зернини і простяг мені:

— Проковтніть одну!

Тоді повернувся до моєї дружини:

— І ви з’їжте одну зернинку, не бійтеся. Ця таблетка дається безкоштовно. Проковтніть — і ви впевнитеся в чудодійних властивостях доброчинних таблеток. Ця зернинка діятиме всього три хвилини.

Ще не дослухавши, моя дружина квапливо кинула її в рота. Другу зернинку взяв я і після недовгого вагання проковтнув і собі.

Зернинка відразу ж розтала, і я відчув незвичайний, кислий, навіть трохи солонкуватий присмак. А тоді сталося неймовірне: кров у жилах немов стала текти повільніше, а тіло наче занурили в густу сметану. Серце розтоплювалось, а очі застилали сльози. Жалібно поглянувши на дружину, я несподівано для себе кинувся перед нею на коліна:

— Люба моя, я занапастив тебе! Останні двадцять років я тільки й думав, щоб розлучитися з тобою, та все ніяк не наважувався.

Дружина, втираючи сльози, захлипала:

— Я знала, жаданий, і в душі вважала тебе ницою, мерзенною людиною. Я думала: цей мерзотник, раб утіх, скільки хотів, грабував мою квітучу молодість, а на старість хоче вигнати мене з хати. Не раз у невимовному горі мені хотілося задушити тебе.

Я голосно заридав:

— Якось, коли ти спала, я вже був заніс над тобою руки, але, дякувати богові, вони здригнулися. О незрівнянна! Я не гідний тебе!

— Ні, ти хороший, — кинулась вона мені на шию, — а якщо хто й поганий, то це я. Я не змогла зробити тебе щасливим. Я вимагала у тебе грошей, щоб вивчити своїх п’ятьох сестер, і ти був настільки безкорисливий, що заплющував очі на всі мої вчинки.

— Який там безкорисливий! — заперечив я. — Мої стосунки з твоїми сестрами були не такі вже й безневинні. Певно, ти не помічала цього. Правда, ці бідолахи вже повиходили заміж, і навіть незручно тепер говорити про це, але признаюсь тобі…

— Мовчи! — затулила дружина долонею мій рот. — Я все знаю, але прощаю тобі. Якщо хочеш, тепер може здійснитися твоя найзаповітніша мрія. Одне слово — і я власною рукою напишу таке, що суд без зволікань розлучить тебе зі мною.

Вона повернулася, щоб принести паперу, але я заступив їй дорогу і обійняв дружину за стан:

— Ні, люба, це зайве. Про розлучення я вже назавжди забув. Я тепер… я тепер… Ой лишенько, що це?

Зненацька ми з дружиною витріщилися одне на одного — дія таблеток несподівано припинилась, і ми знову стали звичайним подружжям, буденним, стомленим, оповитим звичним серпанком брехливості. Я злякано відсмикнув руку зі стану дружини й ніяково опустився на стілець, трохи збентежений, а трохи й приголомшений. Що це зі мною скоїлося на ці кілька хвилин? Я поглянув на дружину. Похнюпивши голову, вона, певно, думала те саме.

— Спожита вами зернина розрахована на трихвилинну дію, — порушив мовчанку гість. — А повноцінна таблетка діє три години.

— Як на мене, то навіть три хвилини забагато, — трохи оговтавшись, мовив я. — Мені вже лячно щось твоїх таблеток. Не треба їх нам.

— А мені здається, вони тобі якраз і не завадили б, — озвалася дружина. — Бо інколи на тебе находить такий сказ, що хоч із хати тікай. Візьми, кому-кому, а тобі вони знадобляться.

— Та й тобі б не зайве взяти, — огризнувся я, — бо ти теж часом зчиняєш такий ґвалт, що цілий квартал збігається дивитись. Ні, я таки візьму кілька, виключно для тебе.

— А я для тебе, — скипіла дружина.

… У наступні кілька днів у місті стали творитися неймовірні речі, які свідчили про те, що доброчинні таблетки дають про себе знати в найрізноманітніших галузях людської діяльності.

Один торговець привселюдно заявив, що він продавав борошно, перемішане з тирсою. Торговець тирсою признався, що в тирсу він підсипав глину, а постачальник глини слізно розкаювався, що додавав у неї коров’ячих кізяків. Внаслідок цих зізнань покупці стали бойкотувати всіх трьох.

Якийсь машиніст, проковтнувши таблетку, розчулено мовив своєму кочегарові:

— Двадцять п’ять років я воджу паровоз, а ти стільки ж років засипаєш у топку вугілля. Таке неподобство не повинно тривати. Від сьогодні ти будеш машиністом, а я — кочегаром.

Кочегар, що й собі спожив таблетку, жалібно скривився:

— Тобі шкода мене, а мені шкода паровоза. Адже подумати тільки: двадцять п’ять років він тягає важенні вагони! Усі його деталі вже зносилися, а залізничне начальство не дає йому перепочити. Більше того, не хоче навіть відремонтувати його. Яка несправедливість!

— Правда твоя! — захлипав машиніст. — Паровоз треба обов’язково відремонтувати. Знаєш, я таки зважився — на наступній станції відчеплю його і зажену в тупик.

На наступній станції машиніст відчепив паровоз і, загнавши в тупик, разом з кочегаром заходився оплакувати гірку його долю, не зважаючи на протести пасажирів, які вимагали негайно рушати далі.

Якийсь пасажир, теж після таблетки, причепився до кишенькового злодія, що трапився під руку, і змусив його обікрасти себе.

Одна кінозірка вирішила добровільно повернути гроші, зароблені на чорному ринку, але касири відмовилися прийняти їх, бо перед цим теж спожили по таблетці.

Два бізнесмени, наковтавшись доброчинних таблеток, засіли вирішувати ділові справи. Один був власником металургійного заводу, а другий мав копальні залізної руди. Першому потрібна була руда, а другому — метал, бо він затіяв велике будівництво. Звичайно вони залагоджували всі справи швидко, та оскільки сьогодні спожили таблеток, між ними зав’язалася приблизно така розмова:

Перший: А знаєш, брате Раззак, у попередньому контракті я підманув тебе на цілих двісті тисяч рупій.

Другий: Та я-то знаю, шановний Чамане Сетх, але перед тим я ошукав тебе на триста тисяч. І ось тепер хочу повернути тобі сто тисяч.

Перший: Ні, брате Раззак, я не візьму!

Другий: А таки доведеться взяти. Візьми, Чамане Сетх, благаю тебе! Я шахрай, іще більший шахрай, ніж ти, але таким я вже не буду, обіцяю тобі. Скажи, скільки тобі потрібне руди, і я дам безкоштовно.

Перший: Ні, ти спершу сам скажи, скільки тобі потрібно металу? Цілий завод твій!

Другий: Схаменися, Чамане Сетх, що ти робиш?

Перший: Я не брешу. Якщо хочеш, я перепишу на тебе свій завод!

Другий: Тоді всі мої копальні — твої! Забирай їх негайно!

Той не слухав того, а той не слухав іншого. Власник металургійного заводу переписав своє підприємство власникові рудників, а власник копалень віддав свої шахти власникові металургійного заводу. Наступного дня, коли обидва прийшли до тями, виявилось, що власник металургійного заходу тепер власник рудних копалень, а власник рудних копалень став власником металургійного заводу. Але одному новоспеченому підприємцю все одно потрібна була руда, а другому — метал, отож справи не зрушили з місця, ані на крок.

Якийсь міністр, споживши таблетку, скликав термінову прес-конференцію і привселюдно оголосив, що він добряче погрів руки на справах, які сам же й заплутав. Чистий зиск від цього — два мільйони рупій — він поклав у швейцарський банк на таємний рахунок. А коли дія таблетки скінчилась, йому не лишилося нічого іншого, як застрелитися.

Приголомшений останнім випадком, уряд був змушений вжити суворих заходів. Парламент прийняв закон, згідно якого кожен, хто продаватиме чи купуватиме доброчинні таблетки, дістане три роки тюремного ув’язнення, а хто споживатиме вказані таблетки, засуджуватиметься на п’ять років. Уряд зайняв фабрику фармакологічної компанії. Увесь конфіскований запас таблеток було викинуто в море.

Пройшло сім місяців відтоді, як уряд прийняв антитаблетковий закон, аж одного разу нейлоновий янгол знову постав переді мною, щоправда, без крилець. Вдягнутий він був уже в іншу чогу, а торбини не було зовсім.

— Чим же ви тепер займаєтесь? — співчутливо поцікавився я.

— Контрабандою! — змовницьки прошепотів він і, залізши пальцем у рот, вийняв з-за правої щоки малесенький гумовий мішечок.

Розв’язавши його, гість показав мені білі таблетки. Я здогадався — то були доброчинні таблетки.

— Йди собі геть, чоловіче, вони мені ні до чого, — заперечливо похитав я головою.

Він нахилився до мене і прошепотів:

— Тепер наші вчені винайшли таблетки зла!

— Зла? — здивувався я.

— Так, — змовницьки всміхнувся агент, засунув палець за ліву щоку і витяг іще один мішечок.

— Ось ці таблетки нейтралізують дію доброчинних таблеток, — гордо виголосив він.

— Он як! — захоплено вигукнув я, але відразу ж похопився: — То навіщо ж тоді вживати доброчинні таблетки?

— А ви самі проковтніть таблетку зла, а іншому запропонуйте таблетку добра, тоді на власні очі впевнитесь, яка від того буде користь. То скільки вам пакетиків?

Акахіто Оонісі

ПАНАХИДА ПО ЛЮДСТВУ

Оповідання

З японської переклали Галина ДУТКІНА та Віра СУЛИМА

— Вставайте! Вставайте! Сьома година, вставайте!..

Я прокинувся від Пронизливого металевого голосу автомобільного гучномовця. Ще не зовсім отямившись від сну, якусь хвилину я лежав, гадаючи, кому це заманулося саме в неділю будити мене вдосвіта. Але тут погляд мій набрів на стінний календар: 1 липня 1990 року. Сон з мене мов рукою зняло. Сьогодні — день іспитів для шестирічних дітей, а отже, і для нашого сина Такеру.

Я похапцем одягнувся, хлюпнув води на обличчя і ввійшов до їдальні. Там уже були дружина і Такеру:

— Доброго ранку, — мовив я до обох.

Але відповів мені тільки Такеру:

— Доброго ранку, тату.

Дружина мовчала, втупивши очі в підлогу. Я її розумів. Але примусив себе сісти до столу. Такеру здавався незворушним.

— Як ти себе почуваєш? — спробував я заговорити до нього.

— Ого! Витримаю!

Я зрозумів, що син таки нервує.

Сніданок ми скінчили в цілковитій тиші. Час було йти — іспити розпочинаються о десятій. Я знав, що запізнюватись не можна і сказав синові:

— То що, Такеру, рушимо помаленьку?

І тут дружина не витримала:

— Постривай, — скрикнула вона. — Скажи мені — Такеру витримає іспит? Правда ж, витримає? Ми все зробили, ми все зробили, що могли… З двох років запрошували додому репетиторів, у три роки віддали до Школи вдосконалення розумових здібностей, та ще й до Школи підвищення інтелекту водили, з чотирьох років — Такеру відвідує оздоровчу гімнастику, курси з розвитку фізичної витривалості, курси з тренування рухливості. А заняття з комп’ютером… То що ж іще?!

— Ну чого ти скиглиш? Хоча б сьогодні стрималася! Ходімо, сину.

Я вивів Такеру на вулицю. Кожна зайва хвилина перебування вдома оберталась на нестерпні муки.

У повітряному автобусі, до якого ми сіли з Такеру, було повнісінько батьків і дітей. Усі їхали на іспити.

Це вже десятий рік, як у світі заведено такі іспити. Їм підлягають усі діти, яким на перше липня виповнилося шість років. Винятків не існує ні для кого. Витримує ж ці іспити менше третини дітей.

Я дивився на людей, що їхали разом з нами в автобусі: деякі з шестирічних дітей витяглися так, що були навіть вищі за своїх батьків. Це й зрозуміло. Дітей, що не доросли до 160 сантиметрів, неминуче відсіюють на першому ж іспиті з фізичного розвитку. Такеру, слава богу, цей іспит нічим не загрожує. Проти нас сидів хлопчик, не менш як сто вісімдесят сантиметрів заввишки. Либонь, батьки його використовували стимулятори на кшталт препарату Паркінсона, хоча й відомо, що подібні засоби можуть погано позначитися на розумових здібностях дитини. Тим-то ми й не давали їх Такеру.

Автобус зупинився біля екзаменаційного майданчика, і всі вийшли. В префектурі «С», де мешкає моя сім’я, майже тридцять тисяч шестилітніх дітей, отже, іспити відбуватимуться по групах, водночас на шести майданчиках. На першому, куди пройшли ми з Такеру, мало зібратися п’ять тисяч триста четверо дітей.

Провівши Такеру, я здав асистентові перепустку на іспити і замість неї одержав портативний монітор. По телевізору я бачитиму, як Такеру складає іспити. Нічого не сказавши один одному, ми розлучилися з сином. Я швидко пройшов до зали чекання і прикипів до екрана.

На першому майданчику вже почалася перевірка стану внутрішніх органів, органів відчуття і загального фізичного розвитку. Зріст Такеру — рівно сто шістдесят сантиметрів, загартовувати ми його почали ще з пелюшок, тому я майже не хвилювався за перший етап.

Тим часом монітор показував хід обстеження. Трансляцію вели комп’ютери. Номер Такеру був один з останніх. Кілька дітей, що не доросли й до ста п’ятдесяти сантиметрів, уже відсіялися. Зрештою це було відомо заздалегідь — такі кволі й маленькі діти не мають права на існування, їх негайно вибраковують і відправляють під лазер.

У залі чекання то тут, то там гаснуть монітори, чуються безутішні зойки батьків, діти яких, не витримавши іспиту, навіки щезають, зітнуті лезом лазерного проміння.

Такеру успішно пройшов медичну перевірку. Але я усвідомлював, що найстрашніше — попереду.

На величезному екрані з’явилися наслідки першого етапу перевірки: відсіяно чотириста двадцять п’ять дітей — майже вісім процентів від загальної кількості.

Починався другий етап — перевірка на рухливість, швидкість, витривалість. Одинадцять аспектів випробувань, крізь які мусить пройти кожна дитина. Іспит на витривалість — п'ятихвилинний біг з граничним навантаженням — відбувався, зокрема, так: над глибокою ямою змонтований був спеціальний пристрій; щось на зразок стрічки конвеєра, по якій і мусила бігти дитина, не маючи права ні спіткнутися, ні послизнутися, ні знесилитись. Найменша похибка — і тіло невдахи, розпадаючись на шматки, летить на безконечно далеке дно.

Такеру чудово пробіг цю шалену стрічку. І от він уже на одному з трьох загороджених, мов арена для бою биків, майданчиків серед двадцяти подібних до нього хлопчиків і дівчаток. На дітей випускають двадцять автомобілів з автоматичним управлінням. П’ять хвилин надреакції, надрухливості, надшвидкості. Переможці — всі, хто виживе. Я дивився на екран монітора і думав, що легше було б дивитися картини пекла.

Одна, друга, третя дитина щезає під колесами. За дві хвилини підлога стає червона від закривавлених шин. Покалічені, кульгаючі постаті у відчаї метушаться в загороді. Спливаючи кров’ю, скоцюрблені по кутках істоти покірно очікують смерті…

Минуло п’ять хвилин, тих, що вижили, вивели з арени, підлога автоматично перекинулась на 180 градусів і в загороду завели групу Такеру. Я молився майже вголос. Це випробування мені здавалося найстрашнішим і майже непосильним.

Пролунав дзвоник, і машини рушили. Я не відриваючись стежив за екраном. Молодець Такеру! О-о-о! Небезпечний момент. Дуже добре! Та тікай же, звертай, звертай!!! Зачепило… чи ні?.. Такеру черкнуло по нозі… Тримайся, тримайся, рухайся…

Відбувшись незначною раною, Такеру все-таки пройшов цей етап. Бувало при легкому пораненні, в залежності від суми балів, набраних на третьому іспиті, дитину зараховували до розряду «особливих випадків», і екзамени вважалися складеними. Боже, хоча б так сталося!

Після другого етапу число учасників різко зменшилося, лишилося 3285 дітей. Одразу ж почався третій етап — перевірка розумових здібностей, артистизму, творчої активності, художньої майстерності і загальноосвітнього рівня. Діти сідають за персональні екзаменаційні пульти і відповідають на запитання. З першого тесту треба набрати не менше 120 балів. На попередній перевірці, що провадилась у Школі підвищення інтелекту, Такеру набрав 139 балів. Та й взагалі я майже не хвилювався за цей етап. Власне, лишилося найлегше.

Такеру мусив протягом години правильно відповісти на 90 із 100 поставлених йому автоматом запитань, це означало б, що іспит для шестилітніх він витримав. За цей етап ми не хвилювалися, але мимоволі благав потай сина — витримай, прошу тебе, витримай!

Екран показав мені рішуче обличчя Такеру, що приступив до роботи.

Однак, хвилин через сорок, хлопець помітно стомився. Уповільнились рухи його пера. Мабуть, дається взнаки поранення. І раптом я побачив, Такеру впав головою на стіл і замовк. У ту ж мить пролунав дзвоник, що сповістив кінець випробування. Наступної хвилини всі, що не склали іспиту, разом із стільцями зникли під підлогою. Екран мого монітора згас.

— Пройшов!!! — закричав мій сусід, його син вижив.

Приголомшений, я нерухомо сидів і думав про те. що віднині ми з дружиною приречені на бездітне існування. Закон однієї дитини був запроваджений разом з законом про іспит шестилітніх.

Оголосили число переможців — 1493 дитини.

Мов із туману долинули до мене слова гучномовців:

— Ми вітаємо переможців, а також їхніх батьків. Сьогодні ви завоювали право на життя. Віднині ваші імена будуть офіційно занесені до Книги перепису населення. Наша земля страждає від перенаселення й інших проблем. Ми не можемо годувати зайвих людей. Лишаються жити лише подібні до вас — розумово й фізично досконалі індивіди. Цього цілком досить. Віднині, після закінчення п’ятнадцятилітнього курсу навчання, вам — еліті людства — доведеться будувати майбутнє Землі.

Річард Бах[16]

ІЛЮЗІЇ

Пригоди месії мимоволі

Повість

З англійської переклав Валерій Грузин

Перекладено за виданням: Richard Bach. Illusions. The Adventures of a Reluctant Messiah. — Delacorte Press / Eleanor Friede. New York, 1977.

1

1. І прийшов на землю Учитель,

що народився на святих просторах Індіани

й зростав на таємничих пагорбах

на схід від Форт-Уейна.

2. Учитель пізнавав цей світ

у громадській школі Індіани,

а коли підріс, опанував професію

автомобільного механіка.

3. А втім, Учитель мав знання

і з інших рук, і з інших шкіл,

і також із попередніх своїх життів.

Він пам’ятав про це, і та пам’ять

робила його мудрим і сильним,

і люди відчували його силу

й приходили до нього за порадою.

4. Учитель вірив у свій хист

допомагати й собі і всьому людству,

а що він вірив сам, то й інші

бачили його силу і приходили до нього

з надією загоїти своі недуги

та позбутись життєвих злигоднів.

5. Вірив Учитель, що кожна людина має право

думати про себе як про сина божого,

щиро вірив, що саме так і є, отож

у майстернях та гаражах, де він працював,

завжди товпилися ті, хто прагнув

його науки та дотику його руки,

а на вулицях чекали юрби тих, хто сподівався,

що, коли він їх минатиме, на них впаде його тінь

і життя їхнє одразу зміниться.

6. День крізь день майстри та власники майстерень

плекали надію, що Учитель покине свій інструмент

і подасться геть, бо юрмились навколо нього

такі гурти людей, які не залишали ні йому,

ні іншим механікам місця

для лагодження автомобілів.

7. Врешті, так і сталося: подавсь він поза місто,

і почали називати його Месією і чудотворцем;

а що всі у це вірили, то так воно й було.

8. Коли під час його розмови з людьми налітала буря,

на голови слухачів не падало жодної краплини;

і останній у натовпі чув його слова так же ясно,

як і перший, незважаючи на блискавки чи грім у небесах.

І він завжди повідав людям притчі.

9. І сказав він їм: «У кожному з нас закладено

силу нашої згоди бути здоровими чи хворими,

багатими чи бідними, вільними чи рабами.

Ми самі господарюємо цим, а не хто інший».

10. І озвавсь один фабричний робітник: «Легко вам говорити,

Учителю, бо ви маєте дороговказ, а ми — ні,

і ви не мусите так тяжко працювати, як мусимо ми.

Людині конче треба працювати, аби здобувати

у цьому світі хліб свій насущний».

11. І правив Учитель у відповідь:

«Колись давно на дні кришталево чистої річки

існувало поселення живих істот.

12. Мовчки сунула могутня течія над усіма ними —

молодими й старими, праведними й грішними,

линула течія призначеним їй шляхом,

знаючи лише своє кришталево прозоре «я».

13. Кожна з істот у свій власний спосіб

міцно чіплялася за якусь галузку чи камінь

на річковому дні, опираючись течії,

як навчилися від самого народження.

14. Та ось урвався терпець в однієї з істот:

«Втомилась я чіплятися, і хоча не маю змоги

побачити це на власні очі, проте вірю,

що течія знає, куди вона прямує. Треба рушати,

і хай вона несе мене, куди захоче,

бо отак чіпляючись, загину я від нудьги».

15. Хихотіли обережні, глузували з неї:

«Дурна ти! Тільки-но спробуй одчепитись,

як ця, така люба тобі течія, закрутить

тебе колесом і жбурне на каміння,

і загинеш ти від неї швидше, ніж від нудьги!»

16. Не зважила істота на пересторогу і, глибоко надихнувши,

зринула нагору; одразу ж закрутило її колесом,

пожбурило на каміння.

17. Одначе згодом, коли та смілива істота

знов перестала чіплятись, підняла її течія

із самого дна і не товкла більше, і шкоди не завдавала.

18. А істоти на дні, що мали її за чужу, заволали:

«Погляньте на чудо! Істота, така ж, як і ми, а літає!

Ось Месія, що прийшов нас усіх врятувати!»

19. І мовила підхоплена течією істота:

«Не більший за вас я месія. Ріка залюбки

зробить вас вільними, тільки насмільтеся відчепитись,

тільки насмільтеся рушити з нею.

Наше справжнє покликання — вирушати в цю подорож,

зважитись на цю пригоду!»

20. Та ще гучніше волали вони: «Спаситель!» —

і водночас ще міцніше чіплялися за каміння,

а коли поглянули вгору, то за тією істотою і слід пропав,

і, лишившись на дні самі, складали вони легенди

про Спасителя».

21. І сталося так: коли Вчитель побачив,

що гурти людей навколо нього день у день

стають дедалі більші числом і несамовитіші,

вимагаючи, щоб він безперервно зціляв їх,

повсякчас частував чудесами

і навіть пізнавав їх та жив їхнім життям,

він того ж таки дня подавсь на вершину гори

і там заходився молитись.

22. І мовив він у серці своєму: «Боже осяйний,

коли воля твоя, хай ця чаша обминає мене,

звільни мене від цього нездійсненного завдання.

Не в змозі я жити життям бодай однієї душі,

а їх десять тисяч волає, щоб чинив я так.

Я винен, що сам допустив таке.

Коли воля твоя, дозволь повернутися до моїх двигунів

та моїх інструментів і дай мені змогу

жити так, як живуть інші люди».

23. І прорік йому голос на вершині гори,

голос не чоловічий і не жіночий,

не гучний і не тихий, але безмежно лагідний:

«Не моя, воля, а твоя хай здійсниться.

Яка твоя воля, така й моя для тебе буде.

Іди своєю дорогою, як інші люди,

і хай щастить тобі на землі».

24. Почувши це, зрадів Учитель і красно подякував.

Спустився він з гори, мугикаючи собі під ніс

веселу пісеньку механіків. А коли натовп

накинувся на нього із своїм лихом і нещастям,

благаючи зцілення, розради й чудес,

він тільки всміхнувся і лагідно мовив: «Я йду од вас».

25. На мить занімів увесь той натовп з подиву.

26. І провадив Учитель: «Якщо людина повідала Богу,

як хоче вона над усе помагати стражденному світу,

хоч би чого їй це коштувало, і коли Бог прорік їй

у відповідь, що вона має робити, то чи повинна

людина чинити так, як їй було сказано?»

27. «Звісно, що так, Учителю! — заволали люди. —

Втіхою буде для неї страждання від усіх тортур пекла,

коли так сказав сам Бог!»

28. «Навіть байдуже, які це тортури чи

яке неймовірно важке таке завдання?»

29. «Бути повішеним — це честь, бути прибитим цвяхами

до дерева або спаленим живцем —

це слава, коли так сказав Бог», — відповіли вони.

30. «А як ви вчинили б, — кинув Учитель у натовп, —

коли б вам просто в обличчя прорік Бог:

«Воля моя — бути тобі в цьому світі щасливим,

хоч як довго ти житимеш». Що тоді?»

31. І мовчав натовп, ані голосу, ані звуку не чути було

на схилах гори і в долинах, де він зібрався.

32. І мовив Учитель у цю тишу: «На стежині нашого щастя

віднайдемо знання, заради якого обрали саме цей

час для свого життя. Ось чого я навчився сьогодні,

тож і вирішив нині покинути вас,

аби йшли ви своєю стежиною, як вам заманеться».

33. І попрямував він своєю дорогою крізь натовп,

і покинув їх, і повернувся до буденного світу

людей і машин.

2

Дональда Шімоду я зустрів десь серед літа. За чотири роки повітряних мандрів мені ще не випадало здибати іншого пілота, який би промишляв тим, що і я, — перелітав би за вітром від містечка до містечка і продавав прогулянкові польоти на старенькому біплані — по три долари за десять хвилин у повітрі.

Та одного дня, перебуваючи трохи на північ від Ферріса, що в штаті Іллінойс, позирнув я вниз із кабіни свого «Фліта» і побачив старенький «Тревел-ейр-4000». Білий із золотистим літачок гарненько примостився собі на жовтаво-смарагдовій сіножаті.

Я живу вільним життям та, попри його принади, часом почуваєш себе самотнім. Я поглянув на біплан, якусь мить подумав і розважив — не буде ніякої шкоди, якщо я підсяду до нього. Скинувши оберти майже до холостих, я виконав повну глісаду і ввійшов у крен на посадку. Вітер заспівав у зовнішніх дротах, а старий двигун відгукнувся добрим, лагідним «пок-пок-пок» — звуком, який народжується лише тоді, коли пропелер обертається вже за інерцією. Аби краще роздивитися місце посадки, я виписав коло. Зовсім близько піді мною зеленолистими джунглями шурхотіла кукурудза, зблиснула дротяна огорожа, а далі, ген-ген, скільки сягало око, розпросторилась щойно викошена сіножать. Зіткнення з повітряним потоком і вихід з нього, довершене невелике коло над землею, шурхіт коліс об траву, і ось він — заспокійливо дріботливий стукіт шасі від зіткнення з твердим ґрунтом, усе повільніше, повільніше, і врешті — завжди раптовий поштовх. Сів! Підрулюю до літака і зупиняюсь, зменшую оберти, вимикаю двигун. Чути затишне «клак-клак» — це пропелер ще поволі обертається перед тим, як завмерти в цілковитому спокої липня.

Прихилившись спиною до лівого колеса, пілот «Тревел-ейра» сидів на покосі й дивився на мене.

Десь із півхвилини я й собі дивився на нього, дивуючись з його незворушності. Навряд чи я сам отак спокійно сидів би й спостерігав, як інший літак приземлюється в полі і зупиняється за десяток кроків од мене. Я привітно кивнув: не знаю чому, але той чоловік мені подобався.

— У вас самотній вигляд, — сказав я, сидячи в кабіні.

— Як і у вас.

— Не хочу вам заважати. Коли ще один пілот тут зайвий, полечу далі.

— Ні, я чекав на вас.

Ці слова викликали в мене посмішку, і я не приховав її.

— Даруйте, що запізнився.

— Усе гаразд.

Я зняв шолом та захисні окуляри, виліз із кабіни і зійшов на землю — прекрасне відчуття після кількох годин у літаку.

— Сподіваюсь, не матимете нічого проти сендвіча з шинкою та сиром? — запитав він. — 3 шинкою, сиром і, можливо, з мурашкою.

Ніякого рукостискання, жодних представлень.

На зріст він був невисокий. З довгим, до плечей волоссям, чорнішим за гуму на колесі, до якого він притулився. Очі — темні, як у яструба. Добре, коли такі очі у друзів, та коли вони належать незнайомцям, то стає не по собі. Він скидався на майстра карате, що зосередився перед розважливо-несамовитим показовим виступом.

Я взяв у нього сендвіч і воду в ковпачку з термоса.

— Хто ви, зрештою? — запитав я. — Вже кілька років торгую повітряними прогулянками, та ще ніколи не зустрічав іншого гастролера.

— На світі не так багато іншого діла, до якого я здатен, — відгукнувся він. — Трохи тямлю в автомеханіці, трохи в електрозварюванні, трохи ганяю на гусеничних тягачах, та досить мені затриматись на одному місці — і вже виникають проблеми. Тож зібрав оце аероплан і вдався до повітряних гастролей.

— Тягачі якої марки? — В мені з дитячих років до них сидить невситима любов.

— «Де-вісім», «Де-дев’ять». Тривало це недовго. В Огайо.

— «Де-дев’ять»! Завбільшки з будинок! Чи й справді цей дизель з подвійним редуктором на першій передачі може зрушити гору?

— Існують кращі способи рухати гори, — сказав він з усмішкою, що тривала не більш як десяту частку секунди.

Спостерігаючи за співрозмовником, я сперся на нижнє крило його літака. І тут мені в око впав дивний світловий ефект — дивитися на цього чоловіка зблизька було важко. Здавалося, навкруг його голови промениться світло, застилаючи природне тло невиразним сріблястим серпанком.

— Щось не так? — запитав він.

— А які ж це проблеми у вас виникали?

— Е, нічого особливого. Просто в цей час мені кортіло змінювати обстановку, як оце й вам.

Із сендвічем у руках я пішов навколо його літака. То був апарат зразка 1928 чи 1929 року, але зовсім новенький, без жодної подряпини. Навіть із заводських ангарів аероплани не виходять такі новісінькі, як оця машина, що стояла тут на сіножаті. Щонайменше двадцять шарів лискучого олійного аеролаку. На дерев’яних деталях сяє, мов дзеркало, свіжа фарба. Під бортиком пілотської кабіни — золотий листок у староанглійському стилі і в ньому ім’я «Дон», а трохи нижче — реєстраційний напис: «Д. В. Шімода». Все оснащення літака мало такий вигляд, ніби його щойно розпакували, справжній авіаційний інструмент 1928 року. Руків’я важеля керування та кермо — з відполірованого дуба. Ліворуч — підсос, регулятор суміші, випереджувач запалювання, якого тепер не побачиш навіть на щонайретельніше відновлених старовинних моделях. Ніде ані задирочки, ані латочки на перкалі, ані патьоку моторного масла з обтічника, ані порошинки на підлозі кабіни — так ніби цей літак ніколи не піднімався в повітря, ніби він через півстоліття матеріалізувався на цьому місці внаслідок якогось химерного зсуву часу. Я відчув, як по спині в мене повзе незбагненний холод.

— І давно ви катаєте пасажирів? — гукнув я до Шімоди з того боку літака.

— Близько місяця. Атож, п’ять тижнів.

Він брехав. Мені байдуже, хто ви такий, але за п’ять тижнів польотів і посадок на землю ви, хоч би як там було, неодмінно матимете сміття на підлозі кабіни й патьоки масла на фюзеляжі. Та цей літак… на вітровому склі — ані плямки масної, на пропелері — ні сліду забитих комах, і навіть фарбу на передніх носках крил і хвоста не обліпило сінною потертю, якої до біса в цей час у повітрі. Для літака, який щодня шугає серед іллінойського літа, просто неймовірно. Я розглядав «Тревел-ейр» ще хвилин з п’ять, потім одійшов від нього і вже під крилом свого літака сів на валок сіна обличчям до Шімоди. Страху я не відчував, і цей чоловік мені все ще подобався, але щось було не так.

— Чому ви кажете мені неправду?

— Я сказав вам правду, Річарде, — відповів він. Моє ім’я було також виписане на борту літака.

— Але ж не можна понад шість місяців катати пасажирів і не назбирати на підлозі бодай трохи пороху чи не забризкати фюзеляж мастилом? Не здобути жодної латки на перкалі? Зрештою, хай йому грець, не набрати сінної потерті!

Він спокійно посміхнувся.

— Є речі, яких ви не знаєте.

На якусь мить він прибрав чудернацького вигляду інопланетянина, і я повірив у те, що він сказав, одначе так і не знайшов пояснення сліпучої чистоти літака, що стояв посеред літньої сіножаті.

— Можливо. Та одного дня я про них дізнаюсь, і тоді, Дональде, ви можете забрати собі мій літак, бо для польотів він буде мені непотрібний.

Звівши свої чорні брови, Шімода запитально поглянув на мене.

— Он як? Ану розкажіть.

Я зрадів, що комусь цікаво вислухати мою теорію.

— Гадаю, люди так довго не могли злетіти лише тому, що просто не вірили в цю можливість. Отож, звісно, й не могли опанувати навіть найпершого маленького закону аеродинаміки. А я вірю, що десь існує й інший закон, за яким можна літати без аеропланів, можна проходити крізь стіни чи переноситись на інші планети. Ми навчимося, як досягати цього й без машин. Якщо захочемо.

Він ледь помітно всміхнувся й поважно кивнув головою.

— І ви гадаєте, що зможете осягнути те, чого хочете, отак промишляючи повітряними прогулянками за три долари над полями й сіножатями?

— Коли я й маю чогось варті знання, то здобув їх самотужки, роблячи те, що хотів робити. Та якби знайшлася в світі добра душа, котра навчила б мене ще більшого з того, що я прагну пізнати, аніж може навчити мій літак і небеса, то я хоч зараз подався б до того чоловіка. Або до тієї жінки. Та, на жаль, немає такої душі.

Темні очі дивилися на мене спокійно, некліпно.

— Хіба ви не вірите, що вас скеровують, якщо тільки ви насправді хочете цього навчитися?

— Скеровують? Так. Та хіба не кожного з нас скеровують? Я завжди мав таке відчуття, ніби за мною хтось наглядає, або щось подібне.

— І ви гадаєте, хтось скерує вас до вчителя, який зможе допомогти вам?

— Якщо тим учителем не стану я сам, то так.

— Можливо, саме так воно і буває, — сказав він.

Здіймаючи за собою руду куряву, до нас мчав новенький модерний пікап. Він зупинився біля нашої стоянки, дверцята розчахнулись, і з кабіни вийшов літній чоловік з дівчинкою років десяти. Курява немов зависла в тихому, нерухомому повітрі.

— Катаєте за гроші? — запитав чоловік.

Це поле було знахідкою Дональда Шімоди, отож я промовчав.

— Так, сер, — весело відповів він. — Хочете злітати? Зараз?

— Та ви ж вироблятимете там усілякі штуки, будете крутитись і перевертатись угорі? — Його очі заблищали, він чіпко придивлявся до нас — чи розкусимо ми його за отією простуватою селянською балаканиною.

— Будемо, як забажаєте, і не будемо, як не забажаєте.

— І, гадаю, заправите хтозна-скільки?

— Три долари готівкою, сер, за дев’ять-десять хвилин у повітрі. Це виходить тридцять три і одна третина цента за хвилину. Більшість пасажирів запевняє, що втіха того варта.

Дивне це відчуття — бути стороннім спостерігачем, сидіти без діла й слухати, як цей чоловік робить свою справу. Мені подобалось, як він говорив — тихо і стримано. Я настільки звик до свого власного способу реклами польотів («Нагорі гарантується різниця температури в мінус десять градусів! Люди, полиньмо туди, де ширяють тільки пташки та ангели! І все це лише за три долари, лише за дюжину двадцятип’ятицентовиків з вашого гамана чи кишені…»), що вже й забув, як це можна робити інакше.

Отак літаючи й принаджуючи пасажирів, завжди почуваєш напруження. Я звик до нього, та його не позбудешся: адже якщо я не катаю пасажирів, я не їм. Тепер, коли мій обід не залежав від наслідків цих переговорів, я міг розслабитись і спокійно спостерігати.

Те саме робила й дівчинка. Ця мала білявка з карими очима й поважним виразом обличчя була тут тільки тому, що тут був її дідусь. Літати вона не бажала.

Куди частіше трапляється якраз навпаки: охочі до польотів діти і обережні — дорослі. Коли для тебе це єдиний засіб існування, чуття на подібні ситуації надзвичайно загострюється, і я ладен був закластися, що дівчинка не полетить з нами, навіть якщо ми умовлятимемо її до кінця літа.

— Котрий із вас, панове?.. — запитав чоловік.

Шімода налив собі кухлик води.

— З вами полетить Річард. У мене ще обідня перерва. Якщо, звісно, ви не бажаєте зачекати.

— Ні, сер, я готовий рушати. Чи не могли б ми політати над моєю фермою?

— Авжеж, — запевнив я. — Лише покажіть, куди летіти, сер.

Я викинув з передньої кабіни «Фліта» свою похідну постіль, сумку з інструментом та куховарське причандалля і допоміг залізти туди пасажирові, пристебнув його до крісла і затягнув свій ремінь.

— Доне, крутоніть мені пропелер.

— Еге ж.

Він підійшов із своїм кухликом і став біля пропелера.

— Як вам треба?

— Форсаж і гальма. Обертайте повільно. Іскра вискочить прямо з ваших рук.

Коли хтось крутить пропелер «Фліта», він завжди робить це надто швидко, і через усілякі там складні причини двигун не запускається. Та цей чоловік крутонув його так вправно, неначе робив це все своє життя. Запалювальна пружина клацнула, свічки спрацювали в циліндрах і старенький мотор загуркотів — усе напрочуд просто і легко. А Шімода повернувся до свого літака й завів розмову з дівчинкою.

У розгоні потужних кінських сил, у хурделиці сіна «Фліт» знявся в повітря і помалу видряпався на висоту у дві сотні футів (тепер, навіть якщо двигун і заглухне, ми спокійно сядемо в кукурудзу). П’ятсот футів (о, тепер у нас вистачить висоти, щоб повернути назад і сісти на ту ж таки сіножать… ще трохи, а там і пасовисько). Вісімсот футів. Можна вирівнюватись і летіти туди, куди показує пальцем цей чоловік — на південний захід, супроти вітру.

Ще три хвилини лету, і ми виписуємо коло над повіткою для машин. Корівник кольору розжареного вугілля, будинок кольору слонової кістки серед моря м’яти. Город із солодкою столовою кукурудзою, салатою, помідорами.

Коли ми робили розворот і фермерський будинок опинився немовби в рамці поміж крилами й розчалками «Фліта», мій пасажир нахилив голову вниз, ніби хотів здолати зустрічний потік повітря.

На ганку з’явилася жінка у білому фартусі поверх блакитного плаття, замахала руками. Чоловік помахав їй у відповідь. Згодом вони захоплено говоритимуть проміж себе, як добре бачили одне одного крізь небеса.

Нарешті старий озирнувся і кивком голови дав зрозуміти, що з нього досить: мовляв, дякую, можна повертати назад.

Я зробив широке коло над Феррісом — хай знають про наші польоти — і по спіралі пішов на зниження до сіножаті, щоб показати місцевому люду, де саме відбувається дійство. А коли я, заклавши крутий віраж над кукурудзяним полем, уже заходив на посадку, назустріч мені шугонув угору «Тревел-ейр» і одразу ж узяв курс на ферму, над якою ми щойно пролетіли.

Якось я літав з групою — таким собі повітряним цирком, що мав у своєму складі п’ять однотипних літаків. І тепер мене на мить охоплює пам’ятне відтоді відчуття спільного діла: один літак з пасажирами відривається від землі, а інший приземляється.

Ґрунту ми торкнулися м’яко, з глухим поштовхом; тоді підрулили до віддаленого краю поля, ближче до путівця.

Двигун замовк, чоловік розстебнув ремінь безпеки; і я допоміг йому вилізти з кабіни. Він витягнув з кишені комбінезона гаман і, похитуючи головою, відлічив доларові банкноти.

— Оце таки прогулянка, синку!

— Атож. Ми торгуємо чесно.

— От хто торгує, то це твій друг.

— Он як?

— Ще б пак. Цей твій друг продасть попіл самому дияволу. Ладен закластися, що продасть.

— Чому ви так думаєте?

— Через дівчисько, звісно. Щоб моя онука Сейра полетіла в аероплані?! — Говорячи, він спостерігав, як «Тревел-ейр» далекою сріблястою цяткою в повітрі кружляв понад фермою. А говорив таким тоном, яким розважливий господар відзначив би, що на сухій галузці на його подвір’ї раптом з’явився цвіт і водночас достигли яблука. — Сейра від самого народження до смерті боїться висоти. Аж криком кричить. Просто нажахана. Та вона радше голими руками полізе в осине гніздо, аніж на дерево. І на горище драбиною не підніметься, хай навіть повінь заливатиме подвір’я. Ця дівчинка чудово дає собі раду і з машинами, і з тваринами. Але висота — то для неї мов кара господня! І ось маєте — вона в небі.

Потім він пригадав давні часи, коли до них навідувались гастролери з Гейлсберга і Монмауса, як літали вони на біпланах, достоту таких, як наші, і виробляли на них усілякі карколомні штуки в повітрі.

А я спостерігав, як далекий «Тревел-ейр» збільшується в розмірах, як знижується над полем по спіралі, як закладає віраж такої крутизни, на яку я б ніколи не наважився, маючи на борту дівчинку, що боїться висоти, як лине над кукурудзяним ланом, над дротяною огорожею і торкається сіножаті, приземлюючись на три точки, — мені аж дух забило, коли я це побачив. Певно Дональд Шімода не один рік відлітав, перш ніж навчився саджати свій «Тревел-ейр» у такий спосіб.

Літак підрулив до нашої стоянки. Пропелер м’яко клацнув і завмер. Я підійшов до нього впритул і пильно оглянув. Ані сліду жодної комахи. Найменшої мушки не знайшлося, щоб загинути від лопаті завдовжки вісім футів.

Я кинувся допомагати — розстебнув ремінь, відчинив дверцята передньої кабіни і показав дівчинці, куди ставити ногу, щоб не продавити перкаль на крилі.

— Ну як, сподобалось? — запитав я.

Вона не звернула на мене ніякої уваги.

— Дідусю, я не боюся! Я не злякалася, правда? Наш будинок — наче ляльковий, і мама мені помахала, а Дон сказав, що боялась я тому, що колись впала й померла, а тепер я більше не повинна боятися! Я теж стану пілотом, дідусю. У мене буде аероплан, і я сама доглядатиму мотор, і скрізь літатиму, і кататиму людей! Я зможу? Правда ж?

Шімода всміхнувся до старого фермера і знизав плечима.

— Це він сказав тобі, що ти станеш пілотом, еге, Сейро?

— Ні, я сама. Ти ж знаєш, я вмію дати собі раду з моторами!

— Гаразд, обговоримо це з матір’ю. Нам уже час вертатися додому.

Обоє подякували нам, і одне побігло, а друге почвалало до пікапа, і обоє були вже зовсім інші після того, що сталося з ними в полі і у небі.

Тим часом до сіножаті під’їхало два автомобілі, потім ще, і так весь полудень прибували охочі поглянути згори на Ферріс. Ми зробили дванадцять чи тринадцять польотів у такому темпі, що пасажири ледь встигали вилазити з літаків, як до них уже забиралися інші. Після цього я побіг на бензозаправну станцію по автомобільний бензин для свого «Фліта». І знову з’явилися пасажири, тож пополудні ми літали без упину, і так тривало аж до заходу сонця.

Десь на дорожньому покажчику я бачив напис: «Населення — 200». Здається, до настання темряви ми перекатали їх усіх, а на додачу ще й скількись там немісцевого люду.

У тій метушні я забув розпитати Дона про Сейру і про те, що він їй казав. Чи він вигадав їй якусь побрехеньку, а чи й справді вірив у те, що колись вона впала й померла? Щоразу, як у нього змінювались пасажири, я пильно придивлявся до його літака. І щоразу бачив те саме: польоти не залишали на ньому жодного сліду, жодної подряпини, ні патьоків масла не з’являлося, ні масних плям, ні решток забитих комах. Може, Дон якимсь незбагненним чином уникав їх у польоті? А от мені доводилося витирати ті рештки з вітрового скла майже щогодини.

Коли ми припинили польоти, на обрії ще жевріла вузенька смужечка світла. Та на той час, як я напхав до своєї похідної плитки сухого кукурудзяного листя, намостив зверху вугільних брикетів і запалив вогонь, нас огорнула суцільна темрява. Полум’я вихоплювало з неї лише окремі деталі літаків та освітлювало золотаві клапті покосу.

Я зазирнув до своєї скриньки з припасами.

— Можу запропонувати суп, тушонку, спагеті, — мовив до Дона. — Є груші, є персики. Хочете персиків?

— Мені все одно, — м’яко мовив він. — Хоч є щось, хоч нічого.

— Друже, хіба ви не зголодніли? У нас був такий напружений день!

— Ви не запропонували мені нічого такого, аби я відчув себе голодним. От хіба що гарячої тушонки…

Я відкрив бляшанку тушонки своїм ножем — такими озброєні швейцарські офіцери-десантники, — а тоді бляшанку спагеті, і поставив обидві на плитку.

Мої кишені віддималися від грошей. То була для мене найприємніша пора дня. Діставши банкноти, я порахував їх, не завдаючи собі клопоту розправляти зібгані купюри. Набралося сто сорок сім доларів, і я почав обчислювати в голові, що для мене завжди чимала морока.

— Це… це… зараз, стривай… чотири і два в умі… сорок дев’ять польотів за день! Перебрати далеко за сотню доларів, Доне, і це ж тільки я зі своїм «Флітом»! А у вас має бути за дві сотні… ви ж здебільшого брали по двоє пасажирів?

— Здебільшого так, — підтвердив він, а тоді промовив: — Що ж до того вчителя, якого ви хотіли…

— Я не хочу ніякого вчителя, — сказав я. — Я рахую гроші! На них я можу прожити тиждень, хай би навіть мене сім днів поспіль мочило дощем!

Дон поглянув на мене і всміхнувся.

— Коли закінчите купатися в своїх грошах, — мовив він, — то чи не передасте мені тушонку?

3

Гурти, юрби, маси людей. Людські потоки вирували навколо одного-однісінького чоловіка, що був епіцентром цієї веремії. Потім та маса перетворилася на океан, який ось-ось мав поглинути бідолаху. Та він не потонув, а пішов собі понад тим океаном і, посвистуючи, зник. Океан води став океаном трави. Білий із золотим «Тревел-ейр-4000» заходив на посадку. Він сів на траву, і пілот, вилізши з кабіни, розгорнув матер’яний плакат з написом: «Літайте — за три долари — літайте!»

Коли я прокинувся, була третя година ранку. Пам’ять цупко утримувала сон, і не знати чому це давало відчуття щастя. Я розплющив очі й побачив у тьмяному місячному світлі, що великий «Тревел-ейр» стоїть поруч з моїм «Флітом», а Шімода сидів на розгорнутій долі постелі, так само, як і тоді, коли я вперше його здибав, — прихилившись спиною до лівого колеса свого літака. Не те щоб я так уже виразно бачив його, а просто знав: він там.

— Привіт, Річарде, — спокійно мовив він у темряву. — Ну як, це прояснює вам, що діється?

— Що саме прояснює? — хрипко запитав я. Я ще не прокинувся від сну, отож і не подумав здивуватися, що він не спить.

— Ваш сон. Отой чоловік, і натовп, і аероплан, — терпляче відповів він. — Ви цікавилися мною? Отже, тепер ви знаєте. Еге ж? Навіть у газетах писали: «Дональд Шімода, якого нарекли механіком-месією, реальним втіленням божества в Америці, зникає з-перед очей двадцяти п’яти тисяч свідків!»

Це я пам’ятав. Великий шрифт, перша сторінка газети у вітрині якогось кіоску в Огайо. Там і прочитав.

— Дональд Шімода?

— До ваших послуг, — відгукнувся він. — Тепер ви знаєте, і надалі вам не треба сушити голову над тим, хто я такий. Ну, гаразд, будемо спати.

Перед тим, як заснути, я довго думав про все те…

— А вам дозволено… хто б міг подумати… месія!.. Коли вже випало таке діло, треба рятувати світ, чи не так? І гадки не мав, що ви можете отак кидатися ключами й тікати. — Я сидів на обтічнику «Фліта» й розглядав свого дивовижного товариша. — Доне, ану киньте мені ключа на дев’ять шістнадцятих.

Він пошукав у моїй сумці і кинув мені ключа. Як було цього ранку й з іншими інструментами, так і «дев’ять шістнадцятих» уповільнив свій політ і завис на відстані фута від мого носа, плаваючи і обертаючись у повітрі, наче він анічогісінько не важив. А проте, тільки-но я його торкнувся, як він знову набув ваги в моїй лівій руці. То був звичайнісінький собі хромо-ванадієвий накидний гайковий авіаційний ключ. А втім, не такий уже й звичайний. Відтоді, як у мене в руках зламався дешевенький ключ сім восьмих, я придбав собі найкращий інструмент, про який тільки може мріяти людина, — так званий «Мертвий затиск», із заскочкою, що, як відомо кожному механікові, аж ніяк не є звичайним ключем. Він цілком міг бути відлитим із золота — така його ціна, але яка ж то втіха тримати його в руці й усвідомлювати, що він ніколи не зламається, хоч би там що.

— А чому не можна втекти? Звісно, що можна. Все можна облишити, якщо ти цього бажаєш і якщо впевнений у цьому. — Забавляючись, він підкидав і ловив викрутку «Філіпс». — От і я облишив своє месіанство, і коли говорю про це, ніби виправдовуючись, то, може, й справді є в чому. Але це краще, аніж робити далі те діло й ненавидіти його. Справжній месія не може ненавидіти нічого. Він вільний іти будь-якою дорогою, якою тільки забажає. Та, власне, як і кожна людина. Всі ми — сини божі, або діти Сущого, або зримі образи Розуму, або… як хочеш нас назви.

Я зосереджено затягував болти на кришці циліндрів мотора Кіннера. Старенька «Б-5» — прекрасна гвинтомоторна група, але цим болтам аж свербить розкручуватись після кожної сотні політних годин, тож не вадить бодай на крок випереджати ці їхні підступи. От і тепер перший же болт, на який я накинув ключа, добровільно затягнувся на чверть оберта, і я тішився своєю завбачливістю: тим, що вирішив зранку, поки ще не було пасажирів, перевірити всі болти.

— Може воно й так, Доне, та мені здається, що месіанство має різнитися від іншого діла. Уявіть собі Христа, що взявся забивати цвяхи заради заробітку. Чи це тільки так дивно звучить?

Він замислився, намагаючись збагнути, до чого я веду.

— Не бачу сенсу у ваших міркуваннях. От що справді дивно, то це чому він не накивав п’ятами одразу ж, як вони почали називати його Спасителем. Замість негайно податися геть, він спробував переконувати їх логікою: «Гаразд, нехай я — син божий, але ж і всі ми — божі діти. Я — Спаситель, але ж і ви такі самі спасителі! Те, що роблю я, здатні робити й ви!» Кожна людина при здоровому глузді це зрозуміє.

На обтічнику було гаряче, та робота зовсім не обтяжувала мене. Що більше я хочу доконати якусь роботу, то менше вона мене обтяжує. Мене тішила свідомість того, що тепер циліндри не повідриваються від двигуна.

— Скажіть, що вам потрібен ще якийсь ключ, — мовив він.

— Ні, не потрібен. Що ж до вас, Шімодо, то я досить розвинена духовно людина, щоб вважати оці ваші трюки звичайнісінькими фокусами, які показують на вечірках люди з помірно розвиненою душею. Або гіпнотизери-початківці.

— Гіпнотизери? Друже, ви добираєтеся до суті! Але ось що я вам скажу: краще бути гіпнотизером, аніж месією. Яке то нудне діло! Чому я не знав раніше, яким нудним воно буде?

— Ви знали, — розважливо мовив я.

Він тільки розсміявся.

— Хіба ви ніколи не замислювалися, Доне, що після всього вам буде не зовсім просто втекти? Що життя нормальної людської істоти — не для вас?

З цього він не сміявся.

— Звісно, ви маєте рацію, — сказав він, запустивши розчепірені пальці у свою чорну чуприну. — Досить затриматися десь більш як день чи два, і люди одразу ж здогадуються, що в тобі криється щось дивовижне. Починають хапати за руки, аби ти вилікував їх від раку, і не минає й тижня, як тебе знов оточує цілий натовп. Отож літак допомагає мені пересуватись, і це мене дуже влаштовує, бо ніхто ніколи не знає, звідки я прибув чи куди подамся.

— У вас попереду важчі часи, ніж ви собі уявляєте, Доне.

— Он як?

— А так. Увесь плин сучасного життя спрямований від матеріального до духовного… це повільний, дуже повільний… але справді величний рух. Особисто я не вірю, що світ дасть вам змогу залишатися на самоті.

— Але ж їм потрібен не я, а чудеса! Чудес я можу навчити будь-кого іншого, і хай собі буде месією. Я не застерігатиму про те, яке нудне це діло. Крім того, нема такої проблеми, від якої не можна втекти.

Я з’їхав з обтічника на покіс і заходився закручувати болти знизу на третьому і четвертому циліндрах. Не те, щоб усі вони порозкручувались, але декотрі з них зовсім не вадило підтягти.

— Це ви цитуєте песика Снупі[17]?

— Красно дякую, але я цитую правду, де б її не здибав.

— Доне, ви не можете втекти від усього! А що, як і я почну вам поклонятись отут-таки? Що, як мені набридне морочитися з оцим двигуном, і я почну благати, щоб ви дали йому лад замість мене? Слухайте, віднині я віддаватиму вам усе, що зможу заробити від рана до темна, аби тільки ви навчили мене ширяти в повітрі! А не захочете, то я знатиму, що, звертаючись до вас, слід починати з молитви: Святий ти наш, що зійшов сюди, аби полегшити мені мій тягар…

Він лише посміхнувся. Мені й досі здається, що він так і не збагнув, що йому не судилося втекти. Одначе, як про це міг знати я, коли не знав він?

— Чи уявили ви собі цілком усю картину? Як ото у фільмі про Індію? Вирує людське море, мільярди рук тягнуться до вас, квіти і фіміам, золоті постаменти із тканими сріблом килимами, на які ви ступаєте, щоб проректи своє слово?

— Ні, аж ніяк. Ще перед тим, як просити собі призначення, я вже знав, що мені такого не знести. Отож і обрав Сполучені Штати і ось що маю: ті ж таки юрби людей.

Згадувати про це йому було боляче, і я відчув провину за те, що завів таку розмову.

Він сидів на покосі й говорив, ніби дивлячись крізь мене:

— Ось що я хотів би сказати в ім’я Господа нашого: коли ти так сильно жадаєш свободи і радості, то хіба не можеш збагнути, що вони не десь там поза тобою? Скажи: я маю їх. І ти матимеш їх! Чини так, ніби вони твої, — і вони твої! Річарде, скажіть мені — що в цьому аж такого недосяжного? Та вони й слухати не хочуть! Чудеса їм подавай. Подібно до того, як вони йдуть на автомобільні перегони, аби побачити катастрофи, так і до мене сунуть по чудеса. Спочатку це розчаровує, а згодом викликає нудьгу. Не уявляю собі, як витримують це інші месії.

— Коли так дивитися, то діло й справді втрачає свою привабливість, — зауважив я, затягуючи останній болт. — Куди нам сьогодні лежить дорога?

Дон підійшов до моєї кабіни і замість того, щоб очистити вітрове скло від решток комашні, провів над ним рукою… І раптом ці розбиті вщент істоти ожили й полетіли собі геть. Чільне скло його літака не потребувало чищення, і я, звісно, вже дотямив, що й двигун його міг обійтися без догляду.

— Не знаю, — сказав він. — Не знаю, куди нам лежить дорога.

— Як це розуміти? Вам же відоме минуле й майбутнє всього сущого. Ви достеменно знаєте, куди ми маємо вирушити.

Він зітхнув.

— Воно-то так. Але я намагаюсь про це не думати.

Перед тим, морочачись із циліндрами, я міркував собі: гей-гей, усе, що мені треба, то це не розлучатися з цим чоловіком — і я не знатиму ніяких проблем, зі мною не скоїться нічого лихого, і все буде просто чудово. Одначе тон, яким він мовив: «Але я намагаюсь про це не думати», — змусив мене пригадати, що сталося з іншими месіями, посланими в цей світ. Здоровий глузд волав до мене: здіймайсь у повітря, одразу ж повертай на південь і лети геть від цієї людини, лети якнайдалі, так далеко, як тільки подужаєш. Проте, як я вже згадував, у моїй роботі часом почуваєш себе надто самотнім, аби нехтувати зустрічним, з яким можна погомоніти і який до того ж здатен відрізнити елерон від вертикального стабілізатора.

Атож, краще було б мені повернути на південь, але, злетівши, ми взяли курс на північний схід — назустріч майбутньому, про яке він намагався не думати.

4

— Де ви всього цього навчилися, Доне? Ви так багато знаєте! Чи, може, мені це тільки здається? Ні. Знаєте ви багато. І все завдяки досвіду? Чи вас якось готували на роль Учителя?

— Тобі дають книгу, і ти читаєш.

Я повісив на розчалку щойно випрану шовкову хустину і витріщився на нього:

— Книгу?!

— «Підручник Спасителя». Це — своєрідна біблія для Вчителів. Десь у мене був примірник, якщо вас цікавить.

— Так, звісно! Ви маєте на увазі звичайну книгу, що підказує вам?..

Якусь хвилю він порпався в багажнику — у «Тревел-ейра» він одразу ж за підголовником — і видобув звідти невеличку книжку в оправі, що мала вигляд замшевої.

Посібник Месії

Нагадування для розвиненої душі

— Що ви мали на увазі, коли сказали: «Підручник Спасителя»? Це ж «Посібник Месії».

— Що так, що так — хіба не однаково?

Він почав збирати порозкидані довкола літака речі, наче настав час збиратися в політ.

Я гортав сторінки книжки. То була збірка афоризмів і стислих приписів.

Перспектива —

скористайся нею або облиш її.

Якщо ти звернувся до цієї сторінки,

значить ти забуваєш: усе, що

діється навколо тебе, не є

реальністю.

Подумай про це.

Пам’ятай, звідки ти прийшов,

куди йдеш, а передовсім — чому ти

створив халепу, в яку втрапив.

Пам’ятай, що конатимеш жахливою смертю.

Все це — добра підготовка, і ти дістанеш

від неї більше втіхи, якщо

зберігатимеш ці факти у своїй

свідомості.

А проте, сприймай свою смерть досить поважно.

Якщо ти сміятимешся дорогою до місця твоєї страти —

це, як на загал, буде незрозумілим для менш розвинених

створінь, і вони називатимуть

тебе божевільним.

— Ви прочитали оте — про втрату перспективи, Доне?

— Ні.

— Там говориться, що людина має сконати жахливою смертю.

— Це зовсім не обов’язково. Залежить від обставин. І від того, чи відчуває людина бажання залагоджувати справи.

— А ви конатимете жахливою смертю?

— Не знаю. В цьому не так багато сенсу, особливо тепер, коли я покинув те діло. Невеличке спокійне вознесіння — цього має бути досить. Вирішу за кілька тижнів: коли завершу те, заради чого прийшов.

Я сприйняв це за жарт — адже Дон не раз уже так жартував. Не знав я тоді, що він говорив про ті кілька тижнів цілком серйозно.

Я знову заглибився в книжку: мені здавалося, що саме такого знання потребує Вчитель.

Пізнавати —

це навчатися того,

що ти вже знаєш.

Діяти — це демонструвати,

що ти це знаєш.

Навчати інших — це нагадувати їм,

що вони знають усе так само, як і ти.

Всі ви — учні, виконавці,

вчителі.

Єдиний твій обов’язок

у будь-якому з життів — бути

праведним перед самим собою.

Бути праведним перед кимось або чимось іншим

не тільки неможливо —

це ознака фальшивості

месії.

Найпростіші запитання —

водночас і найглибші.

Де ти народився? Де твій дім?

Куди ти йдеш? Що ти робиш?

Замислюйся над цим

час від часу

і спостерігай за тим,

як змінюються відповіді.

Найкраще

ти навчаєш того,

чого найбільше потребуєш

навчитися сам.

— Річарде, вам наче мову одібрало, — сказав Шімода, так ніби йому кортіло поговорити зі мною.

— Еге ж, — озвався я> не полишаючи читати. Якщо ця книга призначена тільки для Вчителів, я не мав наміру відриватися від неї.

Живи так,

щоб ніколи не соромитись, як

щось сказане чи зроблене

тобою стане відомим

у світі — навіть, якщо ті відомості

будуть неправдиві.

Твої друзі

пізнають тебе краще

в перші хвилини зустрічі,

аніж твої знайомі зможуть

пізнати тебе

за тисячу років.

Найкращий спосіб уникнути

відповідальності —

це сказати: «На мені лежить

відповідальність».

Я завважив у тій книжці ще одну дивину.

— Доне, на сторінках немає номерів.

— Немає, — підтвердив він. — Просто розгортаєш її — і там саме те, що тобі потрібно.

— Чарівна книга!

— Ні. З будь-якою книгою можна так. Навіть із старою газетою, якщо читати досить уважно. Хіба не траплялося, що замислившись над якоюсь проблемою, ви розгортали першу-ліпшу книгу, яка тільки була напохваті, і раптом прозрівали од того, що вона вам говорила?

— Ні.

— Ну то спробуйте колись.

Я спробував. Заплющив очі і намагався уявити собі, що ж зі мною станеться, якщо я й надалі подорожуватиму з цим дивовижним чоловіком. Його товариство тішило мене, але я не міг позбутися відчуття, ніби щось аж ніяк не втішне має скоїтися з ним найближчим часом, і мені дуже не хотілося бути цьому свідком. З такою думкою я розгорнув книжку, все ще не розплющуючи очей, потім розплющив їх і прочитав:

Через усе твоє життя

тебе веде

внутрішня жага пізнання —

ця неспокійна духовна сутність,

яка і є твоїм справжнім «я».

Не відвертайся

від можливих різновидів майбутнього,

аж поки не пересвідчишся, що в них

немає чого навчитися.

Ти завжди вільний

змінити свій вибір

і обрати інше майбутнє

чи інше

минуле.

Обрати інше минуле? Буквально чи образно? Як це зрозуміти?..

— Схоже на те, Доне, що мій розум розладнався. Не знаю, чи здатен я навчитися такого.

— Практика. Трохи теорії і багато практики, — сказав він. — На це потрібно десь півтора тижня.

— Півтора тижня?

— Еге ж. Повірте у те, що знаєте всі відповіді, і ви знатимете усі відповіді. Повірте у те, що ви Вчитель, і ви — станете ним.

— Я ніколи не казав, що хочу бути Вчителем.

— Ваша правда, — мовив він. — Не казав.

Посібник я залишив у себе, і Дон так і не попросив його повернути.

5

Для процвітання на Середньому Заході фермерові потрібна добра земля. Так само й мандрівним пілотам. Їм треба триматися ближче до своїх клієнтів, а для цього підшуковувати гарні майданчики неподалік від населених пунктів. Щойно викошені луки, сіножаті, лани пшениці або вівса, і щоб жодних тобі корів, які так і тягнуться покуштувати на зуб тканину з крила чи хвоста літака; бажано, щоб поблизу тих майданчиків пролягали автомобільні дороги, а в огорожах були проходи для людей, до того ж місце має бути таке, щоб літаку ніде не доводилося пролітати низько над будівлями, і досить рівне, щоб літак не розсипався на друзки, котячись по землі із швидкістю п’ятдесят миль на годину, і досить довге, щоб на ньому можна було безпечно злітати й приземлятися в ці спекотні дні у розпалі літа; і, звісно, потрібен ще дозвіл власника землі на оті польоти.

Саме про це я й думав того суботнього ранку, коли ми летіли на північ, Месія і я. Попід нами, на відстані в тисячу футів, пропливала зелена й золота земля. «Тревел-ейр» Дональда Шімоди гуркотів поблизу мого правого крила, пускаючи на волю снопи сонячних зайчиків, що зіскакували з його дзеркальної поверхні. Гарний літак, подумав я, але трохи завеликий як для справжньої важкої праці мандрівних пілотів. Так, він може взяти на борт одразу двох пасажирів, але ж і важить він удвічі більше за «Фліт», отож потребує значно більшого майданчика, аби відірватися від землі й повернутися на неї. Колись і в мене був «Тревел-ейр», та зрештою я поміняв його на «Фліт», який може вдовольнитися й крихітними майданчиками, що їх куди легше знаходити поблизу містечок і селищ. З «Флітом» я міг працювати на галявині в п’ятсот футів, тоді як «Тревел-ейр» вимагав простору в тисячу — тисячу триста футів. Приставши до цього чоловіка, подумав я, ти зв’яжеш себе розмірами майданчиків, потрібних його літакові.

І справді, тієї ж миті, як мені сяйнула ця думка, я помітив невеличкий охайний випас для худоби поблизу містечка, над яким ми саме пролітали. Звичайна фермерська ділянка завдовжки в тисячу триста двадцять футів, поділена навпіл. Другу її половину, певно, продали місцевій громаді під бейсбольний майданчик.

Знаючи, що літак Шімоди приземлитися там не зможе, я поклав свою легку машину на ліве крило, трохи догори носом, і, утримуючи двигун на малих обертах, з граційністю сталевого сейфа пірнув у напрямі бейсбольного майданчика. «Фліт» торкнувся трави одразу ж за огорожею, що відокремлювала ліву частину ділянки. Я трохи підрулив до повної зупинки, залишивши поруч із собою чимало вільного місця. Все, чого я прагнув, — це влаштувати невеличку виставу, продемонструвати можливості «Фліта», коли його ведуть належним чином.

Я дав газ, розвертаючись для зльоту. Та тільки-но підготувався до розбігу, як побачив, що й «Тревел-ейр» заходить на посадку. Хвіст униз, праве крило догори — він скидався на величного й елегантного кондора, який зібрався сісти на шорстку траву.

Він був уже низько й летів повільно, тож волосся на моїй потилиці піднялося дибом: ще трохи — і я стану свідком катастрофи. Аби приземлитися за огорожею, «Тревел-ейр» має утримувати швидкість щонайменше шістдесят миль на годину. Трохи повільніше — і літак, утративши швидкість до п’ятдесяти миль, каменем упаде на землю. Та натомість я побачив, як білий із золотим біплан завис у повітрі. Звісно, не буквально завис — він летів зі швидкістю, не більшою за тридцять миль, а щоб ви знали, літак, який «застрягає» на п’ятдесяти, практично зупиняється в повітрі. А потім я почув шерех, і «Тревел-ейр» сів ра три точки. Йому вистачило половини чи, може, трьох чвертей площі, на якій приземлився «Фліт».

Я мовчки сидів у кабіні й спостерігав, як Дон підрулює до мене і вимикає двигун. А я тільки витріщав очі й не міг здобутися на жодне слово.

— Гарний майданчик ви знайшли! І до містечка близько, еге? — звернувся до мене Дон, так наче нічого й не сталося.

Наші перші клієнти — два хлопці на мотоциклі «хонда» — видимо зацікавились тим, що відбувається на їхніх очах.

— Що значить близько до містечка? — прокричав я, перекриваючи гуркіт од двигуна, який усе ще лунав у моїх вухах.

— Ну, рукою подати.

— Та ні, я не те. Як розуміти це приземлення? Як ти зміг посадити «Тревел-ейр»?

Дон підморгнув мені:

— Чари!

— Ні, Доне… справді! Я ж бачив, як ти приземлився!

Він добре бачив, який я вражений — і то не просто від страху.

— Річарде, ти хочеш знати, чому ширяють у повітрі гайкові ключі, як зцілювати від усіх хвороб, перетворювати воду на вино, ходити по хвилях і саджати «Тревел-ейр» на стофутовому майданчику? Ти хочеш знати, в чому секрет усіх цих чудес?

У мене було таке відчуття, наче він націлив на мене лазер.

— Я хочу знати, як ти тут приземлився…

— Слухай-но! — гукнув він через безодню, що розділяла нас. — Що таке цей світ? І все в ньому? Ілюзії, Річарде! Кожна його часточка — ілюзорна! Це ти розумієш?

Тепер він не підморгував і не всміхався, так наче раптом розгнівався на мене через те, що я не відав цього раніше, ще хтозна-відколи.

Мотоцикл зупинився біля хвоста його літака — хлопцям не терпілося політати.

— Гаразд, — тільки й спромігся вимовити я. — Ілюзії то й ілюзії.

Хлопці полетіли з ним, а мені належало знайти власника ділянки, перше ніж він знайде нас, і попросити в нього дозволу скористатися з його випасу для польотів.

Єдино можливий спосіб описати зльоти й посадки, що їх того дня робив літак Шімоди, — це припустити, ніби він був лише підробкою під «Тревел-ейр». Скажімо, ніби то був «Е-2» чи вертоліт, що його убрали в шати «Тревел-ейра». Для мене набагато легше було сприйняти те, що гайковий ключ дев’ять шістнадцятих плаває в повітрі, наче невагомий, аніж зберігати спокій, спостерігаючи, як злітає важкий біплан з двома пасажирами на борту із швидкістю тридцять миль на годину. Одна річ — вірити в вознесіння, коли ти його бачиш, і зовсім інша — вірити в чудеса.

Я затято розмірковував над Доновими словами. Ілюзії. Хтось говорив про це раніше… у моєму дитинстві, коли я навчався фокусів. Це говорили фокусники! Вони обережно переконували нас: «Погляньте, те, що ви зараз побачите, зовсім не чудо, і не чаклування. Насправді це — ілюзія чуда». Потім вони виймали канделябр із волоського горіха і обертали слона на тенісну ракетку.

У спалаху проникливості я витяг з кишені «Посібник Месії» і розгорнув його. На сторінці було лише два речення.

Не існує проблеми,

яка б не несла тобі

дарунка.

Ти шукаєш проблем,

тому що тобі потрібні

їхні дарунки.

Не можу пояснити чому, але ці слова полегшили моє замішання. Я прочитав їх ще до того, як збагнув, що мої очі заплющені.

Містечко називалося Трой, і той випас обіцяв бути для нас не менш гостинним, ніж була сіножать у Феррісі. Але у Феррісі я відчував певний спокій, а тут повітря немовби загусло від напруги, що мені аж ніяк не подобалось.

Політ — ця чи не єдина в житті наших пасажирів пригода — був для мене повсякденним ділом, що його тепер затьмарював отой незбагненний неспокій. Моєю пригодою був цей дивовижний чоловік, неймовірний спосіб, у який він примушував літати свій біплан, і чудернацькі слова, що ними він послуговувався для пояснень.

Жителі Троя були приголомшені чудесними польотами «Тревел-ейра» не більше, ніж був би я, коли б почув, як ополудні задзвонив котрийсь із міських дзвонів, що мовчав останні шістдесят років. Вони просто не відали, що на їхніх очах діється неможливе.

— Дякуємо за політ, — казали вони.

— Оце і все, чим ви заробляєте собі на життя?.. Хіба ви ніде не працюєте?..

— А чому ви обрали таке маленьке містечко, як Трой?..

— Слухай, Джеррі, твоя ферма не більша за коробку від черевиків!..

Пополудні в нас було чимало клопоту. Багато людей приходило політати, і ми мали заробити багато грошей. І все ж таки внутрішній голос підказував мені: виплутуйся з цієї халепи і тікай звідси. Я не раз нехтував такі попередження раніше і потім завжди шкодував.

Близько третьої години я заглушив двигун: треба було заправляти бак, і я двічі сходив з двома п’ятигалоновими каністрами по автомобільний бензин до колонки Скеллі. Зненацька мене наче вдарило: я ж іще жодного разу не бачив, щоб «Тревел-ейр» заправлявся пальним. Шімода не заливав бензином бак свого літака відтоді, як ми зустрілися в Феррісі, і я на власні очі бачив, як він літав на цій машині сім годин і вже розпочав восьму без краплини бензину чи масла. І хоч я знав, що він добра людина й не завдасть мені лиха, я знову злякався. Якщо ви поставите собі за мету суворо ощадити пальне, до мінімуму збавлятимете оберти, а суміш для крейсерської швидкості буде гранично збідненою, то й тоді ви зможете утримати «Тревел-ейр» у повітрі лише п’ять годин. Але не вісім. І яких — безперервних зльотів і посадок.

Тимчасом як я наповнював бензином бак у центральному відсіку і заливав ще кварту масла в двигун, Шімода й далі без угаву літав та літав. На полі вишикувалася черга охочих, і він видимо не хотів їх розчаровувати.

Я вибрав хвилину, коли він допомагав черговому пасажирові та його дружині залізти до передньої кабіни. Чимдуж намагаючись, щоб мій голос звучав спокійно і незворушно, я запитав:

— Доне, як у тебе з пальним? Бензин потрібен? — Я стояв біля крила з порожньою п’ятигалоновою каністрою в руці.

Він поглянув мені просто в очі й спохмурнів, видимо спантеличений, так наче я запитав, чи потрібне йому повітря, щоб дихати.

— Ні, — відказав він, і я відчув себе недолугим учнем із задньої парти. — Ні, Річарде, ніякий бензин мені не потрібний.

Це мене роздратувало, бо я ж таки трохи розуміюся на авіаційних моторах і пальному.

— Ну гаразд, — ущипливо мовив я, — а може, трохи урану?

Він засміявся й одразу ж полагіднів.

— Ні, дякую. Я заправився ним торік.

Він знову заліз до пілотської кабіни і вирушив зі своїми пасажирами в новий надприродно уповільнений зліт.

Найдужче мені хотілось, щоб люди одразу ж повернулися до себе додому, а ми швиденько забралися звідти геть. Пасажири там чи не пасажири — а мені треба тікати. Все, чого я прагнув, то це злетіти і знайти велике вільне поле якомога далі від людей, щоб просто сидіти там, мислити і записувати в бортовому журналі, що зі мною сталось, а потім спробувати відшукати в цьому бодай якийсь сенс. © http://kompas.co.ua

Поки Шімода приземлявся, я вийшов з «Фліта» трохи розім’яти ноги. Тоді підступив до його кабіни й потрапив у струмінь повітря від пропелера потужного мотора.

— З мене досить, Доне. Налітався донесхочу. Тепер поживу сам собі. Приземлюся десь далеко від міста і трохи перепочину. А з тобою літалося непогано, весело. Може, ще колись побачимось. О’кей?

Він і оком не змигнув.

— Зроблю ще один політ, і рушимо разом. Бачиш, на мене чекає хлопчина.

— Гаразд.

Молодик покірно сидів у пошарпаній інвалідній колясці, яку прикотили до поля від самого містечка. Він справляв враження розламаної на шматки істоти, що її впресувала в сидіння якась невідома сила надтяжіння. Проте він бажав політати. Товклися там і інші люди. Душ сорок чи п’ятдесят. Хто сидів у машинах, а хто стояв поруч і з відвертою цікавістю чекав побачити, як Дон витягатиме хлопця з коляски й пакуватиме до літака.

Та Дон цим не переймався.

— Хочеш злетіти?

Каліка всміхнувся спотвореною усмішкою і закивав на всі боки.

— То й злетимо, а чого ж, — мовив Дон спокійним тоном тренера, що звертається до гравця, який засидівся на лаві запасних і якому саме настала черга виходити на поле. Якщо, озираючись назад, і шукати в тій хвилині чогось дивовижного, то це була напруга, з якою він це сказав: наче й недбало, але водночас владно, так, щоб той молодик зараз же підвівся й самотужки забравсь до літака, і то без будь-яких виправдувань. А все, що сталося по тому, справляло таке враження, ніби хлопець тільки грав роль каліки й тепер закінчував свою останню сцену. Достоту як у театральній виставі. Принаймні такий вигляд усе те мало збоку. Оте надтяжіння враз зникло, так мовби його ніколи й не існувало. Хлопець вискочив з коляски, як корок з пляшки шампанського, і, зачудований сам із себе, побіг до літака.

Я стояв поруч, і до мене долинув його голос.

— Що ви зробили? — шепотів він. — Що ви зі мною зробили?

— Ти збираєшся летіти чи ні? — запитав Дон. — Плата — три долари. Гроші, будь ласка, наперед.

— Я лечу! — вигукнув молодик.

Шімода не допомагав йому залазити до передньої кабіни, як він звично робив це з іншими пасажирами.

Люди повиходили з автомобілів. Навколо розлігся приглушений гомін багатьох голосів. А потім запала тиша. Відтоді, як одинадцять років тому вантажівка шубовснула з моста у воду, цей молодик не ступив самостійно жодного кроку. І тепер він нагадував дитину, яка зробила собі крила з простирадла.

Зрештою він видряпався до кабіни і ковзнув у крісло, недоладно вимахуючи руками, неначе вони були призначені для того, аби ними бавитись.

Перед тим, як хтось із натовпу спромігся вимовити бодай слово, Дон натиснув на акселератор і «Тревел-ейр» покотився просто в небо, плавно обминаючи дерева й майже прямовисно беручись угору.

Чи може хвилина бути щасливою і водночас моторошною? Так! Хвилини йшли одна за одною. Тут був і безмежний подив з чудесного зцілення каліки, що, судячи з вигляду, цілком на це заслуговував, і водночас тривожне передчуття чогось лихого, що мало статися, як тільки ті двоє спустяться на землю. Натовп наче зав’язали у тугий вузол чекання, а це не віщувало нічого доброго. Хвилини спливали, і всі очі свердлили маленький біплан, який безтурботно ширяв собі у сонячних променях, і глухе насильство нуртувало, накопичувалось і рвалося назовні.

Виписавши в повітрі кілька вісімок, «Тревел-ейр» почав знижуватись по компактній спіралі й пролетів над огорожею, мов забарна й гуркітлива летюча тарілка. Якби Дон керувався здоровим глуздом, то випустив би свого пасажира десь далі від натовпу, хутко злетів би собі й зник у небі. Тим часом людей прибувало. Якась жінка бігла до місця, де мав сісти літак, штовхаючи перед себе ще одну інвалідну коляску.

Дон керував навпростець до натовпу. Розвернувши літак пропелером від людей, він заглушив мотор. Суцільною масою всі посунули до кабіни. На мить мені здалося, що вони вже шматують перкаль, аби швидше дістатися Дона та його пасажира.

Чи повівся я, як боягуз? Не знаю. Я підійшов до свого «Фліта», підкачав бензину, ввімкнув запалювання й крутонув пропелер, щоб запустити двигун. Потім заліз до кабіни, розвернув літак проти вітру й злетів. В останню мить я побачив, що Дональд Шімода сидить на краю кабіни, а розбурханий натовп оточує його.

Я повернув на схід, потім на південний схід. Час минав, і нарешті я здибав велике поле з деревами для затінку та джерелом питної води, де й приземлився на ночівлю. Те поле було далеко від будь-якого людського житла.

6

І сьогодні не можу собі пояснити, що тоді накотило на мене. Певно, було це оте знайоме кожному з нас фатальне відчуття, і воно погнало мене геть, якнайдалі навіть від такої дивовижної та цікавої людини, як Дональд Шімода. Якби мені випало побрататися з лихою долею, то й у самого Месії забракло б могутності, щоб примусити мене залишитися десь поблизу.

У полі було тихо. Мовчазний величезний луг, відкритий небу… І дзюркіт маленького струмочка — щоб його почути, треба було добряче напружити слух. Я знову був на самоті. Людина звикає до самотності, але поруште цей звичай бодай на один день — і вам доведеться призвичаюватись до цього знов із самого початку.

— О’кей, до часу то була непогана розвага, — мовив я вголос, щоб почув увесь луг. З тим Дональдом було весело і, можливо, я міг би багато чого в нього навчитися. Але хоч як там є, а з мене досить отих гуртів людей, навіть якщо вони щасливі… А коли вони настрахані, то спроможні на одне з двох — або розпинати або поклонятися. Даруйте ласкаво, але ні те, ні те мені не підходить!

І тут я спіймав себе на слові: так міг сказати саме Дональд Шімода. І чого це він там залишився? Навіть мене опосіло передчуття, що наказувало тікати звідти мерщій, а я ж ніякий не Месія.

Ілюзії? Що він мав на увазі? Це важило більше за все, що він говорив і робив. Он з яким запалом сказав він тоді: «Усе це — ілюзії!» — так ніби збирався втовкмачити цю думку в мою голову силоміць. Атож, це була таки справжня проблема; і я потребував її дарів, але й досі не відав, що воно означає.

Я розпалив багаття і підігрів на ньому залишки вчорашнього обіду, які умовно можна було назвати гуляшем: там було всього потроху — і шматочки м’яса, і соєві боби, і суха локшина, і навіть дві сосиски, які не вадило перекип’ятити. Поруч з ящиком для харчів лежала сумка з інструментами. Без будь-якої видимої причини я дістав з неї ключа дев’ять шістнадцятих і почав розглядати, потім дбайливо витер його і помішав ним свій «гуляш».

Нагадаю, був я на самоті, і ніхто не міг спостерігати за мною, отож задля розваги я спробував пожбурнути ключа в повітря так, як робив Дон. Коли я підкидав ключа просто вгору і при цьому примружував очі, він зупинявся у верхній точці перед тим, як почати падати, і в цю мить на якусь частку секунди в мене виникало таке відчуття, ніби ключ плаває в повітрі. Та тільки-но він падав на траву чи на моє коліно, ефект швидко розвіювався. Цей же таки ключ…

І як Шімода це робив?

Коли все це ілюзія, містере Шімода, тоді що таке реальність? І коли саме життя — ілюзія, навіщо взагалі ми живемо? Нарешті я відступив — підкинув ключа ще кілька разів і покинув. А покинувши, досить несподівано зрадів: мене огорнула якась щаслива хвиля приємного настрою — добре, що я зараз там, де я є, добре, що знаю те, що знаю, хоча й не можу знайти відповідь на всі запитання, ба й пояснення кільком ілюзіям.

Залишаючись на самоті, я іноді наспівую. «Гей, я і оце моє чудо… — виводив я, поплескуючи крило «Фліта» у нападі правдивої любові до своєї машини (не забувайте, ніхто не міг мене почути). — Разом ми ширяємо в небі… літаємо понад ланами, аж поки один з нас не схибить… — Мелодію і слова я створював навмання. — Та схиблю не я, а ти, моє чудо… коли вийдуть з ладу СВІЧКИ… І тоді я просто припну тебе на мотузку й потягну тебе в небо, і ми знов політаємо… Ми знов політаємо…»

Коли відчуваю снагу і щастя, я можу складати такі вірші без кінця, бо римою нехтую. Проблеми Месії мене більш не обходили; я не міг з’ясувати собі, хто він такий і чого прагне, отож перестав і пробувати, і, гадаю, саме це зробило мене щасливим.

Десь близько десятої багаття догоріло. Як і моя пісня.

«Хоч де б ти був, Дональде Шімодо, — сказав я подумки, розстеляючи ковдру під крилом «Фліта», — бажаю тобі щасливих польотів і ніяких збіговиськ. Якщо це те, чого ти прагнеш. Ні, забираю свої слова назад. Зичу тобі, дорогий самотній Месіє, знайти те, чого ти хочеш, хоч би що воно було».

Коли я стягував з себе сорочку, Дональдів посібник випав з кишені, і я прочитав там, де він розгорнувся:

Пута,

що зв’язують вашу справжню родину, —

не спільна кров,

а повага і радість,

яку ви знаходите в житті одне одного.

Члени однієї родини

рідко виростають

під тим самим

дахом.

Я не дотямив, яким чином це може стосуватись мене, тож вирішив не давати надалі цій книжці підміняти мої власні думки. Я покрутився під ковдрою і відключився, як ото вимикається електрична лампочка. Зігрітий і безжурний, лежав я під небом з тисячами зірок, які, може, й були ілюзіями, проте ілюзіями прекрасними. І це поза всяким сумнівом.

Коли я прокинувся, саме сходило сонце. Породжуючи золоті тіні, займалося світло. Та не світло пробудило мене — щось напрочуд м’яко торкалося моєї голови. Я подумав, що то соломинка зачепилась у чуприні, потім мені здалося, ніби це жук, і я рвучко хряснув по ньому і… забив руку. Накидний гайковий ключ дев’ять шістнадцятих являє собою доволі важкий шматок металу, і не варто бити по ньому з усього розмаху. Прокинувся я, зрозуміло, вмить. Ключ звалився з елеронного шарніра, на мить зник у траві, потім знову велично проплив у повітрі, а тоді вже пірнув униз, на землю, де й залишився. Спостерігав я все те, уже цілком прокинувшись. А коли я надумав його підняти, це був той-таки ключ дев’ять шістнадцятих. Інструмент, який я знав і любив, такий самий важкий і так само, як завжди, готовий повідкручувати голови всім тим паскудним болтам і гайкам.

— Хай йому чорт!

Я ніколи не згадував пекла або чортів — так повелося ще з дитинства. Але цього разу я неабияк розгубився, тож інших слів у мене просто не знайшлось. Що сталося з моїм ключем? Дональд Шімода був далеко звідси, щонайменше за п’ятдесят миль за обрієм. Я підняв ключа, пильно оглянув його, зважив на руці, відчуваючи себе доісторичною мавпою, яка не може зрозуміти, як перед її очима обертається колесо. За цим мала бути прихована вельми проста причина.

Роздратований своєю безпорадністю, я зрештою здався, поклав ключ до сумки з інструментами й розпалив вогонь, щоб спекти свій саморобний хліб. Мені нікуди було поспішати. Як захочу, то залишусь тут і на цілий день.

Хліб піднявся на моїй похідній сковорідці, і його можна було знімати, коли це із заходу долинув добре знайомий мені звук.

ніяк не могло бути, щоб він належав літакові Шімоди, — хто ж би то вистежив мене саме на оцьому полі, одному з тисяч таких самих ланів на Середньому Заході. Але я знав, що то він, і почав насвистувати, наглядаючи водночас і за хлібом, і за небом, та ще й намагаючись доти, доки він приземлиться, придумати якісь спокійні, розважливі слова.

Звісно, то був таки «Тревел-ейр». Він низько пройшов над «Флітом», потім зробив надіто крутий показний розворот, легко ковзнув униз і приземлився зі швидкістю шістдесят миль на годину — з такою швидкістю і має сідати «Тревел— ейр». Дон підрулив ближче й заглушив мотор. Я мовчав. Помахав рукою, але не озвавсь ані словом. Лише насвистувати перестав.

Він виліз із кабіни й підійшов до мене:

— Привіт, Річарде.

— Запізнюєшся, — зауважив я. — Хліб майже підгорів.

— Вибачай.

Я подав йому кухлик джерельної води й бляшану тарілку з половиною хлібини та шматком маргарину.

— Як воно було? — запитав я.

— Все гаразд, — відповів він з блискавичною напівпосмішкою. — Я втік, прихопивши з собою своє життя.

— Я сумнівався, що тобі в цьому поталанить.

Якийсь час він мовчки їв.

— Знаєш, — мовив він, добре роздивившись свою страву, — це просто-таки жахливе їство.

— Ніхто не примушує тебе їсти мій хліб, — сердито відказав я. — Чого це всім не до вподоби мій хліб? Нікому не смакує мій хліб! Поясни, Небесний Учителю, чому це так?

— Гаразд, — усміхнувся він, — скажу тобі, як сказав би Бог, ось що: ти віриш, що твій хліб добрий, і тому він смакує тобі. А покуштуй його без глибокої віри в те, в що увірував, і сприйматимеш його як… ну, щось ніби вогонь… після потопу… в млині. Тобі так не здається? А траву, ти, певно, додав для смаку?

— Вибачай. Випадково випала з рукава. А тобі не здається, що сам хліб, а не трава чи там трохи обвуглена скоринка… тобто хліб, як такий… чи не думаєш ти, що він…

— Жахливий, — мовив Дон, повертаючи мені все, крім відкушеного ним шматка. — Я радше голодуватиму. У тебе залишились персики?

— В ящику.

Як же він розшукав мене на цьому полі? Розмах крил у двадцять вісім футів — не такий уже й легкий орієнтир посеред прерій та фермерських ланів, що розляглися на десятки тисяч миль. Особливо, коли тобі в очі світить сонце. Та я заприсягся собі не розпитувати. Тільки якщо сам захоче розповісти.

— Як ти знайшов мене? — запитав я. — Адже я міг приземлитися де завгодно.

Він відкрив бляшанку ножем і ним же почав наколювати персики та вкидати їх до рота — а це зовсім не легкий трюк.

— Подібні притягують подібних, — пробурмотів він, і скибочка персика втекла з його ножа.

— Он як?

— Космічний закон.

— Ого.

Я доїв свій хліб, потім вичистив сковорідку піском із струмка. Хліб у мене виходив таки добрячий.

— Може, ти поясниш? Як воно вийшло, що я став подібний до твого високородного єства? Чи, може, під словом «подібні» ти мав на увазі наші літаки, які таки мають певну подібність?

— Ми, чудотворці, повинні триматися гурту, — сказав він. Ця заява була водночас і лагідною, і моторошною через тон, з яким він її прорік.

— Як це… Доне? Щодо твого останнього зауваження? Чи не розтлумачив би ти, що саме мав на думці, говорячи «ми, чудотворці»?

— З погляду ключа дев’ять шістнадцятих, що лежить у твоїй сумці для інструментів, я б сказав, що сьогодні вранці ти здійснив давнє чудо левітації накидного гайкового ключа. Виправ мене, якщо помиляюсь.

— Нічого я не здійснював! Я прокинувся… той ключ сам мене розбудив! Він таке виробляв!

— Ах, сам, — Дон засміявся.

— Так, він витівав це сам!

— Твоє розуміння своєї чудотворної роботи, Річарде, таке ж досконале, як і твоя майстерність у випіканні хліба.

Я не відповів на цей закид, лиш розслабився на своєму матраці як тільки міг і спокій зберігав теж як тільки міг. Якби він мав що сказати, то була якраз добра нагода.

— Дехто з нас опановує такі речі підсвідомо. Наш тверезий мозок нездатний це сприймати, отож ми робимо чудеса вві сні. — Він дивився на небо, на перші легкі хмаринки того дня. — Май терпіння, Річарде. Всі ми на шляху до пізнання чогось більшого. Відтепер це приходитиме до тебе трохи, швидше, і ти станеш мудрим старим маестро духу ще раніше, ніж сам це усвідомиш.

— Як розуміти це «раніше»? Я не хочу знати про це! Не хочу знати нічого взагалі!

— Ти не хочеш нічого знати.

— Та ні, я хочу знати і чому існує цей світ, і який він, і навіщо я в ньому живу, і куди я прямую, і що буде потім… Я хочу знати, як літати без літака, коли в мене виникає таке бажання.

— Вибачай.

— За що?

— В такий спосіб діла не буде. Як тільки ти пізнаєш, що таке цей світ і як він діє, ти автоматично почнеш творити чудеса, тобто речі, що їх називають чудесами. Але, звісно, ніщо не є чудом. Навчися того, що знають фокусники, і це вже не буде фокус. — Він перевів погляд з неба на мене. — Ти, як і кожен інший, усе знаєш, тільки не усвідомлюєш того, що ти вже все знаєш.

— Я ось не пригадаю, — озвався я, — ніяк не пригадаю, щоб ти питав, чи хочу я навчитися того, що приводило до тебе гурти людей і що стало лихом у твоєму житті. Здається, це випало з моєї пам’яті.

Вимовивши ці слова, я вже знав, що зараз він пояснить мені, ніби згодом я це пригадаю, так само як знав і те, що він має рацію.

Дон простягся на траві, підклавши під голову замість подушки мою торбину з рештками борошна.

— Слухай, не переймайся натовпом. Він не чіпатиме тебе, аж поки ти сам цього не захочеш. Пам’ятай, що ти — чудодій, що гоп — і ти невидимець і проходиш крізь двері.

— Натовп у Трою схопив тебе, чи не так?

— А хіба я казав, що не хотів, аби вони таке вчинили? Я це дозволив. Мені це подобалось. У кожному з нас сидить поганий актор, а ні — то ми ніколи не зробимось учителями.

— А хіба ти не зрікся цього? Хіба я не читав?..

— Так, як воно пішло, я перевтілювався в Одного-Єдиного-Постійного Месію, і це діло покинув назавжди. Але ж я не можу позбутися того, на що витратив життя, наблизившись до розуміння цих істин.

Покусуючи бадилинку, я заплющив очі.

— Слухай, Дональде, що ти намагаєшся сказати? Що заважає тобі розкритись і прямо сказати мені, що діється?

Запала тиша, а тоді він промовив:

— Може, це ти повинен мені сказати. Атож, сказати мені те, що намагаюся сказати я, а в разі помилки я тебе виправлю.

Хвилину чи дві я міркував над цим і вирішив здивувати його.

— Гаразд, я скажу тобі… — Я витримав паузу, аби пересвідчитись, чи надовго вистачить йому терпцю, якщо те, що я скажу, не буде занадто легковажним.

Сонце вже-підбилося досить високо й почало припікати. На далекому фермерському полі працював дизельний трактор, обробляючи кукурудзу навіть у неділю.

— Таки скажу. По-перше, коли я побачив, як ти сідаєш на поле біля Ферріса, то була чиста випадковість. Правильно?

Він мовчав, як і трави навколо нас.

— По-друге, ти і я маємо своєрідну таємну угоду, про яку я, очевидно, забув, а ти ні.

Легкий вітрець доносив до нас далекий гуркіт трактора.

Якась частина мого єства дослухалася до сказаного, не сумніваючись, що то ніякі не вигадки. Я виклав факти.

— Скажу тобі більше: вперше ми зустрілися три чи чотири тисячі років тому, рік туди або рік сюди. Нам до душі ті самі пригоди, можливо, ненавидимо ми той самий тип руйнівників, навчаємося з такою самою охотою і так само швидко, один поперед одного. У тебе, правда, краща пам’ять. Коли ти сказав: «Подібні притягують подібних», — ти мав на думці нашу теперішню зустріч. — Я підняв нову бадилинку. — Ну, як воно виходить?

— Спочатку я думав, що це буде довга путь, — озвався він. — Так воно й випадало, та, гадаю, тепер з’явився маленький крихітний шанс, що цього разу тобі поталанить. Говори далі.

— З іншого боку, мені не треба говорити далі, бо ти знаєш усе, що відомо людям. Та якщо я мовчатиму, ти не дізнаєшся про те, що я думаю і що знаю, а без цього я не зможу опанувати й пізнати те, що хочу пізнати. — Я відкинув бадилинку. — Щось у цьому є, Доне? Чому ти витрачаєш час на таких людей, як я? Такі розвинені, як ти, видобувають чудодійні сили у вигляді побічного продукту. Я тобі не потрібний, як не потрібне тобі ніщо в цьому світі.

Я обернувся й пильно поглянув на Дона. Очі в нього були заплющені.

— Навіть бензин для «Тревел-ейра»? — запитав він.

— Так, — погодився я. — Отож для тебе в світі залишилася сама нудьга… ніяких пригод. Адже знаєш — ніщо не може стати тобі на заваді на цій землі. Єдина твоя проблема полягає в тому, що ти не маєш проблем!

Як на мене, то був неперевершений взірець ораторського мистецтва.

— Тут ти схибив, — був його присуд. — От скажи мені, чого це я покинув своє діло… ти знаєш, чому я облишив бути Месією?

— Ти казав про натовп. Кожен хоче, щоб ти творив для нього чудеса.

— Еге ж, тільки не перше, а друге. Страх перед натовпом — твій хрест, не мій. Не натовп узагалі замордував мене, а певний тип натовпу, якому геть байдуже, що саме я прийшов йому сказати. Ти можеш перейти від Нью-Йорка до Лондона по океану яко по сухому, можеш з нічого робити золоті монети — і все одно ти не зможеш домогтися, щоб вони бодай чимось зацікавилися. Хоча б це розумієш?

Він говорив, а я дивився на нього і думав: мені ще ніколи не випадало зустріти людину, в якій теплилося життя, самотнішу на вигляд. Дон не потребував їжі, чи притулку, чи грошей, чи слави. Його просто-таки вбивала потреба висловити те, що він знав, та ніхто не завдавав собі клопоту його вислухати.

Щоб не заплакати, я хоч-не-хоч мусив дивитися на нього суворо.

— Гаразд, ти цього хотів, — мовив я. — Якщо твоє щастя залежить від когось іншого, тоді справді маєш проблеми.

Він рвучко підвів голову, і в його очах зблиснули іскри, наче я вдарив його гайковим ключем. У мене одразу ж сяйнула думка, що мені було ні до чого викликати його гнів. Ударена блискавкою людина аж шкварчить.

Його обличчям промайнула миттєва посмішка.

— Знаєш, Річарде, — мовив він, розтягуючи слова, — ти… маєш… рацію!

Те, що він почув, знову ввігнало його в транс. Незважаючи на це, я ще довго розводився про те, як ми зустрілись, і що в цьому було повчального, і як усі оті думки пролітали в моїй голові ранковими кометами і денними метеоритами. Проте Дон байдужно лежав на траві. Без жодного поруху. Без жодного слова. Опівдні я закінчив виклад своєї версії про всесвіт і про те, що його населяє.

— … І мені здається, ніби я ще й не починав, Доне, адже я маю так багато сказати тобі… І звідки я все це знаю? І як воно так сталося?

Він не відповів.

— Якщо ти очікуєш від мене відповіді на моє власне запитання, зізнаюся — я її не відаю. Чому зараз я можу розповісти про все, чого я раніше ніколи навіть не намагався осягти? Що зі мною подіялося?

Він мовчав.

— Доне! Тепер і тобі слід щось сказати. Прошу.

Він не озвавсь ані словом. І хоч я розгорнув перед ним панорам^ життя і повідав про свою місію в ньому, і хоч прозвучало це так, ніби все, що потрібно йому в світі, сконденсувалось в одному-єдиному випадковому слові про його щастя, — він швидко заснув.

7

Середа, шоста година ранку. Я ще не прокинувся, аж раптом: грим! — зненацька розлягається неймовірний гуркіт, якась надпотужна вибухова симфонія; і ось уже звучить тисячоголосий хор, виспівуючи латинські слова; а скрипки, барабани й труби немовби трощать на друзки величезне скло. Задрижала земля, і «Фліт» захитався на своїх колесах. Я вискочив з-під крила, наче кіт, якого вдарило струмом у чотириста вольт, і вже не шерсть на ньому, а самі знаки оклику.

У небі займався холодний вогнистий світанок, хмари оживали в буянні диких барв, але все те відступало перед динамітним крещендо:

— Припиніть! Припиніть! Вимкніть цю музику, вимкніть її!

Шімода кричав так голосно й люто, що його було виразно чути назвіть крізь отой гуркіт. І одразу ж завмерли всі звуки, і тільки луна відкочувалась аж ген, ген, ген. А потім виникла лагідна побожна мелодія, тиха, як бриз, як замріяний Бетховен.

На Дональда це не справило ніякого враження.

— Слухай, я сказав вимкнути її!

Музика урвалася.

— Х-ху! — мовив він.

Я тільки глипнув на нього.

— На все свій час і своє місце, правда ж? — зауважив він.

— Атож, час і місце…

— Трохи небесної музики — це зовсім непогано, якщо звучить вона в затишку твого власного мозку й з якоїсь особливої нагоди. Але щоб отак — першим ділом уранці, та ще й на всю потужність! Хіба так можна? Що ти робиш?

— Що роблю я? Доне, та я собі міцно спав… що ти хочеш цим сказати?

Він труснув головою, безпорадно здвигнув плечима, пирхнув і повернувся до свого спального мішка під крилом.

Посібник, як ото впав, так і лежав розгорнутий у траві. Я обережно підняв його і прочитав:

Обстоюй

свої обмежені можливості,

і можеш бути певний —

вони залишаться при тобі.

Багато чого я ще не розумів у месіанському ділі.

8

День ми завершили в Хеммонді, штат Вісконсін. Покатали поодиноких понеділкових пасажирів і пішли собі до міста пообідати. Дорогою назад я почав розмову.

— Доне, з тобою можна погодитись, що це життя може бути цікавим, чи нудним, чи будь-яким іншим, а власне, таким, яким ми вирішили його зробити. Та навіть у свої найкращі часи я ніяк не міг дотямити: навіщо ми тут? Поясни мені це.

Ми саме поминали крамницю металевих виробів (зачинену) і кінотеатр (відчинений: «Батч Кессіді і Санданс Кід»[18]). Дон зупинився, потім повернув назад на тротуар.

— У тебе є гроші?

— Вистачає. А що?

— Ходім подивимося фільм, — запропонував він. — Заплатиш?

— Та не знаю, Доне. Ти піди, а я повернуся до наших літаків. Не люблю залишати їх надовго напризволяще. А чого це тебе раптом зацікавило кіно?

— З літаками нічого не станеться. Ходімо у кіно.

— Сеанс уже почався.

— То зайдемо після початку.

Він уже купував квитки. Я й собі подавсь за ним у темряву. Ми влаштувались у задніх рядах. Крім нас, у залі було ще з півсотні глядачів.

За кілька хвилин я забув про все на світі, захоплений виром подій у фільмі, який здавався мені кінокласикою. Принаймні я дивився його уже втретє. Час у кінотеатрі мовби рухався по спіралі і розтягувався, як це завжди буває, коли дивишся гарний фільм. Спершу я звертав увагу на технічні деталі: як поставлено кожну сцену й як вона пов’язана з наступною, чому ця сцена йде саме тепер, а не згодом. Я намагався оцінювати фільм з цього погляду, але невдовзі захопився сюжетом і вже не думав ні про що інше.

Наприкінці фільму, в тому епізоді, де Батча і Санданса оточило майже все болівійське військо, Шімода торкнувся мого плеча. Не відриваючи очей від екрана, я нахилився до нього, хоча й волів би, щоб він дав мені додивитися фільм, і сказав те, що хотів сказати, потім.

— Річарде…

— Що?

— Чому ти тут?

— Це гарний фільм, Доне. Цс-с! — На екрані заюшені кров’ю Батч і Санданс розмовляли про те, чому їм треба їхати до Австралії.

— Чим він гарний? — запитав він.

— Бо цікавий. Цс-с! Я скажу тобі потім.

— Відключися. Прочнись. Усе це ілюзії.

Я розсердився.

— Дональде, лишилося всього кілька хвилин, а тоді й поговоримо про все що хочеш. А поки що не заважай мені дивитися. Гаразд?

Він знову прошепотів, наполегливо й драматично:

— Річарде, чому ти тут?

— Слухай, ти ж сам хотів, щоб я пішов з тобою! — Я повернувся до екрана, намагаючись додивитися фінал.

— Ніхто не тягнув тебе сюди силоміць. Ти міг сказати: дякую, не хочу.

— Мені подобається цей фільм…

Глядач, що сидів попереду, обернувся й виразно поглянув на мене. Та я не вгавав:

— Атож, фільм мені подобається, Доне. Хіба в цьому є щось погане?

— Анічогісінько, — сказав він і вже до кінця не озвався жодним словом.

Ми вийшли з кінотеатру, поминули майданчик, де було виставлено на продаж держані трактори, а потім заглибились у темряву, простуючи до наших літаків. Збиралося на дощ. Я думав про Донову дивну поведінку в кінотеатрі.

— Доне, ти робиш усе помірковано?

— Іноді.

— До чого ж кіно? Чому це раптом тобі забаглося побачити цей фільм?

— Запитання поставив ти.

— Так. Ти маєш відповідь?

— Оце й моя відповідь. Ми пішли в кіно тому, що ти поставив запитання. Фільм був відповіддю на твоє запитання.

Він збиткувався наді мною, я це відчував.

— Яке було моє запитання?

Запала довга болісна мовчанка.

— Твоє запитання, Річарде, було таке: навіть у свої найкращі часи ти ніяк не зміг дотямити, чому ми тут.

Я пригадав.

— І фільм був твоєю відповіддю?

— Так.

— Ну й ну.

— Ти не розумієш, — мовив він.

— Ні.

— Це був гарний фільм, — сказав він, — але найкращий фільм у світі — це все ж таки ілюзія. Картинки навіть не рухаються, то тільки ввижається, ніби вони рухаються. Враження руху створює гра світла на пласкому екрані серед темряви, хіба ні?

— Та звісно. — Я починав розуміти його.

— Інші люди, будь-які люди, що будь-де йдуть у кіно на будь-який фільм — чому вони там, коли це тільки ілюзії?

— Ну, це ж розвага, — відказав я.

— Забава. Правильно. Це перше.

— Може бути й щось пізнавальне.

— Добре. Завжди є щось таке. Пізнавальне. Це друге.

— Фантазія, втеча від дійсності.

— Та сама забава. Перше.

— Технічні міркування. Подивитись, як зроблено фільм.

— Пізнання. Друге.

— Втеча від нудьги…

— Втеча від дійсності. Це ти вже називав.

— Спілкування. Побути разом з друзями, — сказав я.

— Причина для того, щоб піти в кіно, але не для того, щоб дивитись фільм. Усе одно це забава. Перше.

Хоча б які причини я називав, усе зводилось до його двох пальців — люди дивляться кіно або задля забави, або задля пізнання, або з обох причин водночас.

— І кіно теж подібне до життя, Доне, хіба не правда?

— Правда.

— Тоді чому дехто обирає погане життя, фільми жахів?

— Вони не тільки йдуть на фільми жахів задля розваги, вони, входячи до кінотеатру, знають, що це буде фільм жахів, — зазначив він.

— Але чому?

— Тобі подобаються фільми жахів?

— Ні.

— Ти їх коли-небудь бачив?

— Ні.

— Але ж дехто витрачає чимало грошей і часу, аби побачити жахи чи мелодраматичні сцени, нудні й нецікаві для інших? — Відповідь на це запитання він залишив мені.

— Так.

— Тебе ніхто не примушує дивитись їхні фільми, їх ніхто не примушує дивитися твої. Це зветься «свободою».

— Але чому дехто хоче бути нажаханим? Або знудженим?

— Тому, що вони думають, ніби заслуговують на це, щоб нажахати когось іншого, або полюбляють збудження від жахів, або вважають, що нудьга є неодмінною властивістю кіно. Чи ти повіриш, що багато людей з поважних для них міркувань тішаться своєю вірою в те, що у своїх власних фільмах вони безпорадні? Ні, не повіриш.

— Ні, не повірю, — погодився я.

— Доки ти цього не зрозумієш, доти й дивуватимешся, чому на світі так багато нещасних людей. Вони нещасні тому, що зробили для себе такий вибір — бути нещасними, і так воно й має бути, Річарде!

— Гм.

— Ми — істоти, які розважаються іграми і шукають забав, ми — отрута всесвіту. Ми не можемо померти, ми не можемо відчути болю більшого за той, що його викликають ілюзії на екрані. Але ми можемо повірити в те, що нам болить, і уявити собі це в таких болісних деталях, у яких тільки забажаємо. Ми можемо повірити, що ми — жертви, яких убили й вбивають, яких кидає від щасливої до лихої долі.

— У багатьох життях? — запитав я.

— Скільки фільмів ти бачив?

— О-о…

— Фільми про життя на цій планеті, про життя на інших планетах; усе, що має час і простір, — все це кіно і все це ілюзія, — провадив Дон. — Але на якийсь час ми можемо чимало пізнати і досхочу натішитися нашими ілюзіями, хіба не так?

— Доне, як далеко сягає ця тема кіно?

— Це залежить від тебе. Сьогодні ввечері ти побачив фільм почасти тому, що його хотів побачити я. Багато людей обирають те чи те життя, бо дістають втіху, роблячи щось разом. Актори сьогоднішнього фільму грали разом і в інших фільмах. Раніше чи пізніше — це залежить від того, який з їхніх фільмів ти бачив перший, але ти можеш дивитись їх одночасно на різних екранах. Ми купуємо квитки на ці фільми, платимо за вхід, погоджуючись повірити в реальність місця і реальність часу. Ні те, ні те не є правдивим, але той, хто не захоче сплатити цю ціну, не може з’явитися на цій планеті чи в будь-якій просторово-часовій системі взагалі.

— А чи існують люди, які зовсім не мають ніяких життів у просторі і часі?

— А хіба існують люди, які ніколи не ходять у кіно?

— Розумію. Вони приходять до пізнання іншими шляхами?

— Маєш рацію, — погодився він, видимо задоволений мною. — Просторово-часова система — доволі примітивна школа. Та багато людей не хоче розлучатися з ілюзією, навіть якщо вона їх знуджує. Вони не хочуть, щоб передчасно вмикали світло.

— Хто пише сценарії цих фільмів, Доне?

— Якщо розпитувати самих себе, а не інших, дивуєшся, як багато ми знаємо. Хто пише сценарії цих фільмів, Річарде?

— Ми самі, — сказав я.

— Хто в них грає?

— Ми самі.

— Хто оператор, кіномеханік, директор кінотеатру, продавець квитків, розповсюджувач фільмів, хто стежить за тим, щоб усе це відбувалося? Хто має право в будь-яку мить увійти в цей фільм, змінити в ньому сюжет? Хто може переглядати той самий фільм знов і знов?

— Дай подумати, — сказав я. — Кожен, хто захоче?

— З тебе досить такої свободи? — запитав він.

— Ось чому ці фільми такі популярні? Адже ми інстинктивно відчуваємо, що вони є паралелями нашого власного життєвого терміну?

— Може, так, а може, й ні. Хоч це й не становить великої різниці. А що таке проекційний апарат?

— Мозок, — відповів я. — Ні. Уява. Наша уява, хоч би що ти казав.

— Що таке фільм? — поцікавився він.

— Ось ти й спіймав мене.

— Усе, що ми згодні впустити до власної уяви?

— Може, й так, Доне.

— Ти можеш тримати бобіну з фільмом у руках, — сказав він, — і все там буде й завершеним, і достатнім — початок, середина, кінець, — усе воно є там цієї ж таки миті, тієї ж таки мільйонної частки секунди. Фільм існує поза часом, який він зафіксував, і якщо ти знаєш, що таке кіно, то загалом тобі відомо й те, що має в ньому статися, ще перед входом до кінотеатру: там мають відбутися битви й народитися радість, з’явитися переможці й переможені, і любові, і катастрофи — все там. Але щоб той фільм тебе захопив, цілком заволодів тобою, щоб ти дістав од нього найбільшу втіху, ти повинен заправити плівку в апарат і хвилину по хвилині пропустити його крізь об’єктив… Будь-яка ілюзія потребує простору і часу для свого здійснення. Отож ти платиш свій десятицентовик, одержуєш квиток, влаштовуєшся в кріслі й забуваєш, що діється поза стінами кінотеатру, і для тебе починається кіно.

— І нікого насправді не вбивають? І кров зроблено з томатної пасти?

— Ні, кров справжня, — відказав Дон. — Але задля більшого впливу на наше реальне життя, це може бути і томатна паста…

— І реальність?

— Реальність є свята індиферентність, Річарде. Матері байдуже, яку роль грає її дитя в своїх іграх; один день воно позитивний герой, наступного дня — негативний. Суще навіть не знає про наші ілюзії та ігри. Воно знає тільки себе, а нас сприймає у своїй подобі, досконалій і довершеній.

— Я не певен того, що хочу бути досконалим і довершеним. Розкажи про нудьгу…

— Поглянь на небо, — запропонував він, і це була така швидка й раптова зміна теми, що я поглянув на небо. У його височині пропливали розірвані пір’їсті хмари, і перший дотик місячного сяйва сріблив їхні окрайки.

— Гарне небо, — зауважив я.

— Досконале небо?

— Атож, Доне, небо завжди досконале.

— Ти кажеш, що небо завжди досконале, хоч воно й щосекунди змінюється?

— Отакий я розумник! Правда!

— І море — завжди досконале море, а воно ж також весь час змінюється, — правив Дон. — Якщо досконалість є застій, тоді небо — це просто болота! А суще навряд чи може бути болотним пухирем.

— Суще не може бути болотним пухирем, — неуважно докинув я. — Воно досконале й повсякчас мінливе. Атож. Беру.

— Ти взяв це вже давно, якщо наполягаєш на існуванні в часі.

Не спиняючись, я обернувся до нього.

— Чи не нудно тобі, Доне, залишатися тільки в одному цьому вимірі?

— О, хіба я залишаюся тільки в одному цьому вимірі? — сказав він. — А ти?

— Чому все, що я кажу, хибне?

— А чи все, що ти кажеш, хибне?

— Гадаю, я роблю не те, що мав би робити.

— Може, ти хотів би орудувати нерухомим майном? — запитав він.

— Нерухомим майном чи страхуванням.

— За нерухомістю майбутнє. Якщо ти його прагнеш.

— Гаразд, перепрошую, — мовив я. — Я не хочу майбутнього. Ані минулого. Я невдовзі стану добрим старим Учителем Світу Ілюзій. Може, вже й наступного тижня, га?

— Та ні, Річарде, сподіваюсь, це не забере аж стільки часу!

Я обережно поглянув на нього, та він не посміхався.

9

Дні минали один за одним. Ми літали, як і раніше, але я більше не переймався назвами міст чи кількістю грошей, що їх збирав з пасажирів. Я почав вимірювати літо такими речами, яких навчився, розмовами, які ми вели після польотів, і чудесами, що вряди-годи траплялися на нашому шляху, аж поки нарешті збагнув, що це ніякі не чудеса.

Уявляй собі

всесвіт прекрасним,

справедливим

і досконалим, —

сказав мені Посібник одного дня.

А ще будь певним ось чого:

Суще уявляє це собі

трохи кращим,

аніж можеш

уявити

ти.

10

Пообідні години випали спокійні. Лише зрідка з’являлися поодинокі пасажири. У перервах між польотами я пробував випаровувати хмари.

Свого часу мені привелося працювати пілотом-інструктором, і я знав, що учні завжди роблять легкі речі важкими. Може, я щось і тямив, одначе в цьому ділі знову виявився учнем і вперто штурмував свою ціль — купчасті хмари. Та тепер я потребував більше теорії, аніж практики. Тим часом Шімода розлігся під крилом «Фліта», вдаючи, ніби спить. Я легенько поплескав його по плечі, і він розплющив очі.

— Нічого в мене не виходить, — поскаржився я.

— Вийде, — одрубав він і знов заплющив очі.

— Я стараюсь як можу, Доне! Здається, ось уже щось вийде, як хмари відбивають удар і набрякають ще дужче, ніж перед тим.

Він зітхнув і сів.

— Вибери мені хмару. Тільки не дуже важку, будь ласка.

Я обрав найбільшу серед нижчих хмар, десь за три тисячі футів од землі, що немовби набрякала білим димом із самого пекла.

— Ота, що над силосною баштою, онде вона, — показав я, — та, що швидко темніє.

Дон мовчки позирнув на мене.

— І чого це ти мене так не любиш?

— Та ні ж бо, я люблю тебе, Доне. Через те й прошу чимало. — Я посміхнувся. — Тобі потрібен масштаб. Та коли хочеш, підберу для тебе щось менше…

Він знову зітхнув і звів очі до неба.

— Спробую. Ну, то котра?

Я поглянув на небо й остовпів: величезна хмара, справжнісінька потвора, що несла в своєму череві мільйони тонн води, зникла без сліду, а на її місці висявала неоковирна небесно-блакитна діра.

— Ох ти ж! — тихо мовив я.

— Робота варта зусиль… — зауважив він. — А втім, хоч як би мені кортіло прийняти від тебе купу похвал, мушу з усією відвертістю зізнатися: це легко.

Він показав на невеликий клубок хмари над нашими головами.

— Онде. Тепер твоя черга. Готовий? Ну!

Я поглянув на те клубчасте створіння, і воно поглянуло на мене у відповідь. Я подумав, що воно пішло собі далі, подумав про порожнє місце там, де було це створіння, націлив на нього гарячі промені своєї уяви, попросив його з’явитися десь в іншому місці і повільно-повільно, за одну хвилину, за п’ять, за сім, хмара зрушила з місця. Інші хмари побільшали, а моя пішла геть.

— Не дуже ти швидкий, — мовив Дон.

— Це ж моя перша вдала спроба! Я тільки починаю! Всупереч неможливому… неймовірному… І все, на що ти спромігся, це зауважити, що я не дуже швидкий. Це було блискуче! І ти це знаєш.

— Дивовижно. Ти так прихилився до неї, і все ж заради тебе вона зникла.

— Прихилився! Я бомбардував цю хмару всім, чим тільки міг! Кульовими блискавками, лазерними променями, пилососом завбільшки з будинок!..

— Це прихильність у негативному розумінні, Річарде. Якщо ти справді хочеш усунути хмару із свого життя, то з цього не треба робити великого діла. Ти лише розслаблюєшся і стираєш її із своєї уяви. Ото й тільки.

Хмара не знає,

чому вона рухається

саме в такому напрямі і з такою

швидкістю, —

говорилося в Посібнику.

Відчувається поштовх…

Це місце, куди належить тепер іти. Але небо знає

причини і наслідки,

що стоять за хмарами,

і ти їх знатимеш,

якщо піднесешся на таку височину,

звідки зможеш поглянути

за обрій.

11

Тобі ніколи не дається бажання

без того, щоб не дати тобі й сили

здійснити його.

Однак задля цього

тобі доведеться докласти зусиль.

Ми приземлилися на величезне пасовисько поруч із триакровим ставком для водопою та купання коней, далеко від будь-яких міст, десь на межі між Іллінойсом та Індіаною. Зробимо собі вихідний день, подумав я, і ніяких пасажирів.

— Послухай-но, — мовив Дон. — А втім, ні, не слухай. Стій тихо і спостерігай. Те, що ти побачиш, — ніяке не чудо. Почитай посібник з атомної фізики… Дитина цілком може ходити по воді.

З цими словами він, мовби й не бачачи ставка, обернувся й пройшов на кілька кроків від берега по поверхні води. Збоку це мало такий вигляд, ніби то був не ставок, а гаряче марево над кам’яним озером. Дон міцно стояв на воді, і під його високими пілотськими черевиками не виникло ні хвильки, ні брижика.

— Отак, — сказав він. — Іди й ти сюди.

Я бачив усе те на власні очі. Це було вочевидь можливо, бо Дон справді стояв на водній гладіні, отож я й собі ступив туди, щоб приєднатися до нього. Відчуття було таке, ніби йдеш по чистому блакитному лінолеумі, і я засміявся.

— Доне, що ти зі мною робиш?

— Просто показую тобі те, чого рано чи пізно навчається кожен, — сказав він, — а ти якраз опинився напохваті.

— Але ж я…

— Поглянь. Вода може бути твердою. — Він тупнув ногою, і почувся такий звук, наче шкіряна підошва вдарила об камінь. — А може й не бути… — Він знову тупнув, і вода хлюпнула на його черевики. — Вловив це відчуття? Ану, спробуй і ти.

Як швидко ми звикаємо до чудес! Минуло менше хвилини, а я вже думав, що ходити по воді можливо, що це природно, нормально… І що тут, мовляв, такого?

— Але, якщо вода тверда, як ми можемо її пити?

— Точнісінько так само, Річарде, як ми по ній ходимо. Вода — не тверда й не рідка. Ти і я самі вирішуємо, якою вона має бути для нас. Як хочеш, щоб вона була рідкою, думай, що вона рідка, чини так, ніби вона рідка, пий її. А хочеш, щоб вона була повітрям, дій так, наче вона і справді повітря, — дихай нею. Спробуй.

Може, тут щось пов’язане з присутністю розвиненої душі, подумав я. Може, такому дано діятись лише в певному радіусі — футів п’ятдесят навколо…

Я став на коліна й умочив руку в ставок. Рідина. Потім ліг, занурив обличчя в її блакить і, щиро вірячи, вдихнув. Дихалось теплим рідким киснем, ніякої ядухи чи спазмів. Я сів і запитально поглянув на Дона, очікуючи, що ж він прочитає там, у моїй свідомості.

— Говори, — сказав він.

— Чому я маю говорити?

— Бо те, що ти маєш сказати, точніше передається словами. Говори.

— Якщо ми можемо ходити по воді, дихати нею і пити її, тоді чому ми не можемо робити те ж саме із землею?

— Ага. Добре. Зараз побачиш…

Він повернувся до берега легко, без видимих зусиль, наче ступав по намальованому озеру. Та тільки-но його нога торкнулася ґрунту (а на березі був пісок і трава), почав угрузати і, ступивши кілька коротких кроків, занурився в пісок аж до плечей. Так наче ставок ураз перетворився на острів, а суходіл на море. Якусь мить Дон плив по пасовиську, що хлюпало навколо нього темними суглинковими хвилями, потім зринув на поверхню, підвівся і пішов по ній. І раптом це здалося чудом — побачити людину, яка йде по землі!

Стоячи на ставку, я аплодував його виступу. Дон вклонився, а тоді поплескав у долоні й мені.

Я підійшов до краю ставка певний, що земля — рідка, і носаком свого черевика доторкнувся до неї. По траві колами розійшлися брижі. А яка тут глибина ґрунту? Я мало не запитав про це вголос. Ґрунт буде завглибшки такий, який він має бути на мій розсуд. Два фути, подумав я, хай буде завглибшки два фути, і я піду по ньому вбрід.

Я впевнено ступив на берег… занурився у нього з головою і вмить пішов на дно, в жахливе чорне підземелля. Я одчайдушно виборсувався на поверхню, тамував віддих, щосили гамселив руками, щоб дістатися твердої води й ухопитися за край ставка.

Дон сидів на траві і реготав.

— Ти здібний учень. Ти про це знаєш?

— Ніякий я не учень! Допоможи мені вибратися звідси!

— Сам вибирайся.

Я припинив боротьбу. Треба побачити землю твердою, і я одразу ж зможу видряпатись. І я побачив її твердою… І видряпався на поверхню, затверділу, вкриту кіркою з чорної грязюки.

— Чоловіче, ну й добряче ж ти забрьохався!

— А-а-а! — Я витрушував грязюку з чуприни, виколупував з вух. Нарешті поклав свій гаманець на траву, підійшов до рідкої води і почистився традиційним вологим способом.

— Здається, існує кращий спосіб почиститись.

— Атож, можна зробити це значно швидше.

— Помовч. Сядь лишень отам, усміхнись і дай мені самому розміркувати.

— Гаразд.

Кінець кінцем, я пішов до «Фліта» такий самий забрьоханий, перевдягся й повісив сушитися мокрі речі.

— Річарде, тільки не забудь, що ти сьогодні вчинив. У наш освічений час легко сприйняти це за сон чи якісь давні чудеса. Ніщо добре не є чудом, ніщо приємне не є сном.

— Ти кажеш, що весь світ — це сон і часом вельми приємний. Захід сонця. Хмари. Небо.

— Ні. Образ — це мрія. Краса — реальність. Ти здатен добачити між ними різницю?

Майже зрозумівши його, я кивнув. А згодом крадькома зазирнув до Посібника.

Світ —

це твій зошит для вправ, на сторінках

якого ти розв’язуєш свої задачі.

Це — не реальність,

хоч там ти можеш відобразити реальність,

якщо забажаєш цього.

Тобі вільно також

писати в ньому нісенітниці

чи неправду або ж виривати

сторінки.

12

Справжнім гріхом

є обмеження Сущого.

Не роби цього.

Лагідного теплого полудня у проміжку між зливами ми простували вологими тротуарами, повертаючись із міста.

— Ти можеш проходити крізь стіни, правда ж, Доне?

— Ні.

— Коли ти на щось відповідаєш «ні», я знаю, що це «так». Це означає, що тобі не подобається, як поставлено запитання.

— Як ти вважаєш, ми загалом спостережливі? — запитав Дон.

— Проблема полягає в «пройти» чи в «стінах»?

— Так, а ще гірше, що твоє запитання припускає, ніби я існую в одному обмеженому часі-просторі й рухаюся до іншого часу-простору. Сьогодні я не маю настрою сприймати такі припущення.

Я спохмурнів. Він знав, про що я запитую. То чом би не відповісти прямо, замість примушувати мене самого відкривати його секрети?

— Це невеличкий засіб допомогти тобі бути точним у мисленні, — м’яко мовив він.

— Гаразд. Ти можеш справити враження, ніби здатен проходити крізь стіни, коли тобі цього захочеться. Так звучить краще?

— Краще. Та якщо ти хочеш бути точним…

— Мовчи. Я знаю, як висловити те, що маю на думці. Ось моє запитання. Як воно виходить, що ти можеш створити ілюзію обмеженого відчуття особистості, вираженого в цій вірі у просторово-часовий континуум, що у вигляді твого «тіла» проходить крізь ілюзію матеріального обмеження, яке має вигляд стіни?

— Добре сказано, — оцінив він. — Коли ти ставиш запитання належним чином, воно вже і є відповіддю. Хіба не так?

— Ні, запитання не може відповісти само на себе. Як ти проходиш крізь стіни?

— Річарде! Ти майже тримав у руках правильну відповідь, а тоді розбив її на друзки! Я не можу проходити крізь стіни… Кажучи так, ти припускаєш те, чого я аж ніяк не сприймаю, а якщо і сприйму, то відповідь буде: ні, я не можу.

— Але ж, Дрне, висловити все достоту як належить надзвичайно важко. Хіба ти не знаєш, що я маю на думці?

— Виходить, як важко, то ти й не пробуєш цього зробити? Ходити теж було попервах надзвичайно важко, але ти напрактикувався, і тепер це тобі за іграшку.

Я зітхнув.

— Гаразд. Забудь про те запитання.

— Забуду. Але я теж маю запитання: а ти можеш? — Він поглянув на мене так, наче ніщо в цілому світі його не турбувало.

— Отже, ти кажеш, що тіло — це ілюзія і стіна — теж ілюзія, але особистість — це реальність, і вона не вкладається в рамки ілюзій.

— Я такого не казав. Це сказав ти.

— Але ж це правда.

— Ну звісно, — погодився він.

— Як ти це робиш?

— Річарде, ти нічого не робиш. Ти бачиш, що воно вже зроблено, і край.

— Ха, як тебе послухати, то це зовсім легко.

— Так само, як і ходити. Потім дивуєшся, чому так важко було цього навчитись.

— Доне, проходити крізь стіни — для мене не важко, а неможливо.

— Ти гадаєш, якщо повторювати оце «неможливо» знов і знов тисячу разів, то важкі речі стануть для тебе легкими?

— Даруй. Це, звісно, можливо, і я це здійсню, коли мені випаде слушна нагода.

— Погляньте на нього, він ходить по воді, і йому бракує духу проходити крізь стіни!

— То було легко, а це…

— Обстоюй свої обмежені можливості, і вони залишаться при тобі, — нагадав Дон. — А чи не ти тиждень тому плавав у землі?

— Плавав.

— А хіба стіна — не та сама вертикальна земля? Чи для тебе так уже важить, в якій площині лежить ілюзія? Горизонтальні ілюзії можна здобувати, а вертикальні — не можна?

— Здається, ти дістаєш мене, Доне.

Він поглянув на мене й посміхнувся:

— Час, коли я дістаю тебе, це той час, коли тебе треба залишити на самоті.

Останнім будинком на околиці міста була велика споруда з червоної цегли, в якій містився зерновий склад. У мене виникло таке враження, ніби Дон вирішив повернутися до наших літаків якоюсь іншою, коротшою дорогою. І та коротша дорога лежала крізь цегляну стіну складу. Дон рвучко повернув праворуч, просто до стіни, і раптом зник. Тепер мені здається, що якби я одразу ж повернув за ним, то теж зміг би там пройти. Та я зупинився на тротуарі й лише дивився на те місце, де він щойно стояв. Потім простяг руку й доторкнувся до стіни: вона була всуціль цегляна.

— Дарма, Дональде, — мовив я. — Настане день…

І почвалав сам-один до літаків довгою дорогою поза складом.

— Дональде, — сказав я, діставшись до нашого льотного поля, — я дійшов висновку, що ти просто не живеш у цьому світі.

Він здивовано зиркнув на мене з крила, де навчався заливати бензин до баку.

— Звісно, що ні. Ти можеш назвати мені бодай когось, хто живе в цьому світі?

— Як це розуміти? Чи можу я назвати когось, хто живе в цьому світі? Та я! Я живу в цьому світі!

— Чудово, — мовив він, так наче я самотужки спромігся розкрити якусь приховану таємницю. — Нагадай мені, щоб я сьогодні заплатив за твій обід… Мене вражає, як ти дедалі посуваєшся у своєму навчанні.

Він знову підкинув мені загадку. В його словах не ховалось ні сарказму, ні іронії — він говорив те, що думав.

— Що ти хочеш цим сказати? Звісно, я живу в цьому світі. Я і ще близько чотирьох мільярдів інших людей. А от ти…

— О боже, Річарде! То ти серйозно! Все, за обід не плачу! Ні за біфштекс, ні за пиво, взагалі ні за що! Я подумав був, що ти добувся до головних істин… — Дон урвав мову й подивився на мене з гнівом і жалем. — Ти таки впевнений у цьому. Т ти живеш у тому самому світі, що й… якийсь біржовий маклер, еге ж? І гадаю, й твоє життя геть змінила нова політика громадської безпеки, з її обов’язковим переглядом банківських цінних паперів, з інформацією про вклади акціонерів, які втратили п’ятдесят і більше відсотків на акціях? Ти живеш у тому самому світі, що й шахіст, який грає в турнірах? Цього тижня повним ходом іде відкритий чемпіонат Нью-Йорка за участю Петросяна, Фішера й Брауна, які змагаються в Манхеттені за півмільйонний грошовий приз. Тоді дозволь тебе запитати: що ти робиш тут, серед поля в Мейтленді, штат Огайо? На своєму «Фліті» випуску тисяча дев’ятсот двадцять дев’ятого року ти приземлився на цій фермерській ділянці, маючи важливі життєві здобутки: дозвіл власника ферми, людей, охочих здійснити десятихвилинну повітряну прогулянку, технічне обслуговування авіаційних двигунів фірмою «Кіннер», смертельний страх перед грозою з градом… То скільки людей, на твою думку, живе в цьому світі? Ти сказав: чотири мільярди? І оце ти стоїш переді мною і твердиш, ніби чотири мільярди людей не живуть у чотирьох мільярдах окремих світів, і сподіваєшся, що я тобі повірю? — Він аж засапався — так швидко говорив.

— А я вже майже відчував смак отого біфштекса з тертим сиром… — озвався я.

— Вибачай. Я б залюбки заплатив за нього. Та, на жаль, усе вже минулося, все позаду й міцно забуте.

І хоч я тоді востаннє звинуватив Дона в тому, що він не живе в цьому світі, я ще довго не міг збагнути слів, на яких розгорнувся Посібник:

Якщо

ти прикидатимешся

якийсь час вигаданою особою,

то зрозумієш, що вигадані особи

бувають іноді реальніші за тих,

що мають тіло і живе серце

у грудях.

13

Твоє сумління

є мірилом чесності

твого себелюбства.

Прислухайся до цього

уважно.

— Усім нам вільно робити те, що ми хочемо, — сказав Дон того вечора. — Хіба це не просто, відверто і ясно? Хіба це не чудовий спосіб управляти всесвітом?

— Майже так. Але ти забув одну вельми важливу обставину, — зауважив я.

— Он як?

— Усім нам вільно робити те, що ми хочемо, поки ми не завдаємо шкоди нікому іншому, — докірливо сказав я. — Я знаю, ти мав це на думці, але ти мусиш говорити про це вголос.

Раптом у темряві почувся звук незграбної ходи, і я швидко позирнув на Дона.

— Ти чув?

— Схоже на те, що там хтось… — Він підвівся й зник у темряві. Потім несподівано засміявся і назвав якесь ім’я, але я його не розчув. — Усе гаразд, — почув я його голос. — Ні, ми будемо раді тебе бачити… Нема чого тобі тут тинятися… ходімо, тебе щиро запрошують…

Невідомий говорив з помітним акцентом, не зовсім російським і не чеським, а скоріше трансільванським.

— Дякую. Мені б не хотілося нав’язуватись…

Чоловік, якого Дон привів до нашого вогнища, мав вигляд, сказати б, несподіваний для отакого випадкового нічного гостя на Середньому Заході. Малий на зріст, сухорлявий, чимось схожий на вовка, він викликав невиразний страх, хоча, опинившись у світлі багаття в своєму вечірньому костюмі та чорному плащі, підбитому червоним шовком, і сам почувався видимо ніяково.

— Я оце проходив мимо… — сказав він. — Цим полем пряма дорога до мого дому…

— Хіба? — Шімода йому явно не повірив, певне, знав, що він бреше, а проте чимдуж стримувався, щоб не засміятись уголос. Чому — я не знав, але сподівався, що найближчим часом це з’ясується.

— Влаштовуйтесь зручніше, — запропонував я гостеві. — Чи можемо ми чимось вам прислужитися?

Щиро кажучи, великого бажання прислужитись йому я не мав, але він був такий збентежений, що мимоволі збуджував почуття жалю.

Чоловік доглянув на мене з такою розпачливою усмішкою, що в мене аж мороз доза шкірою пішов.

— Так, ви можете прислужитися. Мені це доконче потрібно, а то б я й не насмілився просити. Чи можу я попити вашої крові? Хоч трішечки? Це, бачте, моя їжа. Я живлюся людською кров’ю…

Чи то винен був його акцент, чи він погано володів англійською мовою, чи я просто не так зрозумів його, але я підхопився так рвучко, як давно вже не підхоплювався, — аж сіно у вогонь полетіло.

Нічний гість відступив назад. Узагалі-то я мирна людина, але кремезна будова надає мені часом загрозливого вигляду. Чоловік злякано крутнув головою.

— Вибачайте сер! Перепрошую! Будь ласка, забудьте, що я там казав про кров! Але, розумієте…

— Та про що ви говорите? — я ще дужче розлютився з переляку. — Про що це в біса ви говорите, містере? Я не знаю, хто ви такий, чи ви з отих вампі…

Шімода не дав мені доказати це слово.

— Річарде, наш гість щось казав, а ти його перебиваєш. Будь ласка, говоріть далі, сер, мій друг трохи запальний.

— Дональде! — обурився я. — Цей тип…

— Замовкни!

Це так вразило мене, що я замовк і з жахом та цікавістю дивився на гостя, що виринув на світло нашого багаття зі свого рідного мороку.

— Прошу мене зрозуміти. Це ж не мій вибір — народитися вампіром. Така моя нещаслива доля. У мене зовсім мало друзів. Щоночі я змушений добувати невеличку порцію свіжої крові, щоб не корчитися від жахливого болю, бо без неї просто не можу далі жити! Будь ласка, врятуйте мене від цієї муки, я сконаю, якщо ви не дасте мені поссати трохи вашої крові… зовсім невеличку порцію, більше півлітра мені не треба…

Облизуючи губи, він ступив крок до мене, гадаючи, що Шімода має наді мною якусь владу й зробить так, щоб я скорився.

— Ще один ваш крок — і кров таки проллється. Містере, досить вам доторкнутися до мене, і ви мертвяк.

Убивати його я, звісно, не став би, а от зв’язав би залюбки, і тоді ми продовжили б розмову.

Та він, мабуть, повірив мені, бо зупинився і зітхнув. Потім обернувся до Шімоди.

— Ти досяг свого?

— Гадаю, що так. Дякую.

Вампір позирнув на мене і всміхнувся, цілком невимушено, вочевидь страшенно задоволений собою — достоту актор на сцені під час виходу на поклони.

— Я не питиму вашої крові, Річарде, — приязно мовив він чистісінькою англійською мовою без найменшого акценту. Просто на моїх очах він розтавав у темряві, так наче повільно гасив своє внутрішнє світло… За п’ять секунд він зник без сліду.

Шімода знову сів до вогнища.

— Мене завжди тішить, коли ти не маєш на думці того, що говориш!

Мене ще трусило від адреналіну, що утворився в крові, коли я ладен був зітнутися з тим монстром.

— Доне, я не певен, що створений для такого. Може, ти пояснив би мені, що діється. Ну ось, приміром… що це було?

— Дот — вампір із Трансільванії, — сказав він, наслідуючи й перебільшуючи акцент того прибульця. — Або точніше, Дот був уявною подобою вампіра із Трансільванії. Якщо тобі колись захочеться щось комусь довести, а той не досить уважно тебе слухатиме, підхльосни його отакою невеличкою уявною подобою, аби показати, що ти маєш на думці. По-твоєму, я перебрав міру? З отим плащем, вовчими іклами й жахливим акцентом? Ти дуже злякався?

— Плащ був класний, Доне. Та надто вже стереотипний і явно заморський… Анітрохи я не злякався.

Дон зітхнув.

— От і добре. Але ти принаймні дечого досяг, а це теж неабищо.

— Чого я досяг?

— Річарде, в своєму гніві на цього мого вампіра ти чинив, що хотів чинити, навіть знаючи, що це може завдати болю комусь іншому. Він же попередив тебе, що страждатиме від болю, якщо…

— Він хотів ссати мою кров!

— Те саме ми чинимо з іншими, коли кажемо їм, що вони завдадуть нам болю, якщо не житимуть так, як ми.

Я надовго притих, обмірковуючи цю розмову. Я завжди вірив, що нам вільно діяти на власний розсуд, тільки якщо ми не завдаємо болю іншим, але ця засада не виправдала себе. Чогось їй бракувало.

— Те, над чим ти сушиш голову, — зауважив Дон, — загальновживаний вислів, який часто виявляється хибним. Цей вислів: завдавати болю комусь іншому. Ми самі обираємо, чи бути нам тими, кому завдають болю, чи ні, і ніщо інше не має значення. Вирішуємо ми, і більш ніхто. Мій вампір сказав тобі, що буде страшенно мучитись, якщо ти не дозволиш йому попити твоєї крові. Це — його рішення, твій вибір — дати йому крові, не зважити на нього, зв’язати його, забити падубовий кілок йому в серце. Якщо він не захоче падубового кілка, йому вільно чинити опір у той спосіб, у який він забажає. Отак воно й ведеться: тут вибір, там вибір…

— Коли виходити з цього погляду…

— Слухай, — зупинив він мене. — Ось що важливо. Ми всі. Вільні. Робити. Будь-що. Усе, що хочемо. Робити.

14

Кожна людина,

кожна подія в твоєму житті

знаходить там місце тому,

що ти сам вирішив її прийняти.

Те, що ти вирішуєш

з ними робити, —

твоя справа.

— А ти не почуваєш себе самотнім, Доне? — Поставити це запитання мені спало на думку в кафе у Райєрсоні, штат Огайо.

— Мене дивує, що ти…

— Стривай, — зупинив я його. — Я не доказав запитання. Ти ніколи не почуваєш себе бодай трохи самотнім?

— Те, що ти вважаєш…

— Зажди. Ось усі ці люди — ми їх бачимо лише кілька хвилин. Лише вряди-годи промайне в натовпі обличчя, якась гарненька, яскрава, мов зірка, жінка, що викликає бажання зупинитись і привітатися, постояти з нею хвилинку, погомоніти, нікуди не поспішаючи. Та вона або летить зі мною як пасажирка на десять хвилин, або не летить і зникає, а наступного дня я відлітаю до Шелбівілла і вже ніколи не зустріну її. Це нагадує мені про мою самотність. Мабуть, мені важко знайти сталих і надійних друзів, бо сам я несталий.

Дон мовчав.

— А може, це й не так?

— Мені вже можна говорити?

— А чого ж, говори.

Біфштекс з булочкою в цьому кафе обгортали до половини тонким проолієним папером, і, коли ти його розгортав, дрібне й нікому не потрібне кунжутове насіння з булочки обсипалося навколо, але самі біфштекси були смачні. Якийсь час Дон мовчки їв, те саме робив і я, намагаючись угадати, яка ж буде його відповідь.

— Гаразд, Річарде, ми — магніти, так? Ні, не магніти. Ми — залізо, замотане в мідний дріт, і в ту мить, коли нам хочеться виявити свій магнетизм, нам це до снаги. Пропускаючи нашу внутрішню напругу крізь обмотку, ми можемо притягувати все, що нам заманеться! Магнітові байдуже, за яким принципом він працює. Він — річ у собі і за своєю природою певні предмети притягує, а на інші ніяк не впливає.

Я їв картопляні пластівці й похмуро дивився на нього.

— Ти не згадав ще одну обставину. Як саме я це роблю?

— Ти нічого не робиш. Пригадуєш космічний закон? Подібні притягують подібних. Просто залишайся тим, хто ти є, спокійним, ясним, яскравим. Ми автоматично випромінюємо сигнал, хто ми є, і щохвилини запитуємо себе: чи справді ми робимо те, що хочемо, і робимо це тільки тоді, коли самі собі відповідаємо: «Так». Усе це автоматично відвертає від нас тих, хто не має чого навчитися від знайомства з нами, і привертає тих, хто має і від кого ми теж можемо дечого навчитися.

— Але, ж це вимагає стійкої віри, а тим часом ти почуваєш себе таким самотнім…

Дон і якось дивно поглянув на мене поверх свого біфштекса.

— Шахрування з вірою? Дає нульову віру. Що працює, то це уява.

Він очистив стіл, відсунувши вбік сіль, смажену картоплю, кетчуп, виделки та ножі. Мені залишалося тільки гадати, що зараз подіється і що має матеріалізуватися перед моїми очима.

— Якщо ти маєш уяву бодай з кунжутову насінинку, — сказав Дон, переміщуючи взяте для прикладу кунжутове зернятко на середину вивільненого простору, — для тебе все можливе.

Я поглянув на те зернятко, потім на Дона.

— Хотілося б, щоб ви, месії, колись зібралися разом і знайшли спільну мову. Мені здавалося, коли проти мене повстає увесь світ, найголовніше — це віра.

— Ні. Я хотів виправити це ще тоді, коли був Месією, але все те скидалося на довге й важке сходження на крутосхил. Дві тисячі років, п’ять тисяч років тому люди навіть не мали слова для означення уяви, тож віра була найкращим, з чим вони могли вийти до вельмиповажних громад послідовників. А ще в них не було кунжутового насіння.

Я знав напевне, що в них було кунжутове насіння, але пустив цю неправду повз вуха.

— Виходить, я маю уявити собі той магнетизм? Уявити собі якусь гарненьку, розумну й загадкову жінку, що раптом з’являється серед натовпу на сіножаті в Таррагоні, штат Іллінойс? Я можу зробити це, але тільки й того, вона ж існуватиме лише в моїй уяві.

Він розпачливо звів очі до неба, що його на разі заміняла бляшана стеля та холодні неонові світильники кафе «Ем і Една».

— Лише в твоїй уяві? Ну звісно, що в уяві! Весь цей світ існує лише в твоїй уяві, ти хіба забув? Де твоє мислення, там і твій досвід. Як людина думає, така вона і є. Те, чого я боюся, приходить до мене. Думай і багатій: творче бачення в уяві — для розваги й прибутку. Як знайти друзів, залишаючись тим, ким ти є. Твоя уява ані на йоту не змінює Сущого і взагалі аж ніяк не впливає на реальність. Але ми говоримо про світи братів Уорнерів і часи МГМ[19], чия кожна часточка є ілюзією і уявою. Всі ті сповнені символів сни ми, мрійники, прокидаючись, воскрешаємо в уяві для себе.

Дон поклав в одну лінію виделку та ніж, немов будував міст між собою і мною.

— Ти хочеш знати, про що говорять твої сни? Для цього тобі досить подивитися на все, що оточує тебе в повсякденному житті, і запитати себе, що воно означає. У твоєму житті це — літаки, хоч куди б ти подався й хоч би що намагався змінити.

— Ну що ж, Доне, твоя правда. — Я волів би, щоб він зупинився, не навалював на мене все разом; одна миля на хвилину — надто велика швидкість для нових ідей.

— Якщо тобі сняться літаки, що це означає для тебе?

— Ну, скажімо, свободу. Літаки вві сні — це втеча, політ і визволення.

— Чи виразне твоє бажання? Сон наяву — це те саме прагнення визволитись від усього, що прив’язує тебе до старого, — від повсякденних справ, влади, нудьги, земного тяжіння. Чого ти не усвідомив — це того, що ти вже вільний, що ти завжди був вільний. Тобі б хоч наполовину стільки уяви, скільки тут кунжутового насіння, — і ти вже повноправний володар твого чарівницького життя. Тільки уява!.. Що ти скажеш?

Офіціантка, що витирала посуд, раз у раз кидала на Дона допитливі погляди й дослухалася до розмови, видимо сушачи голову над тим, хто він такий.

— Отже, ти, Доне, ніколи не почуваєш себе самотнім? — запитав я.

— Аж поки мені не захочеться звідати це почуття. Я маю друзів в інших вимірах, з якими час від часу спілкуюся. Так само, як і ти.

— Ні. Я маю на думці цей вимір, цей уявний світ. Покажи мені, що маєш на думці ти, яви мені невеличке чудо магнетизму… Я хочу навчитися цього.

— Це ти покажи мені, — мовив він. — Як хочеш привнести щось у своє життя, уяви собі, що воно вже там.

— Що саме? Щось на зразок отієї моєї гарненької жінки?

— Будь-що. Але не жінку. Щось невелике, для початку.

— Спробувати зараз?

— Так.

— Гаразд. Голубу пір’їну.

Дон розгублено поглянув на мене.

— Що, Річарде? Голубу пір’їну?

— Ти ж сказав: будь-що, не жінку, щось невеличке.

Він знизав плечима.

— Чудово. Голуба пір’їна. Уяви собі цю пір’їну. Виразно уяви собі кожну її лінію, кожний краєчок, і кінчик, і клинчастий розрив, де вона роз’єднується, і пушок при основі. Тільки на мить. А потім пусти її.

Я на мить заплющив очі і побачив уявну пір’їну: п’ять дюймів завдовжки, переливчасту, з полиском від голубого до сріблястого по краях. Яскраву чисту пір’їну, що плавала собі в темряві.

— Якщо хочеш, оточи її золотим сяйвом. Це животворне світло, воно допоможе зробити образ реальним, але й сприятиме магнетизмові.

Я облямував свою пір’їну золотим сяйвом.

— Готово.

— Оце й усе. Тепер можеш розплющити очі.

Я розплющив очі.

— Де моя пір’їна?

— Якщо в твоїй уяві вона була ясна й виразна, то в цю мить вона входить у твоє життя подібно до вантажного «Мака».

— Моя пір’їна? Подібно до вантажного «Мака»?

— Образно кажучи, Річарде.

Усі пополудневі години я чекав появи своєї пір’їни, але марно. Настав вечір. Ми вечеряли гарячим сендвічем з індичиною, коли я нарешті побачив її. Картинку і дрібні літери на картонній упаковці з молоком. «Вироблено для молочарень Скотта фермою «Голуба пір’їна», Брайєн, Огайо».

— Доне, моя пір’їна!

— Я думав, ти хочеш справжню пір’їну.

— Ну, для початківця й це непогано, хіба ні?

— Чи бачив ти саму пір’їну, без усього іншого? Чи тримав її в руці?

— Атож, саму пір’їну, без нічого.

— Це прояснює справу. Якщо хочеш мати те, що притягуєш до себе, треба вмістити й себе в ту картинку. Пробач, що я не сказав тобі цього.

Примарне, дивовижне відчуття. Таки вийшло! Я свідомо змагнетизував свою першу річ!

— Сьогодні пір’їна, — мовив я, — а завтра цілий світ!

— Будь обережний, Річарде, — настійно порадив Дон, — щоб потім не шкодувати…

15

Правда,

яку ти говориш,

не має ні минулого,

ні майбутнього.

Вона є,

і це все, що

має бути.

Я лежав на спині під своїм «Флітом», витираючи масло з нижньої частини фюзеляжу. Двигун чомусь викидав тепер менше масла, ніж раніше. Шімода політав з пасажиром, потім підійшов і сів на траву коло мене.

— Річарде, як ти сподіваєшся вразити світ, коли кожен працює, щоб заробити собі на життя, а ти день крізь день безвідповідально ганяєш на своєму скаженому біплані, катаючи за гроші пасажирів? — Він знову випробовував мене. — Це запитання, яке тобі ставитимуть ще не раз.

— Ну що ж, Доне. По-перше: я існую Це задля того, щоб вразити світ. Я існую задля того, щоб жити в такий спосіб, який зробить мене щасливим.

— Гаразд. А по-друге?

— По-друге, кожному вільно робити все, що йому до вподоби, аби заробляти собі на прожиток. По-третє. Відповідальний — це той, хто здатен нести відповідальність, здатний відповідати за обраний ним спосіб життя. Існує лиш одна особа, перед якою ми повинні відповідати. І це, звісно…

— … ми самі, — докінчив Дон, немовби звертаючись до натовпу слухачів, що сиділи навколо.

— Ми навіть не повинні відповідати перед! самими собою, якщо не відчуваємо такої потреби… І, зрештою, в безвідповідальності теж немає нічого поганого. Але більшість із нас визнає за цікавіше розуміти, чому ми діємо так, а не так, чому робимо саме такий вибір — чи то воліємо спостерігати за птахами, чи наступити на мураху, чи робити заради грошей) те, чого б нам не хотілося робити. — Я трохи покривився. — Це надто довга відповідь?

Дон кивнув головою.

— Трохи задовга.

— Гаразд… Як же можна вразити світ?… — Я викотився з-під літака й приліг перепочити в затінку крил. — А що, як я дозволю світові жити на його розсуд, а собі дозволю жити на власний розсуд?

Дон знову кивнув і нагородив мене радісною і гордою усмішкою.

— Оце ти сказав як правдивий Месія! Просто, недвозначно, стисло й водночас начебто не відповівши на запитання, аж поки хтось не завдасть собі клопоту добре поміркувати над цим.

— Ану випробуй мене ще. — Як приємно було усвідомлювати, що мій мозок працює точно і справно.

— Учителю, — сказав Дон, — я хочу, щоб мене любили. Я людина добра, з тих, що ставляться до інших так, як хотів би, щоб вони ставились до мене. А проте я досі не маю жодного друга й почуваю себе самотнім. Як ти відповіси на таке?

— Здаюся, — сказав я. — Не маю і найменшого уявлення, як на це відповісти.

— Що?

— Дещиця гумору, Доне, щоб пожвавити вечір. Невинна зміна ритму, ото й тільки.

— Пожвавлювати вечір теж треба обережно. Проблеми — це не жарти й забавки для людей, які прийшли до тебе, якщо вони не високорозвинені істоти, бо ті знають, що вони самі собі месії. Ти маєш відповіді, отож давай їх. Тільки почни казати їм оте своє «здаюся» — і ти побачиш, як швидко гурт може припнути до стовпа і спалити людину.

Я гордовито випростався.

— Шукачу, ти прийшов до мене по відповідь, і я даю тобі відповідь: тут Золоте Правило не діє. А що, якби ти зустрів мазохіста, котрий чинить іншим те, чого б він бажав собі? Чи шанувальника Крокодилячого Бога, що палко жадає честі бути вкинутим живцем до ями з крокодилами? Навіть самаритянин, з якого все й почалося… як зродилась у нього думка, що знайдена ним край дороги людина потребувала, аби він змастив олією її рани? І коли той чоловік за своїм мирним ділом і сам зцілився духовно і дістав від нього втіху — що тоді?

Як на мене, все це звучало переконливо.

— Навіть якби Правило змінити таким чином: Роби іншим те, чого вони самі собі хочуть, — то нам не дано знати, як хтось, крім нас самих, хоче, щоб йому зробили. А що насправді означає Правило і як чесно ми його застосовуємо — на це є така формула: Роби іншим те, що тобі самому до вподоби їм робити. Підходь з цим правилом до мазохіста — і тобі не треба буде бити його батогом, бо саме цього він хоче від інших. І не доведеться кидати крокодилопоклонника в яму до крокодилів. — Я поглянув на Дона. — Надто велемовно?

— Як завжди, Річарде. Ти втратиш дев’яносто відсотків своєї аудиторії, поки не навчишся говорити коротко!

— А що поганого, як я і втрачу дев’яносто відсотків своєї аудиторії? — пальнув я у відповідь. — Що поганого, як я втрачу і всю мою аудиторію? Я знаю те, що я знаю, і кажу те, що кажу! І якщо це не так — отоді вже справи дуже кепські. А повітряна прогулянка коштує три долари готівкою!

— Знаєш що? — Шімода підвівся, зчищаючи з джинсів сіно.

— Що? — нетерпляче запитав я.

— Ти щойно успішно завершив курс навчання. І як воно тепер — почувати себе Учителем?

— Яз біса розчарований.

Дон поглянув на мене з посмішкою, що не піддається визначенню.

— Звикай до цього, — мовив він.

Ось тест

для визначення,

чи завершено твою місію

на землі:

Якщо ти ще живий,

то — ні.

16

Крамниці металевих виробів завжди містяться в довгих будівлях, і полиці там неначе йдуть у вічність.

Я вишукував потрібний мені товар у темній глибині полиць такої-от крамниці Гейворда. А потрібні мені були гайки на три восьмих дюйма, болти та пружні шайби для хвостового костиля «Фліта». Тим часом Шімода терпляче тинявся по крамниці, бо, певна річ, ніяких металевих виробів не потребував. Уся економіка збанкрутувала б, подумав я, коли б усі були такі, як він, і виготовляли все потрібне з уявних форм і самого повітря, а механізми ремонтували без запасних частин, не докладаючи рук.

Нарешті я знайшов півдюжини потрібних мені болтів і переніс їх до каси, де господар розважався негучною музикою. «Зелені рукави» — мелодія, що щасливо супроводила мене змалечку, тепер звучала на лютні, музика якої долинала з прихованої стереосистеми — дивини для містечка, що мало чотири сотні населення.

Як виявилося, це була дивина й для самого Гейворда, бо ніякої радіоапаратури в крамниці не було. Відхилившись на дерев’яному стільці біля каси, господар сидів і слухав, як Месія грає на дешевій шестиструнній гітарі, яку він узяв просто з полиці. Звук був приємний. Я тихенько заплатив свої сімдесят три центи й залишився стояти біля каси, наново зачарований знайомою мелодією. Можливо, через металічний звук цього дешевого інструмента, а може, через щось інше, але та музика нагадувала про далеку туманну Англію якогось іншого століття.

— Дональде, це прекрасно! Я й не знав, що ти вмієш грати на гітарі.

— Не знав? То ти уявляєш собі, що хтось міг підійти до Ісуса Христа, дати йому в руки гітару, а він сказав би: «Я не вмію грати на цій штуці»? Чи сказав би він так?

Шімода поклав гітару на місце і вийшов на осоння.

— Або хтось заговорив би російською чи перською мовою. Невже ти гадаєш, що будь-який учитель, гідний своєї аури, не зрозумів би, про що йдеться? Чи не зміг би сісти за кермо тягача «Д-10», чи підняти в небо літак?

— То ти справді знаєш і вмієш усе?

— Так само, як і ти. Я знаю тільки те, що я знаю все.

— І я теж можу грати на гітарі? Отак, як і ти?

— Ні, ти б грав у своєму власному стилі, який різнився б від мого.

— Як би я це робив? — Я, звісно, не мав наміру бігти назад до крамниці й купувати гітару. Просто мені було цікаво.

— Досить зректися всіх своїх обмежень та упереджень, ніби ти не вмієш грати. Доторкайся до інструмента так, ніби це частина твого життя в якомусь перемінному життєвому терміні. Знай: добре грати на гітарі — це для тебе звичайна річ, дай своєму підсвідомому «я» опанувати твоїми пальцями і грай.

Колись я читав про навчання під гіпнозом: студентам навіювали, ніби вони майстри мистецтв, і вони грали, малювали і писали незгірше; за справжніх митців.

— Це важко, Доне, позбутись упередження, ніби я не можу грати на гітарі.

— Тоді й грати буде важко. Тобі будуть потрібні довгі роки практики, перше ніж ти наважишся дати собі дозвіл і твій свідомий мозок нарешті скаже тобі, що ти досить страждав, аби здобути право на добру гру.

— Чому ж тоді не треба було так багато часу, щоб навчитися літати? Це теж мало б бути важко, та я опанував усі навички доволі швидко.

— Ти хотів літати?

— Над усе в світі! Ніщо інше не мало значення! Я дивився вниз на хмари, на дим, що мирно здіймався вранці з димарів, і я все це бачив навіч… Ага, тепер я зрозумів тебе. Ти хочеш сказати: «А от про гітару ти ніколи так не думав, правда ж?»

— Ти ніколи не думав так про гітару, правда ж?

— І оце проникливе чуття, яке володіє мною в цю мить, Доне, підказує мені, як навчився літати ти. Одного дня ти просто сів у «Тревел-ейр» і полетів. А перед тим ніколи й ногою не ступав до літака.

— Еге ж, інтуїція в тебе добре розвинена.

— Ти не складав іспитів на пілотські права? Ні, стривай. Ти навіть не маєш прав, так? Звичайних пілотських прав.

Він якось дивно, з ледь помітною усмішкою поглянув на мене, так ніби я мав нахабство зажадати, щоб він показав мені права, а він знав, що може їх показати.

— Ти маєш на увазі такий собі клаптик паперу, Річарде? Ото і є права?

— Так, клаптик паперу.

Він не поліз до кишені і не витяг гамана. Він лише випростав пальці правої руки, і на долоні були пілотські права, наче він весь час носив їх у руці, очікуючи, коли я про них запитаю. Вони не були вицвілі чи потерті, і я подумав, що десять секунд тому їх узагалі не існувало.

Та я взяв їх і роздивився. То було офіційне пілотське посвідчення з печаткою департаменту транспорту, видане на ім’я Дональда Шімоди, з його адресою в штаті Індіана, і там значилося чорним по білому: «… Зареєстрований цивільний пілот з дозволом для польотів на категоріях літаків з одним і кількома моторами, сліпих польотів та польотів на планерах».

— А дозволу на управління гідролітаками чи вертольотами в тебе немає?

— Як виникне потреба, то буде, — запевнив мене Дон таким загадковим тоном, що я аж пирснув, не давши йому закінчити фразу.

Чоловік, що підмітав тротуар перед парадним входом до компанії «Інтернешнл гарверстер» поглянув на нас і також посміхнувся.

— А як щодо мене? — спитав я. — Мені потрібна кваліфікація пілота транспортних рейсових ліній.

— Тоді ти маєш склепати свої власні права, — відказав Дон.

17

У радіопередачі Джеффа Сайкса я побачив такого Дональда Шімоду, якого доти не знав. Передача почалась о дев’ятій вечора й тривала аж до півночі. Вели її з кімнати, не більшої за годинникову майстерню. Попід стінами там були різні циферблати, ручки, полиці з магнітофонною плівкою із записами короткої комерційної реклами.

Сайкс почав із запитання, чи немає чогось незаконного в польотах по країні у старезному літаку й катанні пасажирів.

Відповідь мала бути така: ні, в цьому нічого незаконного немає, літаки перевірені так само ретельно, як і реактивні транспортні засоби, до того ж вони безпечніші за більшість сучасних повітряних кораблів, зроблених а металевих пластин, і все, що вимагається для польотів на них, — це ліцензія і дозвіл фермера-землевласника. Та Шімода нічого цього не сказав.

— Ніхто не може заборонити нам робити те, що ми хочемо робити, Джеффе, — відповів він.

Так, то була щира правда, але їй бракувало тактовності, такої потрібної в радіорозмові з аудиторією, яку цікавить: що ж це воно діється, ті бісові літаки так і шугають довкіл. За хвилину на столі Сайкса замигтів телефон прямого зв’язку.

— Дзвоник по лінії один, — сказав Сайкс. — Прошу вас, пані…

— Я в ефірі?

— Так, пані, ви в прямому ефірі, і сьогодні наш гість — містер Дональд Шімода, пілот прогулянкового літака. Прошу, говоріть, ви в ефірі.

— Добре. То ось що я хотіла б сказати цьому чоловікові. Не кожен робить те, що він хоче робити, є люди, які працюють задля прожитку й мають трохи більше почуття відповідальності, аніж оті карнавальні літуни.

— Люди, які працюють задля прожитку, здебільшого роблять саме те, що їм найбільше хочеться робити, — сказав Шімода. — Достоту так, як і люди, що живуть з гри…

— У святому письмі говориться: «… в поті чола твого їстимеш хліб твій».

— Ми вільні робити й це, якщо захочемо.

— Роби своє! Набридло слухати людей, подібних до вас, які знай повторюють: роби своє, роби своє! Це вони нині руйнують світ. Погляньте на те, що сталося з природою, з річками й океанами!

Шімода мав з півсотні різних варіантів відповіді, але жодним з них не скористався.

— Ну й нехай собі світ руйнується, — заявив він. — Існують мільярди інших світів, які ми можемо створити і з яких можемо вибирати. Поки людям потрібні планети, будуть їм планети, на яких вони житимуть.

Навряд чи Дон сподівався заспокоїти цим співрозмовницю, і я поглянув на нього з подивом. Він говорив, виходячи із своєї точки зору перспективи численного ланцюга життів і знання, що вкладається тільки в пам’яті Учителя. А співрозмовниця, природно, вважала, що їхні дебати стосуються реальності саме цього світу, де народження — це початок, а смерть — кінець. Дон знав про це… але чому ж він на це не зважав?

— І все гаразд, еге ж? — вигукнула співрозмовниця. — І нема на землі ніякого зла, ніякого гріха, що повсякчас чатує на нас? Це вас не обходить?

— Тут немає нічого такого, чим можна було б занепокоїтись, пані. Ми бачимо лиш одну-єдину цяточку з усього того цілого, що є життям, та й то вона, ця цяточка, уявна. Все зрівноважується, і ніхто не страждає, і ніхто не помирає без власної згоди. Ніхто не робить того, чого не хотів би робити. Немає добра і немає зла поза тим, що робить нас щасливими і що робить нас нещасними.

Жодне його слово не заспокоювало жінку біля телефону. І раптом вона урвала розмову й просто запитала:

— Звідки ви все це знаєте? Звідки ви знаєте, що це — правда?

— Я не знаю, що це правда, — відповів Шімода. — Я в це вірю, бо така віра дає мені втіху.

Я приплющив очі. Він міг би сказати, що випробовував це і все воно справдилося: зцілення, чудеса, життєвий досвід, який робив його мислення правдивим і дійовим. Та Дон нічого цього не сказав. Чому?..

Була причина. Я широко розплющив очі — більша частина кімнати потопала в сутіні, і я бачив тільки невиразний, наче розмитий силует Шімоди, що нахилився до мікрофона. Говорив він одверто, безжально, навіть не пробуючи допомогти бідолашним слухачам зрозуміти те, що він каже, й не залишаючи їм вибору.

— Кожен, хто має якусь вагу, кожен, хто спізнав щастя, кожен, кому дано хоч якийсь хист у цьому світі, завжди був, є і буде святою себелюбною душею, що живе заради своїх найкращих власних інтересів. І немає тут ніяких винятків.

Вечір швидко минав, і одразу ж зателефонував ще один слухач, цього разу чоловік.

— Себелюбною! Пане, а ви знаєте хто такий антихрист?

Шімода на мить посміхнувся й розпружився на своєму стільці. Здавалося, він особисто знав цього слухача.

— Може, ви мені повідаєте, — мовив Дональд.

— Христос сказав: ми маємо жити заради нашого ближнього. Антихрист каже: будь себелюбний, живи для себе, а інші хай ідуть хоч до пекла.

— Чи до раю, чи ще куди-інде, куди їм забажається.

— Ви небезпечний, ви це знаєте, пане? Що буде, як кожен, хто вас слухає, робитиме тільки те, що йому заманеться? Що, по-вашому, тоді станеться?

— По-моєму, тоді це буде чи не найщасливіша планета в цьому куточку галактики, — відказав Шімода.

— Пане, навряд чи я хотів би, щоб мої діти почули оці ваші розумування.

— А що ваші діти воліли б почути?

— Якщо всі ми вільні робити те, що нам заманеться, тоді й я вільний прийти на оте льотне поле з рушницею і розтрощити вашу дурну довбешку.

— Авжеж, ви вільні зробити це.

Лунко клацнула кинута на важіль трубка. Тепер десь у місті був щонайменше один розлючений чоловік. Інші, в тім числі й розлючені жінки, і далі проривалися на зв’язок: на пульті світились і мигтіли всі лампочки.

Зовсім не доконче все мало обернутися отак. Шімода цілком міг висловити те саме, але в інший спосіб, не заїдаючись із слухачами.

У мені нуртувало те саме передчуття, яке виникло отоді і в Трою, коли натовп розпався і оточив Дона. Було цілком зрозуміло, що нам час забиратися геть із тих місць.

Тут, у радіостудії, Посібник був безпорадний.

Якщо хочеш

жити вільним і щасливим життям,

ти маєш пожертвувати

нудьгою.

А це не завжди

легка жертва.

Джефф Сайкс повідомив усіх і кожного, хто ми такі, і що наші літаки стоять на полі Джона Томаса на ділянці 41, і що вночі ми спимо під крилами своїх машин.

Я відчував, як накочуються хвилі гніву місцевих жителів, охоплених страхом за моральність своїх дітей та тривогою за майбутнє американського способу життя, і це аж ніяк не викликало в мене захвату. До закінчення передачі залишалося півгодини, а справи йшли тільки на гірше.

— Знаєте, пане, я думаю, що ви просто дурисвіт, — заявив наступний абонент.

— Звісно, я дурисвіт! У цьому житті всі ми — дурисвіти, всі ми вдаємо із себе щось таке, чим насправді не є. Ми — не тіла, що тиняються по світу, ми, — не атоми й молекули, ми — незнищенні безсмертні ідеї Сущого, незалежно від того, що ми там собі мислимо…

Він мав би перший сказати мені, що я вільний покинути його в разі незгоди, та він би тільки посміявся з моїх побоювань, що розлючений натовп із смолоскипами в руках уже чатує біля наших літаків, щоб піддати нас суду Лінча.

18

Не бійся розлук.

Прощання неминуче перед тим,

як зустрітися

знову.

І нова зустріч,

за швидкоплинну мить

чи за низку життєвих термінів,

напевне настане для тих,

хто є друзями.

Опівдні, перед тим, як з’явилися перші пасажири, Дон зупинився біля крила мого літака.

— Ти пригадуєш, що ти сказав, коли збагнув мою проблему: що ніхто не слухатиме мене, хоч би скільки чудес я звершив?

— Ні.

— А взагалі, ті часи пам’ятаєш, Річарде?

— Ну звісно, що пам’ятаю. Ти мав тоді такий самотній вигляд. Раптом, ні з сього, ні з того. А от що я тоді казав, не пригадую.

— Ти сказав, що коли я залежу від того, чи уважно слухають мене люди, то й моє щастя залежить від когось іншого. Ось те, чого я прийшов сюди навчитися: не має значення, чи я спілкуюся, чи ні. Я обрав увесь цей життєвий термін, щоб поділитися з ким-небудь таємницею методу, за яким збудовано цей. світ, але я міг обрати його й задля того, щоб нічого не сказати. Сущому не потрібно, щоб я повідав людям, як воно діє.

— Це очевидно, Доне. Таке я міг тобі сказати.

— Красно дякую. Я знайшов думку, дійти якої мені коштувало цілого життя, це, сказати б, підсумок усього, а він кидає: «Це очевидно, Доне».

Він засміявся, але водночас і посмутнів, і в ту мить я не міг пояснити чому.

19

Міра

твого неуцтва дорівнює глибині

твоєї віри в несправедливість

і трагедію.

Те, що гусінь

називає кінцем світу,

Учитель називає

метеликом.

За день перед тим Посібник давав самі застереження.

Якусь хвилю це був звичайний собі невеличкий гурт людей, що чекали своєї черги політати. Літак Шімоди підрулив до них і плавно зупинився. Пасажирів обвіяло вихором від пропелера. Я спостерігав цю повсякденну сцену з верхнього крила «Фліта», де заливав бензин у бак. А наступної миті розлігся схожий на вибух звук, неначе лопнула шина. Натовп теж наче вибухнув і кинувся навтьоки. Та шини «Тревел-ейра» залишилися цілісінькі. Як і раніше, торохкотів на холостих обертах мотор. Але в перкалі під пілотською кабіною зяяла діра, з фут завширшки. Шімоду притиснуло до протилежної стінки, голова його впала на груди, тіло було нерухоме, так ніби він нагло помер.

Мені вистачило кількох тисячних часток секунди, щоб збагнути: Дональда Шімоду підстрелили, — і ще мить пішла на те, щоб відкинути каністру, зіскочити з крила й побігти до нього. Це скидалося на епізод з кінофільму чи любительської вистави: чоловік з рушницею чимдуж біг разом з усіма так близько від мене, що я міг би зарубати його шаблею, коли б мав її. Тепер я пригадую, що в ту мить навіть не звернув на нього уваги. Я не був ні розлючений, ні приголомшений, ні нажаханий. Єдине, що тоді важило, — якнайшвидше добігти до кабіни «Тревел-ейра» і поговорити з моїм другом.

Він мав такий вигляд, наче в нього влучила бомба: ліва частина тіла являла собою шмаття шкіри й одягу, м’яса й крові, суцільне вологе червонясте місиво.

Голова його прихилилась до ручки бензопідсосу, біля нижнього правого кутка приладової панелі, і мені подумалося: якби він застебнув ремені безпеки, його б не кинуло так далеко вперед.

— Доне! Все гаразд? — То була мова дурня.

Він розплющив очі і усміхнувся. Його обличчя було забризкане кров’ю.

— Річарде, як усе воно виглядає?

Коли я почув його голос, мені враз полегшало. Коли він міг говорити, коли він міг думати, то все мало бути добре.

— Розумієш, якби я не знав тебе краще, друже, я б сказав, що ти маєш деякі проблеми.

Дон не поворухнувся, лише голова його трохи сіпнулась, і раптом я злякався знов — і не так кривавого місива, як оцієї нерухомості.

— Не думав, що ти маєш ворогів.

— Я й не маю їх. Це був… друг. Краще не мати… Деякі ненависники привносять всілякі прикрощі… в своє життя… вбиваючи мене.

Крісла й бокові панелі кабіни рясно заюшила кров. Тільки відмити «Тревел-ейр» буде неабияка морока, хоча сам літак не зазнав великих пошкоджень.

— Це мало статися, Доне?

— Ні… — відказав він ледь чутно, майже видихнув. — Та я думаю… мені до вподоби драми.

— Ну ж бо, берися до діла! Зцілюйся! З таким натовпом нам вистачить роботи до вечора!

Але поки я отак жартома підбадьорював його, мій друг Дональд Шімода, попри всі свої знання та усвідомлення реальності, посунувся ще на один останній дюйм до ручки бензопідсосу і пустився духу.

У вухах мені загуркотіло, світ похитнувся, і я ковзнув униз по роздертому фюзеляжу в червону й вологу від крові траву. У мене було таке відчуття, нібито вага Посібника в моїй кишені перехилила мене набік, а коли я торкнувся землі, він випав, і вітер почав повільно гортати його сторінки.

Я механічно підняв книжку. Отак воно й закінчується, подумалося мені, і, виходить, усе сказане Учителем, — лише красні слова, що неспроможні врятувати його від першого ж нападу якогось скаженого собаки серед фермерського поля?

Тричі я мусив перечитати ті рядки, перш ніж повірив, що саме їх бачу на сторінці.

Можливо,

що все в цій книзі

помилкове.

Епілог

Під осінь я помандрував на південь разом з теплим повітрям. Добрих полів там траплялося не багато, але гурти пасажирів дедалі зростали. Люди завжди любили літати в біпланах, і в ці осінні дні дедалі частіше зупинялися погомоніти й підсмажити зефір на моєму похідному вогнищі.

Часом ті, хто не був дуже хворий, але мав клопіт із здоров’ям, казали, що після розмов зі мною почували себе краще, і наступного дня люди поглядали на мене з подивом і цікавістю. І не раз я дочасно покидав такі місця.

Ніяких чудес не траплялося, хоч тепер мій «Фліт» літав краще, ніж будь-коли, і витрачав менше пального. Він більше не розбризкував масло, не трощив комах пропелером і вітровим склом. Певна річ, їх поменшало у холодному осінньому повітрі, а може, ті малі створіння так порозумнішали, що свідомо ухилялися від зіткнень.

І все-таки, один з потоків часу зупинився для мене того літнього дня, коли застрелили Шімоду. То був фінал, якого я не міг ані збагнути, ані до кінця в нього повірити. Враження того дня нуртували в мені, і я переживав його знов і знов, тисячу разів, сподіваючись, що фінал якось зміниться. Але марно. Чого я мав навчитися того жахливого дня?

Одного вечора, вже наприкінці жовтня, я раптом чогось злякався, покинув чергу пасажирів у Міссісіпі й приземлився на маленькому майданчику, якраз такому, щоб посадити «Фліт».

І знову, перед тим як заснути, я повернувся думкою до тих останніх хвилин: чому Дон помер? Для цього не було ніякої причини. Якщо він сказав мені правду…

Я не мав нікого, з ким міг би поговорити так, як ми говорили з Доном, не мав у кого повчитися, на кого піти в словесний наступ, пустивши в діло свій новонабутий гострий розум. Говорити із самим собою? Але ж я не був і наполовину такий дотепний, як Шімода, котрий, навчаючи мене, раз у раз вибивав ґрунт з-під моїх ніг майстерними прийомами духовного карате.

Розмірковуючи про всі ці речі, я заснув, а заснувши, побачив сон.

Він стояв на луговій траві навколішках, спиною до мене, залатуючи прострелену з рушниці дірку в борту «Тревел-ейра». Біля його ніг стояла бляшанка олійного лаку, а в руках він тримав сувій авіаційного перкалю марки «Гренд-А».

Я знав, що це сон, і водночас знав, що це правда.

— Доне!

Він неквапом підвівся і обернувся до мене, усміхаючись моєму смуткові і моїй радості.

— Привіт, друже! — мовив він.

Я ледь бачив його крізь сльози. Не було смерті, не було ніякої смерті, і цей чоловік залишався моїм другом.

— Дональде… ти живий! Що ти тут робиш? — я підбіг, обійняв його і відчув під руками живу плоть. Я дотикався до шкіри його льотної куртки, чимдуж стискав його м’язисті плечі.

— Е, — мовив він. — Хочу якось залатати цю дірку.

Я був страшенно радий його бачити, і все уявлялося можливим.

— Лаком і перкалем? — запитав я. — Ти намагаєшся полагодити літак лаком і перкалем? А чом не так, як колись: раз — і все справне, все до ладу… — Я провів рукою над діркою із закривавленими краями, а коли забрав руку, дірка зникла без сліду — був лише чистий, пофарбований, лискучий як дзеркало, борт літака, обтягнутий від носу до хвоста цілісіньким, без жодного шва, перкалем.

— То он як ти це робиш! — сказав Шімода, і його темні очі заблищали гордістю за колишнього нетямкого учня, який нарешті став таким добрим духовним механіком.

Мене самого це анітрохи не здивувало: уві сні тільки так і слід було виконувати марудну роботу.

Біля крила палало вранішнє вогнище, над яким була сяк-так примощена сковорідка.

— Ти готуєш їжу, Доне! Я ніколи ще не бачив, щоб ти куховарив. Що там у тебе смажиться?

— Хліб, — буденним тоном мовив він. — Останнє, що я хотів зробити у своєму житті, то це показати тобі, як треба його пекти.

Він одкраяв кишеньковим ножиком два шматки й один подав мені. Смак того хліба я відчуваю і досі, навіть тепер, коли пишу ці рядки — смак тирси й засохлого конторського клею, розігрітого на смальці.

— Що скажеш? — спитав він.

— Доне…

— Помста привида. — Дон посміхнувся до мене. — Я додав туди трохи тиньку, — він поклав свій шматок назад на сковорідку, — аби нагадати тобі: якщо ти колись знову надумаєш заохотити кого-небудь до навчання, роби це за допомогою свого знання, а не спеченого тобою хліба. Гаразд?

— Ні! Любиш мене, то люби і мій хліб! Хліб — основа життя, Доне!

— Дуже добре. Але запевняю тебе: твоя перша вечеря з будь-ким буде й останньою, якщо ти годуватимеш його цією основою.

Ми розсміялися. Я мовчки дивився на нього.

— Доне, з тобою справді все гаразд?

— А ти думав, що я мертвий? Підійди ближче, Річарде.

— І це не сон? Я не забуду, що бачу тебе зараз?

— Ні, це сон. Тут інший час-простір, а кожний інший час-простір — це сон для доброго розсудливого землянина, що ним ти ще якийсь час побудеш. Але ти запам’ятаєш цей сон, і він змінить твоє мислення і твоє життя.

— Чи побачу я тебе знову? Чи повернешся ти назад?

— Навряд. Я хочу видобутися поза час і простір… Та, власне, уже й видобувся. Але між нами існує зв’язок, між тобою і мною та іншими членами нашої родини. Тебе зупинили деякі проблеми, закарбуй це в своїй пам’яті і спи собі. Якщо захочеш, ми ще зустрінемося тут, біля літака, і поговоримо про них.

— Доне…

— Що?

— Чому рушниця? Чому так сталося? Я не вбачаю ніякої сили і слави в тому, що тобі розтрощили серце пострілом з рушниці.

Він сів на траву під крилом.

— Я ж не уславлений Месія, Річарде, отож і не повинен був щось комусь доводити. А що тобі потрібна практика, аби тебе не вражали і не засмучували такі прояви, — суворо додав він, — то ти можеш скористатися з деяких кривавих видовищ. Та й для мене це забава. Умерти — це ніби пірнути спекотного дня в глибоке озеро. Спершу відчуваєш шок від різкої зміни температур, миттєвий біль, а потім починаєш пливти і вже сприймаєш це як реальність. Та після багатьох пірнань приїдається навіть шок.

Він довго мовчав, тоді підвівся.

— Лише поодинокі люди щиро цікавляться тим, що ти маєш сказати, і це природно. Рівень Учителя не оцінюється величиною натовпу, який він збирає.

— Доне, я спробую, обіцяю тобі. Але тільки-но відчую, що це діло не дає мені задоволення, одразу ж піду без вороття.

Ніхто не доторкався до «Тревел-ейра», але його пропелер крутнувся, двигун випустив клубок холодного блакитного диму, і лугом розлігся густий звук.

— Обіцянку прийнято, але… — Він поглянув на мене і всміхнувся, ніби чогось не розумів.

— Прийнято, але що? Говори. Скажи мені. В чому річ?

— Ти не любиш натовпу, — відповів Дон.

— Коли він напосідає — ні. Я люблю розмову, обмін думками, але оте обожнювання, крізь яке ти пройшов, і залежність… Сподіваюся, ти не проситимеш мене… Я вже пішов геть…

— Може, я просто дурень, Річарде, і не бачу чогось очевидного, що ти бачиш добре, але якщо я не бачу його, то скажи мені, будь ласка, що поганого, коли ти записуєш це на папері? Чи існує правило, за яким Месія не може записувати те, що, на його думку, є істиною, речі, які давали б йому втіху, працювали на нього? А потім, якщо людям не сподобаються його слова, вони замість того, щоб убити його, зможуть спалити його слова й розкидати попіл дрючками. А якщо сподобаються, вони зможуть читати ті слова й іншим разом, в інші часи, чи писати їх на дверцятах холодильника, чи бавитись тими думками, які матимуть для них сенс. Хіба є щось погане в письмі? Та, може, я просто дурень.

— Ти маєш на думці книжку?

— А чом би і ні?

— А ти знаєш, яка то праця?.. Я пообіцяв собі, що більш ніколи не напишу жодного слова!

— А, вибачай, — сказав Дон. — Тоді інша річ. Я цього не знав. — Він ступив на нижнє крило літака, потім сів у кабіну. — Гаразд. До зустрічі. Бувай здоровий і все таке інше. Не давай натовпові добратися до тебе. То не хочеш писати книжку, ти певен?

— Нізащо, — відповів я. — Нізащо, жодного слова.

Він знизав плечима, натягнув пілотські рукавиці, тоді натис на педаль газу, мотор загуркотів, мене обдало вихором повітря, і я прокинувся під крилом свого «Фліта», а той гуркіт зі сну все ще відлунював мені у вухах.

Я був сам-один, поле німувало, і перший осінній сніжок тихо падав у світанковому повітрі на зелений обшир довкола.

А потім, ще не зовсім прокинувшись, я дістав свій зошит для записів і знічев’я, задля розваги почав писати про одного Месію у світі інших людей, про мого друга:

1. І прийшов на землю Учитель,

що народився на святих просторах Індіани…

Журнал «Всесвіт», Київ

Шановні українські друзі!

Яка то була приємність — дізнатися, що «Ілюзії» друкуватимуться на Україні, що ви матимете можливість зустрітися з моїм другом — «месією мимоволі».

Праця письменника полягає в тому, щоб його ідеї чітко звучали в словах і не перейматися долею книги, усвідомлюючи, що коло захоплених цими ідеями читачів завжди утворюється випадково.

Однак цього разу, коли мій твір з’являється у вашій республіці вперше, мене це справді хвилює — як ви поставитесь до мого дивного героя? Чи радянські люди так само, як і американці, замислюються над питаннями — звідки ми прийшли і куди прямуємо? Чи так само ви зачаровані й налякані блискавками і громами, які зачаровують і лякають нас? Там, на іншому боці земної кулі, я затамовую подих і чекаю на ваш присуд, точно з таким же відчуттям, яке володіло мною під час літературного дебюту в моїй країні.

Річард БАХ

23 січня 1989 року

Істсаунд, Вайомінг, США

АБСТРАКТНИМ ГУМАНІЗМ НЕ БУВАЄ

За традицією, у замітках такого штибу пропонується ключ до розуміння твору. Я цього не робитиму, позаяк певен, що чимало читачів розшифрує потаємний ієрогліф «Ілюзій» набагато краще за мене. Та оскільки мені пощастило «спілкуватися» з цим твором тривалий час, гадаю, що читача можуть зацікавити деякі факти і подробиці його створення, а також спостереження перекладача.

… Починаючи з 1965 року, Річард Бах (в американській пресі стійко побутує теза, що він — прямий нащадок Йоганна-Себастьяна Баха), пілот за професією і письменник, який ще не здобув визнання, щоліта вирушав у подорож над смарагдовими луками на власноруч відремонтованому старенькому біплані «Фліт». Возив із собою ящик з продуктами, ночував під крилом літака, катав фермерів.

«Навіть там, на Середньому Заході, коли я, траплялося, лежав на спині і вчився розганяти хмари, ця історія постійно крутилася у мене в голові… а що було б, коли раптом тут з’явився дехто, хто міг би розповісти, як влаштовано мій світ і як ним управляти, — писав Річард Бах. — А якби я раптом зустрів того, хто так далеко пішов шляхом… що якби новий Сіддхартха чи Ісус з’явився в нашому часі, маючи владу над ілюзіями цього світу, тому що він знає реальність, яка стоїть позаду них? А що, коли б я міг зустрітися з ним, якби він літав на біплані і приземлився на цьому ж лугу, що і я? Що б він сказав, який би він був?»

Ця ідея нуртувала в душі письменника-пілота майже десять років (пригадаймо, що й ідея «Чайки на ймення Джонатан Лівінгстон», відколи вперше блискавкою сяйнула на туманному березі одного з каналів у Каліфорнії — білокрилий птах тоді ніби вимовив загадкові слова: «Чайка Джонатан Лівінгстон», — реалізовувалась у книгу довгих вісім років). Його Месія то на довгий час зникав, то повертався і починав діяти в несподіваних напрямах. «Можливо, він не був схожий на Месію, що з’являвся на забруднених машинним мастилом та плямами від трави сторінках мого бортового журналу, можливо, він не сказав би нічого із сказаного в цій книзі… але… він став дуже реальною особою».

Бах зізнається, що не любить писати книги: «Якщо я тільки можу повернутися до будь-якої ідеї спиною, залишити її там, у темряві, за порогом, то я не візьму в руки перо. Але час від часу передня стіна раптово з гуркотом розвалюється, обсипаючи все довкіл водоспадом скляних бризок та цегляною кришкою, і хтось, переступивши оце все сміття, хапає мене за горлянку і ніжно промовляє: «Я не відпущу тебе, доки ти не втілиш мене словами і не запишеш їх на папір». Ось так я і познайомився з «Ілюзіями».

Праця над повістю просувалася повільно, велася фрагментарно. Замітки і цілі уривки записувалися на звороті льотних карт, у ресторанах на серветках. А потім автор зник для всіх своїх друзів і родичів — він здмухнув пил з друкарської машинки, щоб на самоті писати і без кінця переписувати «Ілюзії». «Я не такий вже великий письменник, — зізнавався Річард Бах, — але я фантастичний переписувач».

Як сам автор оцінює своє дітище? Ще після «Чайки» він застерігав критиків і пресу, аби вони не сприймали притчу аж так «урочисто піднесено». Трохи фантазії і гумору в цій справі зовсім не зашкодить, а трагедії і драматизм він вважає зовсім недоречними. «Ілюзії» ж для нього «надзвичайно світла книга». Автор підкреслював, що його Месія говорив: «Ми притягуємо в наше життя те, про що думаємо, і якщо все це так, то існує якась причина того, що цей момент прийшов у моє життя… І у ваше теж. Мабуть, не має нічого випадкового в тому, що ви зараз тримаєте в руках цю книгу; мабуть, у цих пригодах є щось таке, заради чого ви її зустріли. Я гадаю, що це так».

Чи не правда знайомий мотив? Пригадуєте, як у Блока: «Все, що людина хоче, неодмінно здійсниться, а якщо не здійсниться, то й бажання не було. А якщо здійсниться не те, розчарування тільки уявне — здійснилося саме те!»

Працюючи над перекладом і заглиблюючись у підтекст, я повсякчас ловив себе на думці, що в цій книзі, крім Месії, Учителя, друга, який може дати могутній поштовх для самовдосконалення, присутній інший, можливо, й сильніший герой — той, що сидить у кожному з нас; той потенціал внутрішньої снаги, який розкривається в лихі години випробувань; те, про що Микола Реріх говорив так: «Існує межа слів, але не існує межі почуттів та вмістилища серця». Такі книги примножують сили людини, і після її прочитання рефреном звучить звернення до простих людей: «А я вам кажу, ви — боги».

Валерій ГРУЗИН[20]

Кендзабуро Ое[21]

ІСТОРІЯ М/Т І ЛІСОВОГО ДИВА

Роман

Вступ. ЗНАК М/Т НА КАРТІ ЖИТТЯ

1

М/Т.

Багато вже часу спливло, відколи це поєднання двох літер набуло для мене особливого змісту. Для короткого начерку людського життя не досить почати від самого народження, треба піднятися вгору плином часу, та й крапку годі ставити в день смерті, треба йти далі. Бо коли хтось з’являється на світ, це справа не лише його власного життя та смерті. Адже кожен народжується в певному колі людей, до якого належатиме й сам, а коли помирає, то полишає щось тривкіше за самого себе.

У такий начерк мого життя, схоже, міцно вписано і цей знак: М/Т.

Ідея, яку уособлює цей знак, часто спадала мені на думку ще до того, як знайшлося поєднання літер М/Т. Її закарбовано в усіх усюдах карти мого життя; на ній позначено і де був мій початок ще до народження, і нинішнє буття, і те, що буде пов’язане зі мною по смерті.

Карти життя, яке почалося до мого народження в селищі у лісовій долині і триватиме в майбутньому, по смерті, що чекає мене, найімовірніше, в місті. Знак М/Т має допомогти мені пояснити її до пуття.

Значно раніше, ніж винайшов знак М/Т, я осягнув зміст, вкладений у нього. Коли мене попрохали намалювати це, я ще не встиг і подумати, а рука вже злетіла над папером. Це було насправді! І серце, яке то завмирало, то тріпотіло, і голова, яка не зовсім розуміла, що слід робити, і впевнена рука, яка вела лінію за лінією кольоровим олівцем.

Саме тоді я уперше й незаперечно відчув: людина, я сам — нескінченне троїсте диво.

Під час війни, коли я вчився у третьому класі початкової, чи, як тоді її називали, народної, школи, вчитель роздав по аркушу паперу для малювання, якого тоді вкрай бракувало, й сказав:

— Намалюйте, яким ви бачите, яким уявляєте світ, де живете.

А ми раділи, діставши чудовий папір.

Сам учитель білою, червоною та блакитною крейдою намалював на дошці «картину світу», що мала правити за взірець. Червоною крейдою зобразив Велику Японську імперію — Японські острови, Сахалін, Тайвань, Корейський півострів, та ще й Китай і чималу частину Азії. Над ними, у високості, оповиті хмарами — погруддя їхніх величностей імператора та імператриці. Картину було намальовано так, ніби дивишся на землю з неосяжної височини, де перебувають їхні величності. До речі, вчитель потім мав догану від директора, що недбало зобразив імператора та імператрицю.

Я теж намалював на своєму аркуші схожу картину. От тільки замість карти Японії та прилеглих земель у мене була лісова долина, а замість найясніших осіб — М/Т.

2

— Оце така твоя «картина світу»!

Вчитель молоснув мене просто в обличчя, та я мовчав. Адже річ не в тім, щоб розтлумачити «картину світу» вчителеві, який народився і виріс у приморському місті, а до села в лісовій хащі прибув за призначенням, а в тім, що така картина жила в моєму серці.

Я почував сильно, з гордістю: саме це — наш власний світ, саме такий наш світ — наша лісова гущавина, наше село в долині. Тоді в моїй дитячій душі ще не було цього, нинішнього, знаку, але, користуючися ним, щоб передати, як я мислив та відчував у той час, скажу: відчував, що ми живемо у власному світі від величною сінню М/Т.

Посеред аркуша на цій картині — оточена лісом живописна долина. Посеред долини — річка, на її ближньому березі — селище й поля уздовж дороги, на протилежному боці ростуть їстівні каштани та інші плодові дерева. Дорога в’юниться вподовж гірських закрутів вгору й угору, до «гірського висілка». Дрімуча лісова хаща на височині замикає видноколо.

Ретельно, поглядаючи то у вікно класу, що виходило на гори, то у вікно за коридором, що виходило на річку, я намалював спочатку сад, тоді змішаний ліс, потім зарості густо-зеленого кипарисовика, гайок криптомерій і, врешті-решт, первісну хащу, яка розкинулася на височині.

Високо в небі, над лісом і долиною я намалював оповиту хмарами велетку й велетня з дитину завбільшки. У велетки довге волосся, розсипане по плечах і спині, вона в просторому кімоно, довгому, аж по сховані у хмарах кісточки. Я б міг навіть назвати її на ім’я. Осікоме, Відлюдниця. Це ім’я велетки я чув у бабусиних казках.

Чоловік був набагато менший за Осікоме, Відлюдницю, він одягнений по-самурайському, в руці його — довжелезна рушниця. І про нього оповідають казки, але він залишив невитравний слід і в справжній історії села.

Це — Мейске Камеї.

Малюючи цю картину, я знав, що в схожих на міфи казках села в лісовій долині та оповідях, де казка мішалася з історією, Осікоме та Мейске Камеї не стоять поруч в одному часовому відтинку. Чому ж я все-таки звів їх докупи? Я конче потребував на картині цих двох — величезної жінки й чоловіка при ній, наче дитина. Я завважив, що в казках мого рідного села, що їх оповідала мені бабуся, завжди існує саме така пара героїв, жінка й чоловік, часом пліч-о-пліч, а іноді — й нарізно в часі. Я вбачав у цьому свою закономірність.

Тож зміст, який вчитель вклав у оповиті хмарами постаті імператора та імператриці в високості на власній «картині світу», я переосмислив стосовно нашого села. І передав той зміст через них — жінку, схожу на Осікоме, та чоловіка, схожого на Мейске Камеї. За часів Осікоме в селищі, звичайно, були чоловіки, гідні стати їй за пару. Та й на схилі сьогунату, за часів Мейске Камеї, що багато встиг чого зробити за своє коротке життя, була жінка, достойна Мейске-сана; вона діяла разом із ним, точнісінько так, як колись Осікоме.

3

Відтворюючи від самого початку безліч разів чуті від бабусі історії нашого лісового селища, щоб записати ті з них, де виступає Відлюдниця, Осікоме, та сама, що править мені за взірець «М» серед численних пар героїв, які я позначив поєднанням літер М/Т, я згадую: Осікоме, коли владарювала, віддала всі сили й знання, аби селище перебороло лихоліття важких днів зубожіння та занепаду після довгих щасливих років добробуту й розквіту відразу по його заснуванні.

Та коли я вперше почув розповіді про Осікоме, мені здалося: в нещасливі для села часи її правування, навпаки, спричинилося до того, що життя селян стало ще нестерпнішим і зайшло в глухий кут.

Серед іншого, Осікоме запровадила реформу, за якою мешканців селища позбавили власних землі, осель, навіть родин, перемішали це все жужмом, а тоді утворили нові поля, нові оселі й нові родини. Людям довелося жити з сім’ями та обробляти поля, ще вчора чужі.

Довелося не тільки позбутися власних полів та хатин, а й розлучитися з рідними та близькими.

Тоді моя дитяча душа сприймала Осікоме як жорстоку велетку, що силоміць нав’язала такі нелюдські нововведення. Тож не дивина, що пізніше, коли я натрапив на запис імені «Осікоме» ієрогліфами «велетка-страхолюд», це видалося мені цілком справедливим і доречним.

Але бабуся оповідала про Осікоме з глибокою шанобою та співчуттям. Адже коли Осікоме взялася відповідати за польові роботи та життя всього нашого села, воно вже оддавна зубожіло, люди бідували. Бо після його заснування минули довгі роки, тому навіть земля на полях втомилася та занепала. Осікоме ж заповзялася її відродити.

Наступної по реформі весни тямовиті юнаки, аби допомогти Осікоме в перебудові селища, запропонували дотепний і водночас химерний план, який мав здійснитися у першу ніч повного місяця. Тут, якщо знову вдатися до знаку М/Т, ці юнаки, чи, як їх називали в селищі, «молодий люд», стали для Осікоме ніби Мейске-саном у багатьох особах. Вони завели Осікоме до пагорба Покари за гріхи, що височів серед просторих заливних рисових полів униз по річці, за мостом посеред долини. На пагорбі Покари за гріхи, де завжди влаштовувалися сільські змагання з боротьби сумо, «молодий люд», як казала бабуся, «бавився у забавку» з величезною нагою Осікоме.

І тоді до ланів повернулася здатність родити і плодоносити.

Я навіть бачив картину, де це намальовано.

До найменших подробиць відтворено там краєвид селища в долині, оточеній згори чорним лісом, при повному місяці. На пагорбі Покара за гріхи, наче зводиться ще один пагорб — біле тіло Відлюдниці, Осікоме, за яке чіпко тримаються парубки в червонрх оперізках — фундосі; одні вибираються на велетку, інші — сповзають із неї. Осікоме позирає зверху вниз, підперши щоку рукою; її потворне обличчя з витрішкуватими очима й величезним носом виповнює жвава, приязна ласка, гідна завзяття «молодого люду».

4

Таку роль Осікоме, таке її ставлення до селян і до всього селища я і хочу позначити літерою «М» знаку М/Т. Я користуюся літерою «М» як скороченням англійського слова «matriarch». Ось як тлумачить це слово мій підручний англо-японський словник: 1. Жінка — глава сім’ї або роду. 2. Правителька. Ці японські вирази нечасто зустрічаються в нашому повсякденні. Хіба що на «жінку — главу сім’ї» де-не-де ще натрапиш.

Те ж саме стосується й спорідненого слова «matriarchy»: 1. Система числення спорідненості по жіночій лінії, лад, де жінка — глава сім’ї. 2. Жіноче врядування або суспільство з таким урядуванням.

Звичайно, не кожна з тих, кого в казках селища я відношу до категорії «М», була, як Осікоме, правителькою. Скажімо, в історіях про Мейске Камеї жінка, що правила за пару Мейске-санові, тобто «Т», не брала участі, принаймні, видимої, у керуванні селищем, коли його, хоч яке мале та загублене в нетрях воно було, рвало штормами смутних часів занепаду сьогунату. Однак ця жінка справляє блискуче враження, як гідна пара по М/Т Мейске Камеї — найяскравішому з усіх «Т» у казках нашого селища.

Ця жінка, як розповідала бабуся, була чи то матір’ю, чи то мачухою Мейске Камеї.

З самих оповідей не важко збагнути, що вона таки мусила бути його мачухою, але малому мені ввижалося, що казки-легенди були б іще чарівнішими, якби ця жінка доводилася справжньою матір’ю Мейске-сану.

Чистий випадок, що Мейске Камеї ще підлітком мусив виступати як представник селища на переговорах з могутньою зовнішньою силою, проте він з честю впорався з завданням. Пізніше, вже напередодні Реставрації, він очолював штаб селянського повстання в нашому краї, потім його схопили й ув’язнили. У князівській в’язниці і скінчилися його славні дні. Сам Мейске-сан і на крихту не сумнівався, що його от-от звільнять і поставлять на чолі князівства, яке мусить обрати нелегку путь до нової доби. Проте його молода мачуха, як оповідала мені бабуся, глибоко і невимовно сумувала, передчуваючи, що Мейске-санові так і судилося померти в неволі.

Отож, вона спустилася за річищем до призамкового міста й добилася побачення з ув’язненим Мейске-саном. Там почула від пасербка, який, хоч і дуже змарнів, але гадки не мав помирати у в’язниці, дивні слова:

— Пусте, нехай мене навіть заб’ють, а невдовзі я все одно відроджуся!

По тому Мейске-сан і його молода мачуха чи то лишалися певний час разом у в’язниці, чи просто довго дивилися одне на одного крізь грубезні дерев’яні грати.

Через кілька днів після побачення Мейске-санові раптом погіршало, але й перед загрозою смерті він до останнього подиху зберігав спокій та самовладання.

А через рік його мачуха народила хлопчика. Ще через шість років цей хлопчина зі своєю матір’ю відіграв знаменну роль у повстанні проти «кривавого податку», як ще інакше називали військову повинність.

5

— Проти військової повинності з нашого села та інших сіл нижче за річкою повстало двадцять тисяч чоловік. Вони заповнили величезний піщаний берег попід замком, наче ото весною на свято повітряних зміїв. Тільки цього разу люди зійшлися святкувати перемогу повстання, тож привітання від губернатора годі було сподіватись. Змалку і понині нічого подібного я не бачила! — розповідала бабуся.

Пам’ятаю, коли я вперше почув цю бабусину розповідь, то відразу ж перепитав, як міг шестирічний Малюк, тобто хлопченя мого віку, відіграти таку важливу й знаменну роль у «сувору годину», коли вирішувалося питання життя або смерті аж двадцяти тисяч чоловік?

Моє хлоп’яче серце тріпотіло від хвилюючих мрій про те, як я сам стану у великій пригоді «суворої години». Нагадаю принагідно, що саме йшла війна, тож вислів цей знала навіть мала дитина.

Проте мрії, які зігрівали мою душу, бабуся зрозуміла хибно: ніби я сумніваюся в тому, що вчинив у легенді шестирічний Малюк, в якого втілилася душа Мейске Камеї. У таких випадках бабуся відразу поважніла, хоч і слухала її мала дитина. І заповзялася переконувати мене:

— Повстанням взагалі керували ватажки — літні люди та чоловіки в розквіті сил. Малюк переказував їм, що надумав про повстання Мейске Камеї перед смертю у в’язниці, власне, може, й по смерті, це неістотно. Коли виникали не передбачені тямущими, досвідченими дорослими ватажками труднощі, Малюка питали, до чого б тут удався Мейске-сан. А Малюк на хвильку замислювався, немов питав Мейске-сана, тоді давав ватажкам свою відповідь. Вони ж переказували двадцятьом тисячам чоловік, що полаштували хижі на піщаному березі. І жоден не суперечив тому, що радив через Малюка Мейске-сан: все негайно передавалося від першої до останньої людини. Кожен нашорошував вуха, щоб не пропустити й слова, тож берег, де отаборилося двадцять тисяч чоловік, був тихий-тихесенький. Але іноді зривався регіт: скажімо, як вода сплесне, а Малюк каже:

«То сом ухопив жабу! Ось ніч западе, піду рибалити. Стривай, соме, знаю, де ти, не втечеш від мене».

Так от, щоразу, як у повстанців виникали якісь труднощі, Малюка виряджали на пораду до Мейске Камеї, що помер у в’язниці шість років тому.

Було це так. Наприклад, на переговорах столичний урядовець ставив ватажкам якусь несподівану важку умову. Ті, не знаючи, як бути, поверталися до свого штабу на березі річки й радились. Малюк сидів собі осторонь, чи й слухаючи, бо майстрував якесь начинання, аби вивудити сома.

Аж раптом Малюк казав матері, що сиділа поруч:

«Я йду «нагору», до лісу, де стоїть військо!»

Тоді закочував очі, ніби йому ставало млосно, й падав на долівку. Мати заходжувалася розпускати йому комір та пояс-обі, витирати піт на потемнілому стражденному обличчі хлопця, але жодного разу її клопоти та турбота не зараджували.

… Малюк приходив до тями, знову закочував очі під лоба, наче йому вкрай зле, а тоді казав матері:

«Мейске-сан усе зрозумів, усе розтлумачив. Сказав, треба робити так і так!»

І переказував тихенько, як саме. А вже сама мати передавала Малюкові слова ватажкам.

Отак розповідала бабуся.

6

Відтворюючи зараз по пам’яті бабусині оповіді, я звернув увагу на таке.

Я вже розповідав про Мейске Камеї та його мачуху чи матір. Але ж вона завжди була поруч і з Малюком, в якого нібито втілився дух Мейске-сана, виступаючи посередником між ним та дорослими.

Тобто вона правила за «М» при Малюкові — «Т».

Бабуся розповідала також, що серед двадцяти тисяч тих, для кого повстання проти військової повинності було справою життя або смерті, Малюк виконував ще одну роль. Я вже згадував її в історії з сомом. Коли дорослі сушили голови над якоюсь важкою і ніби нерозв’язною задачею, Малюк казав щось потішне, а коли люди сміялися, їм легшало на душі. То не мусив бути дотеп, просто звичайне для шестирічної дитини химерне міркування підказувало дорослим чи то вихід зі скрути, чи то несподіваний погляд на власне становище та розв’язання задачі, до якого вони навряд чи додумалися б.

Саме так, розповідала бабуся, було і з назвою військової повинності — «кривавий податок». Ватажками повстання були сільські старости та освічені люди. Серед усіх, хто зібрався на піщаному березі, вони найбільше пишалися приналежністю до школи Тодзю Накае, вченого, який виховав чимало учнів у тутешньому призамковому місті. Хіба ж міг хтось із них не знати, що сполучення ієрогліфів «кривавий податок» означає просто військову повинність, яку щойно обраний уряд вирішив за необхідне ввести задля розвитку країни.

Але Малюк, якого вважали за втілення самого Мейске-сана, заявив:

— То, значить, нові урядовці, як оті дияволи-іноземці, і собі бажають жлуктити людську кров з кришталевих чарок!

Після чого, як кажуть, навіть дорослих, що чудово розуміли обмовку хлопчика, охопив гнів, і невдовзі всі двадцять тисяч підхопили Малюкові слова.

Бабуся казала теж, ніби Малюк — втіленець Мейске Камеї, шестирічний хлопчик, був вродливіший за найвродливішу дівчинку. Його краса мала таку дивовижну силу, що коли він походжав піщаним берегом поміж хиж повстанців, їхні натомлені душі та тіла повнилися новою снагою.

На голові в Малюка був рубець: здається, в нього ще від народження бракувало на потилиці якоїсь кісточки (до речі, іншого разу бабуся розповідала, що в тому ж самому місці рубець від удару мечем мав і Мейске Камеї), отож мати збирала хлопчакові волосся в жмутик, щоб сховати скалічену потилицю. Але коли Малюк, як то усякий хлопчак, бігав та пустував, той жмутик підстрибував, так що рубець було видно. Та це не псувало Малюкової вроди.

Бабуся так вміло передражнювала тих, хто захоплювався красою Малюка, що, здавалося, її саму приворожила та неписана краса.

Бабуся казала:

— Навіть лисинка на рубці була така гарна, що парубки з «молодого люду» вмисне повиголювали й собі такі ж круглячки на потилицях.

Повстання проти військової повинності врешті-решт скінчилося перемогою.

Тож столичний урядовець, що від самого початку ставив йому чоло та мав погамувати селян, не міг повернутися до Токіо й покінчив із собою на заїжджому дворі в підзамчі. Малюк переказав повстанцям останню волю Мейске Камеї, і всі двадцять тисяч, прибравши як слід піщаний берег, розібралися в загони по селах та подалися вгору за річкою по домівках, сумуючи, що мусять розлучатися.

Та коли загін із нашого села повернувся до лісової долини, Малюка вже й сліду не лишилося.

7

Куди ж зник Малюк — втіленець Мейске-сана? Він пішов «нагору», до нетрів навколо долини. Я зрозумів це навіть раніше, ніж почув від бабусі, що пішов він аж ніяк не звичайною стежкою, що вилася через сад до лісу. Та все одно, коли бабуся розповіла мені, як саме зник Малюк, я був вражений і безмежно зворушений.

Враження було тим глибше, що бабуся, яка народилася й виросла у нашому селі в долині, чула це в дитинстві, за її словами, від самої матері Малюка.

Коли прибирати берег майже скінчили й хижі розібрали, Малюк із матір’ю відпочивали у єдиному справжньому будинку, де доти був повстанський штаб. Несподівано мати помітила: Малюк, що лежав, мов недужий, на єдиному на всю дощату підлогу татамі, сплив угору на таку ось — бабуся показала рукою, розставивши широко пальці, — висоту. Водночас тіло Малюка почало бліднути й ніби розпливатися; до того ж, коли мати помітила це й занепокоїлась, Малюк, вже пливучи в повітрі, почав повільно обертатися то долілиць, то горілиць.

— Не роби цього, не роби, бо ще гірше буде, — дорікнула йому злякано мати.

Вона вхопилася за хлопчика, аж тіло його заколивалося й ніби справді стало обертатися повільніше. Та щойно жінка послабила руки, Малюк заобертався швидше, його тіло дивно загуло й відкинуло її руки. Воно оберталося так швидко, що стало схоже на кокон, що жеврів блідо-блакитним світлом. А тоді Малюк несподівано зник.

Мати й ватажки поряд почули лише, як дзвіночком залунав його голос:

— Мені треба як слід поговорити з Мейске-саном. Матусю, не шукай мене! Живи довго!

Пригадую, я ще подумав тоді, що бабусина розповідь, хоч і цікава, та занадто химерна, певно, почасти вигадана, аби зацікавити свого слухача. Та все одно пам’ятаю і свої вкрай важливі почуття.

Хоч мені й здавалося, що бабуся майже все вигадала, та все одно я відчував: ця історія мене непереборно притягає, вабить — і то дедалі більше.

Я відчував, що мені припали до серця її герої. Хоч я сам і не пережив тих подій, все одно вони припали до серця. Чи не тому, що такі історії знову й знову повторювалися в сиву давнину в нашій лісовій долині?

Я це відчував. Розумієте, не міркував так, а саме відчував! Тому мені, малому, вірилось: годі жодними міркуваннями перекрутити те, що аж так сильно відчуваєш, мої почуття мусять мати міцну основу.

8

Малюк, ввижалося мені, задовго до мого власного народження не просто здійнявся в повітря і зник, а й досі десь існує у гущавині лісу у подобизні веселого дітлаха з лискучим рубцем на потилиці.

Приязнь до Малюка викликала приязнь до іншої людини, яка також померла задовго до мого народження. А саме до Мейске Камеї, теж із рубцем на потилиці. Особливо припала мені до серця бабусина розповідь, як Мейске-сан, іще сам дитина, рятував мешканців долини. Часи, коли люди, що потай заглибилися у хащу у верхів’ї річки та збудували там усамітнене селище, снували нитку історії так, щоб ніхто зовні не дізнався про його існування.

Ті часи тривали довго, та кінець кінцем селище все ж потрапило на очі князівським урядовцям. Саме тієї лиховісної години, коли від нероздільної свободи воно мусило було перейти під владу князя, і з’явився, як мені оповідала моя бабуся, юний Мейске-сан.

Коли до села, щоб захопити долину, вступив авангард князівського загону — самураї, озброєні рушницями, невідомо як, але Мейске-сан устиг сховати на схилах у глибині саду своїх людей, які з усіх чотирьох боків дали залп, скерувавши свої значно довші від самурайських рушниці вгору, до лісу, що аж луна розляглася і то така оглушлива, що навіть полякалися самураї. Коли ж переговори між ними та сільською старшиною все ж розпочалися, він уник кари, бо пояснив, що то був вітальний салют. Командир загону самураїв представляв міць князівства, а Мейске Камеї, зовсім іще дитина, успішно провадив із ним небезпечну гру!

Згадую, що моя приязнь до Мейске-сана була точнісінько такою ж, як і до Малюка, в якого вселився його дух. Настільки схожа, що, слухаючи бабусині розповіді, я майже вірив: ці двоє — одна й та сама людина, що з’являлася на світ двічі.

Схоже, бабуся, оповідаючи, якраз і прагнула навіяти мені, своєму слухачеві, цю приязнь.

Проте я відчував: украй важко буде знайти слова, аби передати ці почуття прихильності, приязні тим, хто слухатиме мою про це розповідь.

Насамперед я переказав власній сестричці казки, почуті від бабусі та сільських дідів, які добре знали бабусю і приятелювали зі мною. Мені здалося, що я зумів трохи передати сестрі свої почуття.

Та коли до неї приєдналися подруги, все зійшло нанівець. Я зрозумів: мені лише здавалося, ніби я повнокровно передав сестрі власне почуття приязні; насправді ж, певно, воно незрозуміле для всіх сторонніх.

І вона, мабуть, не виняток.

Отак усе почалося.

Я залишив рідну домівку, вступив до ліцею в сусідньому містечку, тоді перейшов до ліцею в місті, ще віддалившися від нашого лісу. І ніяк не наважувався розповісти новим друзям казки лісової долини.

Щоправда, кілька разів намагався це зробити, але потім гірко жалкував з цього.

9

Та все ж навіть у Токіо, через десять з лишком років після університету, коли в моєму житті нічого бодай трохи не нагадувало селища в долині, дещо з новою силою примусило зринути в моїй душі такому дорогому для мене в дитинстві почуттю приязні, прихильності.

То була книга одного етнографа, що не мала жодного стосунку до мого рідного селища в лісовій долині, а була присвячена легендам північноамериканських індіанців. Точніше, то була монографія на тему легенд про Спритника племені уїнебаго.

Уявіть собі пустуна, відомого своїм блазнюванням, який то сам втрапляє в халепу, то дурить інших, бо завжди чинить що йому заманеться (часто-густо дурниці як на здоровий глузд), порушуючи закон та громадські звичаї. Але не просто пустуна, бо через його витівки люди пізнають нові ремесла й вчаться дивитися в сутність речей.

Саме його й називають у легендах «спритник», по-англійському «trickster».

Серед легенд племені уїнебаго про Спритника була от хоча б така.

Якось Спритник грівся коло багаття та припалив сідницю. Потім, ідучи дорогою, не помітив, що приблукав на те саме місце, знайшов шматок масних тельбухів і заходився їсти. А коли ласував, похопився, що їсть кусень власної кишки, який відвалився через опік.

«Це ж моє власне! Ой, який я телепень!» (до речі, ще одне значення слова «trickster»), — забідкався Спритник і заходився припасовувати рештки тельбухів. Але коли прив’язував, затягнув надміру.

Ось чому тепер усі люди мають сідниці з перетяжкою посередині.

Легенди племені уїнебаго про Спритника, як воно неважко помітити з щойно наведеної, мають питомий індіанський колорит. Але це не завадило мені саме тут відчути колишню приязнь; більше того, без зайвих і особливих роздумів знайти розв’язання старої загадки.

Адже і Мейске Камеї, і Малюк, його втіленець, своїми вчинками, часто-густо блазенськими, недоречними, дитинними, попри тимчасову шкоду, навчали селян нового трибу життя. В найнебезпечніші хвилини повстання, коли переговори селян чи то з князівськими урядовцями, чи то з повітовими чиновниками заходили в глухий кут, доводячи селян до відчаю, бо вирішувалася доля всього краю, вчинки Мейске-сана та Малюка, химерні як на здоровий глузд, дозволяли подолати одну по одній всі завади, які виникали. Саме їхня незвична поведінка й викликала гаку мою приязнь; та лише тепер, співставивши це із способом життя та поведінкою Спритника з індійських легенд, я зрозумів, як багато вони мають спільного.

Спритник з індіанських оповідей по тому, як у кожному селищі вчинив якусь дивовижу, доплив по Міссісіпі до Тихого океану, а звідти піднісся просто до неба.

Цей фінал легенд про Спритника нагадав мені, як пішов «угору, до лісу» Малюк — втіленець Мейске-сана. Як допоміг селянам під час повстання, а потім, скінчивши свою справу, піднявся в повітря і почав на очах танути, злегка обертаючись, поки не зник з цього світу, наш Спритник…

10

Отже, літера «Т» в М/Т — це початкова літера слова «trickster».

У моєму підручному англо-японському словнику це слово перекладено так: «шахрай, хитрун». А на мові індіанців уїнебаго це звучить «вакчункага» — дослівно «спритняк». Я збагнув, що бабусині розповіді про Мейске Камеї та Малюка, в якого втілилася Мейске-санова душа, — це, власне, розповіді про Спритника і в першому, і в другому значенні цього слова. Точніше, коли йдеться про Мейске Камеї, Малюка та Спритника з індіанських легенд, до яких я пройнявся безмежною приязню, це слово містить куди багатший зміст.

Хіба ж не постраждав Мейске Камеї, життя якого обірвалося у в’язниці?

Але ж у повстанні, очолюваному ним, більше не було жодної жертви, а всі вимоги селян князь виконав. Чи ж не блискучий успіх? Тобто Мейске-сан справді виявився «спритняком»! Коли ж вирішувалася доля повстання, він видобув у князя обіцянку «не чинити зла» жодному з повстанців. Але після повстання Мейске-сан залишив князівські землі й вирушив до Кіото. До речі, Спритник з оповідей уїнебаго, коли залишав якесь плем’я, завжди казав так:

«Якщо я лишатимуся довго в одному місці, то або сам викличу чвари й розбрат, або вони почнуться через мене. А коли мандруватиму світом, між людьми, то навпаки, нестиму з собою мир. Така вже моя, Спритника, вдача».

Як дивовижно схожа на це поведінка Мейске-сана, теж своєрідного «спритника»!

Але перебуваючи в Кіото, Мейске-сан передав можновладцям князівства чолобитну під назвою «Викриття». «Чому, попри обіцянку «не чинити зла», я, покинувши межі князівства, мушу терпіти гоніння? Хто, аби відвернути від мене недавніх друзів, розпускає на підзамчі брехливий поговір, ніби під час повстання я привласнив гроші, на які нині розкошую собі в Кіото?»

Отакими марними скаргами волала та чолобитна. Ось і ще один бік вдачі Мейске-сана — Спритника, бо точнісінько так здіймав лемент і Спритник з індіанських легенд, коли його скубли норка чи бурундук.

Тим часом у Кіото Мейске-сан найняв собі джур. Мало того, вбравши їх у військові накидки з імператорським гербом-хризантемою, повернувся в рідний край під музику військового оркестру — барабана, гонга та двох флейт. Цим маршем він хотів показати зловорожим до нього князівським урядовцям, що тепер він непідвладний князеві, бо служить імператорському домові.

11

Отак Мейске-сан пройшов призамковим містом під оркестр, наче хотів показати, що нині служить імператорському домові, тож влада князя на нього не поширюється. Молоді самураї, звісно, не второпали, так це чи ні. Але яким ударом була та процесія для верхівки нашого маленького князівства на Сікоку, яка напередодні Реставрації вагалася, на чий бік стати остаточно: чи то імператора, чи то сьогунату! Привселюдно заявити: «Не збираюсь коритися князеві-гнобителю», та ще аж так — вийшовши на вулицю під звуки військової музики — це було гідне Мейске-сана, який завжди чинив так, як вважав за потрібне.

Так само бучно веселився і Спритник у легендах уїнебаго, коли його осявав вдалий задум, хоч і собі раз по раз встрявав у халепу.

За моїх часів у нашому селищі дітлахи мали улюблену гру — «похід Мейске-сана». Цю розвагу влаштовували першого ж погожого після весняних дощів дня.

Узявши барабани, а замість інших інструментів — бляшані ночви, та висвистуючи, ми крокували навколо кварталу і вигукували: «Чоловік — то чарівне дерево Удон, що квітне раз на три тисячі років!»

Хлопчак, що простував попереду оркестру, правлячи за Мейске-сана, підмальовував собі тушшю під носиком величезні вуса. Поробивши з газет похідні накидки, ми навіть — але, щоб, крий боже, не побачив поліцейський — прикрашали їх імператорським гербом-хризантемою, а на голови вдягали шоломи, також газетяні; на них, як на прапорі, красувалося червоне коло сонця. Поруч із хлопцем, що зображав свавільного Мейске-сана, крокувала єдина в цій грі дівчинка з волоссям, зібраним на потилиці в жмутик — ніби мати чи то мачуха Мейске-сана.

Що ж то було, як не гра у М/Т?!

М/Т зустрічається і в легендах індіанців уїнебаго, а саме в тому циклі, де за Спритника править хитрун-заєць. Зайця вчить розумові його бабуся. Проте вона не може дати ради бешкетникові-онуку, через якого втрапляють у біду, а то й гинуть її улюблені родичі.

Бабусі інколи страшенно кортить навіть покарати зайця, але завжди це тільки їй самій виходить на гірше. Тож вона знову мусить терпляче опікуватись онуком.

Знайоме почуття приязні зродилося і коли я читав той цикл легенд племені уїнебаго. Я відчував їхню спорідненість з казками свого рідного селища в лісовій долині. Але — і це чи не найголовніше — я ніби бачив на тлі легенд свою власну бабусю, від якої колись мені довелося терпляче слухати ті казки.

Чому ж саме я мусив щодня слухати від бабусі казки нашого селища?

Можливо, просто тому, що моя бабуся була неперевершеною оповідачкою? Наскільки пам’ятаю, я не встигав про це замислитися, бо відразу ж заслухувався казкою. За кілька років до смерті, коли бабуся страшенно змарніла й перетворилася на висхлу стареньку з шафрановою шкірою на обличчі я, мов той заєць з індіанських легенд, щоб утекти від бабусиних оповідок, ладен був устругнути якусь витівку.

Та навіть коли бабуся вже не підводилася з долівки, все одно вдавалося якимось їй одній відомим дивом принаймні раз на день всадовити мене коло себе й змусити слухати розповідь.

12

Які ж барвисті були бабусині казки про наше лісове селище в долині!

Попри загальну міфічну атмосферу, раз у раз відчувалося: історія ця триває і досі. От хоча б оповідь, де виявилося, що її героїня — та сама кульгава на одну ногу старенька, що порається біля казанка з локшиною в одній із сільських закусочних.

Бабуся вміла розповідати, тож слухати її казки була одна насолода, про що б там не велося. Тож досить мені було присісти, як я заслухувався до нестями. Проте, як я вже казав, пам’ятаю, що останні кілька років бабусиного життя, коли вона вже не підводилася, в найкращому разі, могла трошки посидіти, я щодня, ледве прокидався, починав сушити голову: що вчинити, аби не вмощуватися перед бабусиною постіллю і не слухати її розповідей.

Чому ж я так уникав бабусиних розповідей?

Зараз я вбачаю серед причин одну, яку добре усвідомлював навіть тоді. Перш ніж почати казку, бабуся завжди виголошувала одну й ту саму фразу. І не розповідала нічого, поки я не давав раз і назавжди визначеної відповіді. Я гадав, що бабуся вмисне вигадала ту примовку, аби мене приворожити, причарувати, і це мене чомусь відштовхувало.

Проте, коли я вже вчився в ліцеї, то знайшов її серед приказок, які зібрав основоположник нашої етнографії славнозвісний Куніо Янагіда.

— Розповідають люди ось що. Правда це чи ні, невідомо, але як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати, наче правду. Гаразд?

— Атож!

Я мусив відповідати якнайщиріше, бо інакше бабуся з незворушною твердістю вимагала повторити. Здебільшого, вона була всміхнена, ніколи мене не сварила, тому й так важко давалася відповідь на її примовку.

Було щось зумисне, відворотне в тому, щоб на бабусине питання відказати, зібравши всі сили:

— Атож!

До всього, хоч і був малий, я відчував непевний і химерний острах. Я ще добре пам’ятаю бабусин голос та інтонації, але оту приказку вона вимовляла по-особливому. Може, хоч тоді я цього й не розумів, приказка правила за заклинання? І в моєму «Атож!» у відповідь була сила, яку віруючий вкладає до молитви. Тепер, коли я можу відтворити дитячі думки, мені здається, що саме цим обумовлюється тодішній острах.

— Як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати, наче правду. Гаразд?

— Атож! — казав я так, ніби сам ручився за це.

Чи не було то спробою перетворити минуле так, щоб те, чого насправді не було, відповідало розповіді? Я весь час відчував у душі непевний — іншого слова не доберу — та міцно вкорінений страх.

На тоді мені довелося прочитати в дитячому журналі химерне, фантастичне оповідання. Певний чоловік помандрував у минуле на машині часу й випадково вбив там людину. А коли повернувся в свій час, то відразу ж зник. Бо той, кого він забив, був його власний предок.

Може, саме це оповідання й породило в мені згодом отой невитравний острах.

13

Збираючись почати розповідь, бабуся казала так:

— Як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати, наче правду.

А моє дитяче серце завмирало на думку, що, може, досить промовити з притиском, немов присягу: «Атож!» — і мене несамохіть втягне у вир якихось моторошних подій.

Саме так я міркував тоді. Тож спробую тепер іще раз відтворити хід своїх думок. Перш за все, в пам’яті чітко відбилося таке: я помітив, що, коли після мого «Атож!» бабуся починала розповідь, то хоч і казала, що невідомо, правда це чи вигадка, але кожне її слово проникало мені в самісіньку душу, й несила було сумніватися: все було достеменно так, як вона оце розповідає.

А серед того, що розповідала мені бабуся, чудасії вистачало та химерності не бракувало.

Я відчував, що історії краю, про який розповідає бабуся, глибоко пов’язані зі мною, дитям лісової долини. Тепер я вже можу передати це відчуття: в її історіях наче були розсипані атоми тих елементів, що з часом скупчувалися в клітини, які, розмножуючись, творили тіло й душу живої дитини — мене самого.

Може, так? Нездатний втекти від тих думок, я і боявся слухати бабусиних казок, хоч вони мене невимовно чарували. От що мені здається.

Було й іще одне. Побоювання, бо відколи я себе пам’ятав, мусив слухати бабусині розповіді, тобто брати на себе тягар відповідальності, який звалили на мене, не питаючи, чи хочу я цього сам.

Отож я і прагнув якось позбутися цієї відповідальності. Бо інакше моє власне життя стече у праці, на яку мене прирекли інші. Ця тривога, хоч якою марною могла видатися по зрілому роздумі, сповнювала мене такою напругою, що аж хотілося молотити об долівку ногами, безсонними ночами лежачи між футонів.

До того ж моя тривога певного дня набула свого конкретного виразу.

Добре пам’ятаю, що то було ще за життя батька. У «народній школі» на ранковій церемонії, що починалася з поклонів від нашого далекого лісу на острові Сікоку в бік імператорського палацу, директор розповів історію створення «Записів прадавніх справ». Його піднесена промова була, здається, такою:

— Яке щастя, діти, що знайшлися люди, здатні переказати наші чудові стародавні легенди та історію! Що було б, якби Хіеда-но-Аре мав слабку пам’ять або Оо-но-Ясумаро не володів даром слова? Страшно подумати, що легенди й історія могли дійти до нас у спотвореному, невпорядкованому вигляді!

Щодня бабуся примушувала мене слухати казки нашого лісового селища. Розповідала без жодних нотаток чи книжок. Тому що тоді впорядкованого запису легенд та історії нашого селища просто не існувало. Для прикладу можна взяти хоча б історію повстання під проводом Мейске Камеї.

Панотець-настоятель сінтоїстського храму Місіма-дзіндзя мав (проте мені, малому, не показував) книжку «Легенди про народних героїв з Авадзі», а його прадід був одним із сільських старійшин і знався з Мейске-саном. Проте бабуся не йняла віри ніяким книжкам.

«Ця ще мені писанина!» — казала вона й розповідала по-своєму, наче намагаючись заздалегідь виправити помилки, які трапляться, коли певного дня я таки візьмуся читати ту книгу… Але що ж буде, коли в мене виявиться заслабка пам’ять? Або я не спроможуся виплекати словесний дар?

14

Ох і важко було мені на серці, коли по тій ранковій церемонії я брів додому, доланий думками! Відколи себе пам’ятав, я був незмінним слухачем бабусиних оповідей, але й досі аж ніяк не міг збагнути, чому саме на мене впав її вибір.

Зовсім інакше розповідала бабуся казки сестричці. Гадаю, і сестра погодилася б, що казки, які їй розповідала бабуся, хіба що змістом нагадували призначені для мене оповіді. Тоді я, щоправда, лише посміювався, сидячи коло неї на долівці, бо бабуся оповідала те, що я вже добре знав.

Але і сестра, і я добре розуміли, яка відчутна різниця між її казками для сестрички і для мене.

Як я вже казав, перш ніж почати розповідь, бабуся завжди чекала, поки я вмощуся перед нею і на її слова: «Розповідають люди ось що. Правда це чи ні, невідомо, але, як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати, наче правду. Гаразд?» — відповім: «Атож!»

Якщо, скажімо, слухаючи казку, сестричка засинала, бабуся лише лагідно вкривала її футоном аж по рожеве підборіддячко. А мені блюзнірською здавалася сама думка про те, щоб задрімати під бабусину розповідь. Поки казка не почалася, я вдавався до хитрощів, щоб непомітно зникнути, та ледве бабуся починала оповідь, я покірно слухав історію до самого кінця. Скільки пам’ятаю, так було завжди, без винятку.

Я добре знав, що на все наше селище не знайдеться родини, де б онука пов’язував із бабусею такий звичай. Попри це, ніхто з моїх приятелів та інших хлопців ніколи не дражнив мене і не дивився спогорда. Коли друзі приходили кликати мене з собою на риболовлю чи по гриби і чули бабусин тихий, але добре чутний голос, що напливав мірними, мов на поверхні олії, хвилями, вони мовчки поверталися та йшли собі. Так чинили навіть міські хлопчаки, евакуйовані до селища. Наче жоден не сумнівався в покладеній на мене місії вислухати легенди та історію нашого селища й відтворити їх потім на папері…

А мені аж подих перехоплювало на саму думку, яка це важелезна праця.

Повернувшися додому та пройшовши через кухню до кімнати з дощатою підлогою, я застав там батька, що саме перебирав жмут кори паперового дерева, яку постачали до друкарні кабінету міністрів, відбираючи шматки, за якістю волокон придатні на папір для грошей, та відокремлюючи складаним ножем залишки жовто-брунатного лубу.

Як був, із ранцем за плечима, я зупинився просто в дверях і повторив, не зволікаючи, вкрай важливе для мене запитання директора школи:

— Що було б, якби Хіеда-но-Аре мав слабку пам’ять або Оо-но-Ясумаро не володів даром слова?

— Мудрі люди кажуть: «Ім’я Ясумаро тисяча, а Аре — тьма». Неважко в цьому гурті знайти й такого, хто має добру пам’ять, і такого, хто володіє словом, правда?

Отак відповів батько, не відриваючись від роботи, лише трохи випроставши спину.

15

У нашій долині батька мали за дивака, що в справи його не варто втручатися; хоч знали, що при потребі на нього можна покластися. А я на собі впевнився, що почуте від нього можна повторювати вдома, але навряд чи годилося переказувати навіть друзям; а вже щодо вчителів у школі, то й казати годі: запевне матимеш неприємності.

Часто своєрідна батькова манера висловлюватися або звільняла мене від важких роздумів, що ними я сушив голову в школі, або, навпаки, спонукала до таких роздумів. Сьогодні від батькових слів «Ім’я Ясумаро тисяча, а Аре — тьма» мені якраз і стало ще важче на душі. Бурмочучи сам до себе: «Так я і знав, так я і знав», я, не наважуючись пройти повз батька до дальньої кімнати, де відпочивала бабуся, повернувся до темної кухні з таганцем і напився води з кінви; почувався я так, наче від тужних думок мене от-от почне тіпати пропасниця.

То, виходить, у давнину десятки тисяч людей запам’ятовували легенди, а тисячі відтворювали їх писемно! А тут одна-єдина людина має і запам’ятати, і записати все, а ця людина тільки-тільки вчиться писати.

Не кажучи вже про іншу премудрість…

Саме тоді мені й почав снитися раз по раз отой нескінченний сон, від початку страшний і що далі, то жахливіший. Ніби я, голий-голісінький, як немовля, стою сам-один на планетці з двоповерховий будинок заввишки. Довкола мене, точніше, довкола планетки, чорнильна пітьма.

Мені самотньо, гірко, лячно, але я терпляче й з усіх сил стою на тій круглій планетці. Я, малий хлопчак, мушу стояти тут сам-самісінький, бо від цього залежить доля «всього». І найстрашніша навіть не самотність, не гіркота, а саме те, що я відповідаю за долю «усього». Тим часом у мою душу наче всотується новий жах, який водночас є і величезною спокусою. Я можу відштовхнутися і кинутися з цієї кулі, одночасно скинувши відповідальність за те «все». Це бажання, переплетене з жахом, перевищує і самотність, і гіркоту, воно стискає серце. Кінець кінцем, я кидаюсь у чорне небо. Цю ж мить навколо мого тіла, що летить у безодню, спалахує наче павутиння з розжареного до білого ніхрому, і мене пориває кричати з радості, що ожила, скинувши напругу, моя душа, що таке легке моє тіло… А тоді я прокидався, зрошений потом, відчуваючи власні нікчемність та безсилля.

Але водночас і втіху.

І сон, де я не наважуюсь кинутися в безодню, і сон, у якому кидаюся, повторювалися знов і знов, наче впевнюючи, що насправді я ще не знайшов виходу зі своєї скрути. Звичайно, я не розумів до кінця, що значать ці сни, але знав запевне: мої страждання викликані думками про тяжку необхідність самотужки запам’ятати й записати почуті від бабусі оповіді, в які закладено легенди й історію «всього», тобто нашого селища.

Тепер, коли бабуся, вже прикута до постелі, кликала мене до своєї кімнати, я не міг присилувати себе підійти, навіть якщо про це просили також мати й сестра. Може, тому, що бабуся вже не мала сили бодай на хвильку підвестися з подушки, щоб проказати свою примовку.

А коли вона невдовзі померла, то я тільки втупив погляд у землю.

16

Бабуся померла, а батько сказав мені:

— Бабуся була ще міцна тілом, тому довго мучилася перед смертю. Старій людині перед смертю краще заслабнути.

Це прозвучало досить моторошно. Але я, здається, подумав, що як слід зрозуміти, чому саме це страшно, я зможу лише перед смертю, коли сам зістарюся…

І ще я про одне подумав, але про це вже нікому не міг сказати. Бабуся мала лише міцне серце, хоч ноги не слухалися її настільки, що годі було підвестися. Інакше вона, мабуть, ганялася б за мною по всій долині, поки не схопила б за комір, не всадовила в своїй кімнаті та на свою примовку: «Розповідають люди ось що. Правда це чи ні, невідомо, але, як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати, наче правду. Гаразд?» — примусила б відповісти, як завжди: «Атож!»

Зв’язавши мене тією непорушною обітницею навіть після того, як сама померла.

Яким же спокоєм перейнявся я відтоді, коли бабуся померла, не встигнувши зробити цього, бо я таки втік від неї останньої хвилини!

Ніхто більше не силуватиме мене слухати й запам’ятовувати легенди нашого селища та його історію. Бабуся, яка штовхала мене до такої важкої праці, коли я ще не мав розуму відмовитися, померла. Мені більше не треба звалювати на свої немічні дитячі плечі тягар, гідний десяти тисяч Хіеда-но-Аре та тисячі Оо-но-Ясумаро!..

Того дня, коли ховали бабусю, я ні до кого не заговорював, втупившись у землю, щоб родичі й сусіди, що допомагали з похороном, не могли побачити виразу мого обличчя. Бо все моє єство виповнювало, чи не вперше в житті, нічим не затьмарене відчуття безмежної полегкості.

Я мав собаку, і от напередодні похорону, коли я сидів навпочіпки у кухні та дослухався до тихих і ніби трохи сердитих голосів з дальньої кімнати, моя брунатна дворняжка підластилася до мене й мовби посміхнулася знизу вгору. Я сторопів, але не через ту собачу посмішку, я зрозумів: ось уже кілька днів я стараюся забитися десь на безлюддя, а тоді сиджу й посміхаюся, точнісінько, як мій пес.

Однак через деякий час по бабусиній смерті мені знову почав снитися той химерний сон. Сон, у якому я терпляче стою під чорним похмурим небом на не менш похмурій планетці, сповнений гнітючих дум, поки кінець кінцем не кидаюся в безодню й не лечу з криком радості.

Радості від того, що вже не відповідаю за долю «всього», повний дивовижної полегкості в душі й тілі.

При цьому я відчував, що моє підспудне, потаємне від усіх почуття звільнення після бабусиної смерті далеке до того просвітлення й радості, які я відчував наприкінці сну. Та й у мить пробудження до відчуття безсилля й нікчемності тепер не додавалося втіхи.

Навпаки, між своїми зваляними футонами я сходив потом від сорому.

17

Наступної після бабусиної смерті весни помер і батько. Точилася війна.

На початку літа пронеслася чутка, ніби у верхів’ї річки, що текла долиною, втонув хлопчик. Пірнув під скелю, що перегороджувала стрімкий потік, і побачив у глибині печеру. Такі печери ми, хлопчаки, знали як «кублища в’язів», бо косяки їх пропливали в глибині проти течії з такою швидкістю, що аж ніби застигали на місці.

В сонячні дні, коли річка ще й міліла, з мосту було добре видно, як з-під скелі випорскують в’язі ловити мотилів. Але то просто випливала побавитися молодь із косяка, що непорушно застиг у «кублищі в’язів».

Сільський хлопчак втонув ось як. Він пірнув під скелю в найглибшому місці, просунув голову й плечі в розколину, а тоді посунувся вбік, повернув голову так, щоб вона протиснулася через вузьке місце. Далі розколина поширшала, і він знову випростав шию, але тепер голова опинилася з одного боку каменів, а плечі — з іншого.

Тут він вистрілив у в’язів притороченим до руки гарпунчиком з гумкою. Гарпунець прохромив чималого в’язя, і хлопець, радісно збуджений, став посуватися в зворотний бік. Але він забув головне — повернути голову в розколині між двома каменями, тож міцно застряг і захлинувся…

Почувши про цей випадок, наступного ранку, перш ніж будь-хто з хлопчаків нашої долини міг прийти до річки, я побіг по мілководдю, розбризкуючи чисту воду, в якій віддзеркалювалося сонце, до вирви біля великих скель — ми їх називали «Чоловік та Жінка» — де також було «кублище в’язів».

Жмутком полину протер підводні окуляри, напнув гумку з гарпунцем, приторочену до руки, і пірнув під скелю, куди досі жодного разу не пірнав, бо знав, що може забракнути повітря.

Пам’ятаю, мені здавалося, що все це вже колись було.

Я спритно промкнувся в розколину між каменями, у вузькому місці повернув голову й легко просунув її далі. Звівши очі, я побачив у печері просто перед собою в непевному, мерехтливому вранішньому світлі безліч в’язів. Жовтаво-зелені, рясно помережані сріблястими плямками, вони всі пливли в один бік, майже не рухаючись з місця й наче здивовано дивилися на мене чорними круглими очицями. Слабко натягнута гумка виштовхнула гарпунець, і він лише трохи наполохав найближчих в’язів. Я посунувся в зворотний бік, але незчувся, як маківку й підборіддя мені міцно затисла скеля…

Пам’ятаю лише, що я несамовито засіпався всім тілом, і все ж спромігся просунути затиснуту, мов корок, голову знову досередини, у «кублище в’язів», якось вивернувся та витягнув її з пастки.

Здається, я ще встиг помітити, як у прозорій воді туманом розпливається кров. А коли прийшов до тями, то побачив, що лежу на мілководді навскіс, трохи нижче вирви, ледь погойдуючись на потоці…

А поруч уклякла вимокла до нитки мати. А тоді знову втратив свідомість…

Того ранку мати, певно, відчула моє незвичне й надмірне збудження, бо пішла за мною назирці. Вона ж і витягла мене з води на мілководдя, обробила, як могла, рану на потилиці.

І доправила до лікарні.

18

Після того, як мало не втопився в «кублищі в’язів» під скелями «Чоловік і Жінка», я довго міркував от над чим.

Коли я проліз у розколину між каменями і побачив риб, що пливли всі в один бік і дивилися на мене, наче на свого нового приятеля, чорними круглими очицями, мені здалося цілком певним, що тут, під водою, у мерехтливому вранішньому серпанку я цілком зможу жити, дихаючи зябрами.

Я бачу, як виштовхнутий слабенькою гумкою гарпунчик пролітає, коливаючись, у воді, як сахаються риби. А коли вони знову шикуються в одному напрямку і пливуть на місці, мені ввижається, наче сріблясті плямки на їхніх жовтаво-зелених боках складаються в осмислені написи.

«Кублище в’язів» — ніби книгосховище, де плямки на риб’ячих тілах можуть читатися як завгодно. Отже, тут уже записані легенди й історія нашого селища, вони збережуться, навіть якщо один його мешканець і втоне. І тут я опам’ятався. Заквапився назад, до виходу, але застряг головою, наче в пастці, в розколині між каменів.

Коли я щосили встромив голову назад до розколини, вивернувся та знову витягнув її, я, здається, побачив крізь пелену власної крові, що розпливалася у воді, материне обличчя з короткими густими бровами й широко, наче гнівно, розплющеними очима. Я не спромігся спитати у матері, чи справді її бачив, тому про це нікому й не казав.

Вже одужавши по цій пригоді, хоч на потилиці й лишився відчутний на дотик рубець, я помітив у собі виразну зміну.

Мені більше не снилося, що я стою на крихітній планетці серед чорного безміру, і, схоже, я зрозумів, чому. Сенс сну був не просто в тому, що необхідність запам’ятовувати бабусині легенди та історію нашого лісового селища, щоб згодом відтворити їх на папері, була для мене надто важким тягарем, що його я всіляко скидав із себе. Ні, мій сон мав глибший зміст: це я сам позбавляв себе життя, не витримавши відповідальності.

Я збагнув це, бо коли я мало не втонув у тій вирві під скелею, в мене вихопився розпачливий крик, тому що я немов знову побачив перед собою павутиння з розжареного до білого ніхромового дроту…

Коли рана на потилиці затяглася і я трохи одужав, то часто прогулювався долиною і завертав до старих приятелів бабусі, насамперед до панотця-настоятеля, та просив розповісти мені якусь казку нашого селища.

Мені потрібно було їх добре запам’ятати, бо мав, певно, настати день, коли я, навчившись писати, почну переносити почуте на папір…

Отоді я і став відчувати, що в сполученні М/Т, яке я тоді чи й усвідомлював, закладено вкрай важливу для мене й любу мені суть.

Через тридцять років, коли я вперше приїхав на семінар до певного університету на сході Америки, мій сусіда по кімнаті в гуртожитку, драматург-ірландець, поцікавився, чи моє М/Т не означає, бува, «mountain time».

А я відчув, що, справді, в моєму рідному селищі в гірській долині плине не такий, як деінде, а свій власний «гірський час».

І навіть по інший бік Тихого океану я теж, бодай почасти, перебуваю в плинові цього часу.

Розділ 1. РУЙНІВНИК

1

З моря до широкого гирла, річищем угору до місця, де ріка стає гірським потоком, і вище, в гори, де потічок між трав помітний хіба що по зливі, до оточеної лісом глековидної долини дісталися юнаки та дівчата й заснували там нове селище. Але чому оповіді не зберегли справжнього імені юнака, що за ту довгу виснажливу мандрівку став їхнім ватажком, а лише його прізвисько Ковасухіто, Руйнівник?

І який зміст вкладено в це слово? Для мого дитячого розуму це лишилося двома різними, але неподільними загадками. Хоча, власне, бабуся пояснювала:

«Таких великих героїв не заведено називати на ймення…»

Відповідь на другу загадку крилася в тому, що не одна з розповідей про цього легендарного героя пов’язана з руйнацією чогось величезного. Я це знав, і все одно сушив голову над тим, чому ж усе-таки чоловік, за наказом якого заснували селище, звався Ковасухіто, тобто Руйнівник.

То була неабияка перешкода для мене, хлопчака, певного, що самотужки мусить розв’язати рівняння, яке описує творення світу.

Я, схоже, відчув це ще зовсім малим, тільки починав слухати. бабусині оповіді. Коли ж бабуся померла і мені, чи не за її передсмертним проханням, почали розповідати легенди спочатку панотець-настоятель, а тоді й інші статечні старі з нашого селища, я не переставав міркувати про це, хоч у душі розумів, що не дізнаюся нічого певного від нових оповідачів, коли вже не дізнався від рідної бабусі.

Коли я почав учащати до поважаних у селі дідів і слухати їхні казки, сталося ось що.

Кожен із них, наче змовившись, насамперед вимагав повторити бабусину примовку. Я сідав, випростувався і виголошував: «Розповідають люди ось що. Правда це чи ні, невідомо, але, як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати наче правду. Гаразд?»

Діди, що звичайно говорили досить невиразно, на мої слова завжди чітко відказували: «Атож!» Це було трохи смішно, ніби ото не старий збирався розповідати мені казку, а, навпаки, я йому.

Так, я почувався ніяково, коли старий дід, перш ніж розповісти мені щось, шанобливо, як учень, відповідав на мою примовку: «Атож!»

А ще мене дивувало, як ці вельмишановні дорослі не помічають неприродності в тому, що в казках герой, який засновував наше селище, дістав прізвисько Руйнівник. Кінець кінцем, в історіях, які я мав слухати та запам’ятовувати, деякі епізоди викликали в мене певні сумніви, попри моє дитяче світорозуміння.

Ковасухіто — Руйнівник та його двадцять п’ять друзів-юнаків були вигнанцями з призамкового міста.

Вони, розповідають, походили з шляхетних самурайських родин, але вирізнялися гультяйською та бешкетливою вдачею. Найпершим паливодою був Руйнівник — молодший брат головного васала самурайського клану й родича його глави. Разом із братовою (а брат його був князівським можновладцем і ватажком роду), до того ж старшою за нього на десять років, він зумів перебороти долю вигнанця з рідного краю і стати на чолі загону відкривачів нового вільного світу. Цей головний герой мало не міфічних оповідей про заснування мого рідного селища, затятий законопорушник, викликав у моєму дитячому серці бентегу й трепет, хоч, признаюся щиро, аж ніяк не прикрі.

2

Усвідомлюючи, що мушу слухати й переказувати казки свого краю, я міркував над тим, як ватажок засновників селища, Руйнівник, утік разом із братовою, і дійшов висновку, що він вчинив негаразд.

Бабуся, пригадую, відразу звернула на це увагу.

— Його братова, як кажуть, була красуня на ім’я Ооба, тобто Старша, донька капітана піратів з острова Укідзіма, Плавучого. Острів так назвали через те, що ясної погоди з берега здавалося, ніби він пливе в повітрі, як марево, — незворушно оповідала бабуся.

Я слухав, як Руйнівник викрав цю дивовижну красуню й подався з нею до глухих лісових нетрів, і в мене аж серце від того заходилось…

Бабуся, настійлива оповідачка, щоб не відохотити мене, іноді починала дещо інакше:

— Руйнівник та його двадцять п’ятеро друзів мали високопоставлених батьків, тож завдяки їхньому потуранню могли досхочу бешкетувати в людних місцях на підзамчі. Але, так би мовити, без злого заміру! Інша казка мовить, нібито вони в князівстві затіяли реформи, проте невдалі, і їхніх прихильників було вислано. Але чому лише молодих? І які реформи могли запроваджувати ці малі пустуни, зовсім ще підлітки? Може, вони хотіли перемін у князівстві, щоб мати більшу свободу робити що заманеться? А коли на їхнє не вийшло, почали бешкетувати ще дошкульніше? Тоді вже їхніх витівок, звісно, не стали довше терпіти, хоч вони й були дітьми можновладців. Ось як могло бути! їх не наважилися ув’язнити чи скарати на горло. А вислати до іншого краю соромилися.

Ото скрута була для самурайської старшини!

І тут Ооба, молода дружина ватажка самурайського клану, потай напоумила його: треба приставити з її рідного краю корабель, посадовити на нього молодих бешкетників і вислати подалі від кордонів князівства, у відкрите море аж до Укідзіми. Без досвіду в мореплавстві вони навряд чи спроможуться повернутись через бурхливу протоку.

Старійшини, як один, пристали на пропозицію молодого ватажка. З Укідзіми приставили корабель і зігнали на нього остогидлий гурт молодиків. Галера відтягла корабель у відкрите море, там капітан з матросами перебралися на галеру й повернулися в порт. Аж раптом із трюму вигулькнули дівчата в червоних коротких спідничках-косімакі й білих безрукавках, теж рівно двадцять п’ять. З берега в підзорну трубу видно було, як вони заходилися ставити вітрило та стернувати. Цю справу вони добре знали, бо зросли на острові. Керувала дівчатами Ооба, найвідважніша з усіх. Коли вітер напнув вітрило й судно помчало впоперек течії, Ооба обернулася до берега й висолопила язика! Певно, ватажкові самурайського клану, ще до вчора її чоловікові. Вона потай сховала у трюмі надісланого з Укідзіми судна доньок тамтешніх піратів.

А тоді й сама прослизнула на корабель, залишивши на прощання лише записку батькові, їхньому капітанові.

Пірати звалися ще «Укідзімським морським флотом». Колись незалежні, нині вони складали щось ніби князівський військовий флот.

Капітан не міг допустити, щоб корабель пристав до острова, бо самурайська старшина звинуватила б його в потуранні, тож звелів простежити курс корабля. Але відшукати судно так і не вдалося. Бо справа в тому, що Ооба, перетнувши течію, попливла вздовж берега.

То був одчайдушно сміливий вчинок, бо корабель кожної миті міг налетіти на рифи. Іншої ради сховатися від батькових піратів не було!

3

Але юних законопорушників аж ніяк не вдовольняло спокійне плавання понад берегом.

Не вміючи вести судно, не знаючи, що у відкрите море можна вийти, лише перетнувши не одну небезпечну течію, вони вирішили доплисти до островів Рюкю й заснувати там нове поселення. Тому вони не тільки запаслися водою й харчами, а й понабирали на корабель землеробських знарядь, збіжжя, саджанців, начиння для розчистки лісу під оранку, навіть три пари телят, коропів та карасів у діжі…

Бабуся додавала, що це начиння дозволили їм узяти не стільки щоб навіяти молодим вигнанцям мрії про землю обітовану на Рюкю, а, скоріше, щоб принести відповідну пожертву «морським богам», які б достеменно не забарилися рознести на друзки корабель і поглинути юнаків. Наступного дня на світанку піратські кораблі вийшли на пошуки, але знайшли тільки де-не-де на хвилях залишки того скарбу і поквапилися доповісти про це князівським урядовцям.

Ооба, донька капітана піратів, збагнула, чого прагнули князівські можновладці, виряджаючи корабель у море. Вона переконала юнаків, що плекали ризиковану затію перетнути море в пошуках обітованого краю, плисти понад берегом на схід. А стернували під її наглядом піратські доньки.

Бабуся втішено розповідала:

— Під час плавання на судні всім заправляли жінки. Руйнівник спочатку нічим не вирізнявся з-поміж молодиків, погоджувався в усьому з братовою, Ообою. Аж надвечір третього дня плавання, коли корабель, що плив півколом на схід, наблизився до гирла Авадзі, він узяв команду на себе й звелів звернути до ріки. Вітер якраз був ходовий. Адже біля моря цієї пори року завжди увечері дме з моря свіжий вітерець!

Руйнівник звернувся до Ооби, яка командувала дівчатами:

«Ми мали плисти від берега просто в море. Ми хотіли заснувати своє поселення на іншому боці. Але ті, хто нас вирядив, воліли, щоб ми помандрували до Країни мерців, на морське дно. Ти, Ообо, проклавши шлях на схід понад берегом, врятувала нас від потойбічного світу. Але скільки ж можна плисти на схід та на схід? Чи не краще податися річищем углиб суходолу, подалі від моря, подалі від царстві мертвих?»

4

Ковасухіто, Руйнівник.

Його велетенська тінь лежить на першій же казці селища в долині. Ще не вирізнившись серед вигнанців із призамкового міста молодих бешкетників, він уже привернув до себе увагу.

Бабуся розповідала, що він зажив слави людини, схильної до крайніх рішень.

— Знаєш, найбільше схильні до крайнощів у розумуванні діти, — додавала вона значущо, пильно дивлячись на мене. — Коли їх вирядили на кораблі в море, і Руйнівник, і його друзі, власне, й були ще майже діти. Окрім хіба що Ооби!

На той час я неабияк захоплювався арифметикою, тож подумав, що оці «крайні рішення» Руйнівника полягають, очевидно, в тому, щоб перемінити знак у своїй поведінці на «мінус», якщо почате із знаком «плюс» виходить на гірше.

І, таким чином, виправити становище.

Уявімо собі дотичну до великої дуги — берега моря. Якщо плисти в море під прямим кутом до неї, то знайдеш хіба що могилу на морському дні. Та коли рухатися в протилежному напрямку, тобто вглиб суходолу, підійматимешся все вище й вище в гори та, можливо, відкриєш новий світ.

Світ життя, на противагу потойбічному…

Корабель, підхоплений припливом, що гнав воду з гирла проти течії високо вгору, підіймався річищем Авадзі. Ріка була глибока й повновода. Проте морське судно — не плоскодонка, якій за іграшку річкова мілизна.

Але чому ж Ооба, так обізнана з мореплавством дочка піратського капітана, без найменшого вагання звеліла дівчатам-остров’янкам скерувати корабель у річкове гирло? Може, вона вже вірила, що Руйнівник-ватажок здатен прийняти «крайнє рішення», яке допоможе подолати перепону, коли корабель не зможе плисти далі, сівши на дно ріки?

Того ж дня, коли зайшло сонце, у місячному сяєві корабель раптом скреготнув днищем по піску, здригнувся і зупинився як укопаний.

Ооба, нічого не сказавши щодо того, чи мав слушність Руйнівник, коли скерував судно до гирла, звернулася до супутників:

«До наступного відпливу треба дати раду нашому кораблю, інакше застрягнемо остаточно. За роботу, поки не зійшло сонце і нас не помітили!»

А Руйнівник додав:

«Розберемо корабель, поробимо з нього плоти, повантажимо припаси, збіжжя, тварин та начиння й попливемо далі, вгору по річці! А зайві рештки корабля нехай відплив несе в море, начебто ми розбились і потонули».

Молодики, що під час плавання не мали до чого прикласти рук, завзято заходилися при місячному світлі розбирати судно.

То була перша справа Ковасухіто, Руйнівника, яка справджувала його ім’я.

5

Найбільше звершення Руйнівника з тих, за які він дістав своє прізвисько й висунувся у ватажки гурту юнаків — коли замість іти у відкрите море, вони підіймалися річкою далі від узбережжя, бо замість Країни мерців на морському дні прагнули створити високо в горах новий обітований край, країну життя. Це було, коли Руйнівник висадив у повітря припасеним заздалегідь порохом скелину, що постала на шляху.

На той час, просуваючись річищем угору, подорожні дісталися місця, де з каменя по краплині точилася вода. Дехто з наших сільських дідів казав, що скелина та — насправді просто брили злежалої чорної землі, проте я наче й зараз чую, як дивно з бабусиних вуст звучало те слово — «скелина»; тому й пишу його ієрогліфами «величезна скельна брила», маючи на увазі заразом і брилу злежалої землі.

Скелина перетинала дорогу трохи нижче по ріці від нашого селища; місце те називають «шийкою». Проходячи там, я щоразу подумки або вітався, або прощався з рідним селом, але водночас пригадував скелину, яка мала бути з пагорб завбільшки. Інколи гірські схили, що з обох боків стискали «шийку», здавалися такими височезними, аж не вірилося, що навіть найбільше окреме брилисько могло їх перекрити. Думалося, що, певно, скелина не заповнювала «шийку», а тільки залягала, мов підмурівок, у найкрутішому місці, а згори її притискали, наче гребля, брили злежалої землі.

Інакше годі було повірити бодай у казці про таку кількість пороху, щоб висадити в повітря скелю, яка перегороджувала ту «шийку».

Бабуся розповідала, що скелину було висаджено одним вибухом. Саме одним, це має в казці неабияке значення. Щойно після вибуху розляглася луна вузьким видолинком, злетіли в небо уламки скель і хмара диму, як упала небачена злива. Вона періщила аж п’ятдесят днів.

У моїй дитячій уяві закарбувалося, як зруйнувалася гребля, підтримувана скелиною, і все, накопичене в долині за безліч років, понесла вниз дощова вода, спустошивши поля в пониззі та викликавши в тамтешніх мешканців спалах мору.

А коли довготривала злива скінчилася, колишня драговина серед долини, оточеної вимитим зеленим лісом, перетворилася на придатну для життя землю. Чиста річка текла, зблискуючи на сонці, долиною, через стиснуту гірськими схилами «шийку», повз будівників нашого селища, які завершили тут свій виснажливий шлях через гори, зливалася в низовині з рікою Авадзі.

І плинула далі, до моря.

Гадаю, невесело було юнакам-вигнанцям з призамкового міста, окрім, хіба, Руйнівника, та їхнім супутницям-дівчатам з «піратського» острова, коли вони опинилися біля підніжжя стіни з брил, стримуваних скелиною.

Було ясно, що звідси бере початок гірський потічок, понад яким вони посувалися вперед лісовими стежками, раз по раз гублячи їх з очей, з гори на гору, схожих на ширму, бо за підніжжям однієї вигулькувала інша. Тут з-під скелини, що замикала, мов гребля, в найвужчому місці улоговину між двох гірських схилів, сльозавіла чорна вода, з якої родився схований у травах струмок, а далі — потічок.

У подорожніх опустилися руки, накотилася втома довгих мандрів. Не сумував лише Руйнівник, він дедалі більше за цю виснажливу подорож висувався на чільне місце (зараз, пишучи це, я вкотре згадую бабусин голос, що повторює Руйнівникові слова, і серце моє виповнює давня наснага):

— Висадимо в повітря, я прихопив з собою пороху!

Ось що він сказав.

6

Під час перших літніх канікул у ліцеї я читав «Записи прадавніх справ».

Ось місце, яке особливо припало мені до серця: «Скелю, посильну хіба тисячі людей, він на нагір’я втягнув та, вхід до Країни мерців затуливши, між собою та нею поставив».

Читаючи, як на кордоні між світом живих та мертвих було встановлено «скелю, посильну хіба тисячі людей», я думав про скелину в «шийці» при нашій долині. Мабуть, дивно здається, коли я скажу, що це місце сподобалося мені через схожість долини, де я народився й виріс, до Країни мерців.

Юним засновникам селища, які подолали незліченні лісові стежки серед гір, не знаючи, чи вдалося позбутися озброєних переслідувачів, та дійшли до межі путі, здавалося, скоріш, що їхній дотеперішній шлях пролягав через Країну мерців, і вони плекали надію, що досить зруйнувати скелину, як відкриється дорога з нинішнього потойбічного світу до Країни живих.

От тільки зруйнувати скелину було не так просто. Та й не виключено, що в декого з майбутніх будівників селища несамохіть виникала думка, що скоріш мочарі по інший бік скелини подібні до Країни мерців за «скелею, посильною хіба тисячі людей». Я це кажу не без підстав.

Бабуся оповідала, що від початку зливи після вибуху і доки вода змивала все накопичене багно, звідти розносився нестерпний сморід. Але ж і в Країні мерців, мабуть, смердить отак сіркою.

Бабуся казала:

— Здавалося, сморід той іде з тих прадавніх часів, коли людина не вирізнилася з-поміж мавп! В усякому разі, відколи скеля та брили землі перегородили улоговину між схилами гір, по той бік збиралися всілякі нечистоти, що виділяли гази. І то не просто смердючі, а отруйні, бо не лише в мочарях, але й на сухих схилах навколо не росло жодної билинки. Подейкують, що коли звір заблукає чи птах залетить туди, від нього лишаються у дрегві самі кістки. Зелене кільце лісу починалося значно вище, далеко від болота.

Вітер доносив сморід до юнаків-вигнанців з призамкового міста та дівчат з «піратського» острова навіть тоді, коли вони, розібравши корабель, тягли річищем плоти, і тоді, коли ріка стала завузькою і довелося поробити з плотів волоки і на них тягти свій скарб лісовими стежками біля потічка. Дехто навіть пропонував звернути кудись подалі від цього нестерпного, відворотного смороду.

Але Руйнівник і тут виявив свою схильність до «крайніх рішень».

Він заявив:

«Треба рухатися якраз туди, звідки смердить. Це навіть безпечніше, бо навряд чи хто чужий туди наблизиться».

А на запитання:

«Хіба ж можна жити там, звідки несеться такий сморід?» — він відказав:

«Дістанемося туди, тоді й поміркуємо, як бути й що з ним робити!»

Отож Руйнівник, запропонувавши висадити скелину, звелів попутникам відійти на безпечну відстань, а сам узявся намощувати порох.

І тут помітив, що запальний гніт надто короткий. Та все одно відважний Руйнівник підпалив гніт і чимдуж кинувся до бамбукових чагарів коло річки. Він правильно вирахував, що густий бамбук захистить його від каміння та грудок землі, що сипатимуться згори. Але іскри, що розлетілися навсібіч від вибуху, підпалили бамбук, і Руйнівник дістав опіки.

Врятувала його від вогненної смерті лише злива, яка ринула крізь клуби пилу, що густою пеленою здійнявся над видолинком, і загасила вогонь.

7

Попеченого в чагарях Руйнівника знайшла й доправила до схованки товаришів Ооба. Вона ж приготувала чорну мазь змащувати опіки. Знадіб’я для мазі знайшлося серед скарбу на волоках із залишків корабля.

Звідти ж принесли казан, і дівчата, навчені Ообою, наварили повний казан мазі.

— Коли мазі не лишилося, зварили ще, потім іще. Так що навіть нині вам, дітлахам, опіки змащують тією давньою маззю, — казала мені бабуся: в мене щойно загоївся опік на коліні. — Наша мазь зажила слави в околиці, бо загоює найбільший опік так, що й сліду не лишиться, — вела далі бабуся, пучками пальців погладжуючи гладеньку блідо-рожеву шкіру на місці опіку.

Бабуся ще розповідала, ніби поки готували мазь, Ооба самотужки витягла попеченого Руйнівника просто під зливу, яка дедалі посилювалася, аби охолодити опіки й не дати шкірі зарубцюватись.

А Руйнівник, хоч і слабким, наче комариний писк, голосом, проте віддав товаришам наказ — не гаючи зайве часу будувати «сторожку».

Метрів за сто нижче від скелини і ліворуч порослий рододендроном схил гори утворював залом. Там треба було зробити настил та навіс із колод та бамбучин, щоб мати притулок від затяжних (Руйнівник це передбачив) дощів. Він переказав своє рішення ледь чутним голосом, а дощ тим часом холодив його червоне від опіків тіло. Попри зливу, що хлющила, віщуючи довгі дощі, у найвищому місці прискалку зробили настил і винесли туди з ніг до голови вимащеного Руйнівника. Щойно скінчивши наказ, Руйнівник зомлів від надмірного болю.

Обережно, щоб не завдавати зайвих страждань, Ооба обхопила його мокре від дощу тіло, перенесла під великий гостролист неподалік та вимастила охололою маззю. Коли Руйнівник лежав на заломі скелі, то нагадував чорну мумію або лялечку комахи. Навіть очі йому вкривала хустинка, просякнута маззю, що робило цю схожість Ще більшою.

Ні давні друзі-юнаки, ні нові товаришки-дівчата це могли зрозуміти, жевріє у Руйнівникові життя чи він помер від сильних опіків. Лише Ооба не відходила від Руйнівника, що лежав, вимащений чорною маззю, вгорі на прискалку, наче на якому божнику.

Всі п’ятдесят днів, поки тривала злива…

8

Коли бабуся ще була здорова й розповідала мені казки нашого селища, то інколи намагалася піддурити мене, щоб потім разом зі мною посміятися, як я, спіймавшися на гачок, скажу щось недоречне. Її хитрощі, однак, були досить невигадливі, щоб я міг швидко помітити свою помилку.

От, скажімо, розповідаючи про «сторожку», бабуся сказала, що під час п’ятдесятиденної зливи поміж гір залягла така густа, непроглядна імла, що величезний дах «сторожки» між схилами гір годі було здалеку вгледіти.

Тут я мав помітити: раніше вона казала, що через багатоденну зливу «сторожку» зводили з колод та бамбука попід скельним заломом. До мого сміху охоче приєднувалась і бабуся.

Але зараз мені здається: такі дрібні неточності, скоріше, зумовило те, що казки походили з різних джерел. Сама бабуся слухала їх у різних варіантах, тому й прагнула переказати мені цє розмаїття у всій повноті.

Якось я спробував розповісти бабусині історії дідам Апо та Пері — евакуйованим до нас під час війни близнюкам — фахівцям з небесної механіки.

Їхні прізвиська походили від слів «апогей» та «перигей», почутих від них, коли вони розігрували для дітлахів з нашого села і гірського селища сценку про те, як обертається Місяць навколо Землі. Побоюючись, що освічені чужаки можуть насміятися з мене, я вмисне вибрав казку, гідну, щоб похвалитися, — про те, як висадили в повітря скелину, що перепинала «шийку» долини. Близнюки-вчені, які, хоч їм і було лише під сорок, мали великі залисини та червоні й витягнуті, мов у качкодзьоба, губи, відказали мені обидва разом:

— Що ж, цілком могло бути!

Цим вони заохотили мене розповідати їм уже впевненіше ще деякі чуті казки. А тоді близнюки-вчені наввипередки заходилися пояснювати, як саме це могло бути.

Виявилося, що на поверхні зваленого в купу каміння завжди міститься критична точка. Приклавши до неї певне зусилля, неважко розвалити всю купу. Таким чином, скелина знаходилась якраз у критичній точці греблі, яка перетинала гірські схили.

На п’ятдесятий день зливи у «сторожці», що вкрилася шаром різнобарвної плісняви, Ооба переказала всім, як Руйнівник, лежачи, мов чорна мумія, сказав сповненим спокійної сили голосом:

— Дощ кінчається, час до роботи!

Прибігши мерщій до Руйнівника й оточивши його зусібіч, юнаки та дівчата побачили, як, наче метелик — кокон, Руйнівник з хрустом розірвав ізсередини чорний шар висхлої мазі.

І назовні раптом з’явилося його тіло, без найменшого сліду від опіків.

9

Коли Руйнівник, який п’ятдесят днів оклигував від опіків під шаром чорної мазі, підвівся, вилискуючи тілом, сповнений нової життєвої сили, його юних друзів і подруг пойняло не здивування, як від чогось надзвичайного, неймовірного, а бурхлива, безмежна радість. І не даремно прилинула до них наснага від слів Руйнівника, бо передвістя цього вони виразно відчували вже за кілька днів до цього.

— Повінь змила всіх переслідувачів, тож ніхто не завадить нашому будівництву, яке почнемо вже завтра. Тож за роботу! Годі нам празникувати!

Передвістя і справді були очевидні.

Сморід, що діймав юнаків та дівчат під час п’ятдесятиденного перебування під навісом, зведеним метрів на сто нижче «шийки», колись відгородженої нині знесеною скелиною від мочарів, поволі слабшав. А в останні днів десять майже втратив відворотність і нагадував про себе, лише коли вітер, що сіяв дощем, змінював напрямок. Та й сам дощ останніми днями лише тихенько шелестів, наче напровесні, коли розпукуються бруньки й проростає трава.

Наступного досвітку дощ ущух, свіжий вітерець на очах розганяв білі хмари, вивільняючи блакить. Хлопці й дівчата парами повиходили з-під навісу на прискалок. До цього, власне, йшлося всі п’ятдесят дощових днів, та тільки першого погожого дня вони наважилися вийти отак, перед людські очі. Усі гуртом зійшли на новий берег плюскотливої і трохи каламутної річки. Тоді понад водою проминули «шийку», що її п’ятдесят днів тому перегороджувала скелина, і вийшли на місцину, де згодом у долині звелося селище.

Я і тепер можу виразно відтворити в пам’яті чудовну картину, яка відкрилася юнакам та їхнім подругам під час цього «вступу до фортеці».

Пам’ятаю її, бо бачив на власні очі ще малим. Бачив, немов згори, з-понад лісу, і молоді пари, які вступають на землю, де зводитимуть селище.

Цей спогад пов’язаний із баченим під час подальших бабусиних легенд про виникнення селища. Кажу «легенд», бо, згадую, перехід від ніби правдивих історій про вигнання з призамкового міста та морську подорож уздовж берега й річищем до дивовижних оповідок про підрив скелини, яка перепинала дорогу, відворотний сморід, п’ятдесятиденну зливу я сприймав, либонь, не без втіхи, як початок легенд…

Розповідаючи про те, як зводилося селище, бабуся одного разу порадила мені звернутися до панотця-настоятеля:

— Навідайся якось до нього, нехай він покаже тобі в храмі ширму з картинами пекла, бо там достеменно намальовано, яким спочатку було наше селище.

Тож я і пішов сам до храму — не на роковини смерті Будди, не на свято поминання небіжчиків Бон, а звичайнісінького собі дня — подивитися картини пекла.

І побачене там надовго закарбувалося в моїй пам’яті.

10

Спочатку здається, ніби на картинах пекла — кратер величезного вулкана, зображений з пташиного польоту.

Але найвище місце будь-якого кратера — голий гребінь гори. А тут червона поверхня гори переходить у зелень лісу, хащі буяють на всій верхній частині картини. Під лісом, за червоним схилом гори — долина, точнісінько як наша, де стоїть селище. Гола, забарви паленої вохри, земля наче аж пашить жаром. Язики полум’я, намальовані де яскравою, де блідою кіновар’ю, — немов пасма морської капусти, що знехотя коливаються на воді.

Під височенними стовпами вогню за дівчатами у коротеньких червоних спідничках-косі макі женуться молоді чорти в оперізках-фундосі: на їхніх тілах, наче рубці, — западини поміж напнутих м’язів. Таке враження, ніби і ті, й інші, захоплені чи то якоюсь грою, чи то напрочуд приємною спільною працею.

Я зразу відчув, хоч і був ще дитиною, що ті чорти й дівчата — люди, які будували наше селище в долині, а картина зображує їхню гуртову працю на новій землі, куди вони прийшли, коли скінчилася злива.

Це перше враження так вкорінилося, що далі я сприймав інші фрагменти картин як ілюстрації, хоч і химерні, до бабусиних розповідей, тому відчував не острах, а приязнь біля картин на розмальованій ширмі при стіні в дивно довгастій кімнаті обік головного храмового залу.

На землі, яка відкрилася, коли злива змила багнюку, накопичену в долині, схожій на червону глиняну ступку з темно-зеленим окрайцем лісу, треба було розбити заливні поля. А схили, де через смердючі випари з мочарів нічого не росло, придалися б для полів суходольних.

Отак порадив Руйнівник і сам очолив своїх товаришів для роботи.

— Поспішайте, працюйте, геть відпочинок! Для того й хлющило цілих п’ятдесят днів, аби ви перепочили як слід! — закликав друзів Руйнівник, який уже був не просто одним з громади, а справжнім, визнаним ватажком.

Його задум був ясний. З незапам’ятних часів і аж дотепер отруйні випари з мочарів не пускали рослинність з пралісу вниз, у долину. А тепер, вивільнившись, рослини чимдуж ринули схилом. Якщо допустити, щоб досі голі схили і нова пласка ділянка в улоговині заросли, розчистити їх при обмалі робочих рук буде годі.

Ось чим переймався Руйнівник. Він боявся, що буйна рослинність, яка шалено кинулася в ріст, відтіснить їх на дно видолинка, так що, врешті-решт, залишиться тільки вузенька смужка ріні вздовж річки. А може, й там уже поповзли навсібіч нестримні пагони лози.

— І справді, в давнину окрайка лісу (так називалася найнижча смуга первісної хащі) була куди вище, ніж зараз! — казала мені бабуся.

А я бачив у картинах пекла тодішню карту нашої долини, що підтверджувала бабусині слова.

11

Руйнівник розумів, що тепер, коли смердючі гази з драговини вже не підіймаються, окрайка лісу буде швидко насуватися на долину. Хоч він із товаришами працював до сьомого поту, розчищаючи землю від повалених під час зливи дерев та каміння, та все ж рано-вранці, до початку робіт, і смерком він ще й сам-один вибирався до окрайки лісу саджати дерева. Схоже, що вже тоді Руйнівник призвичаївся працювати, хоч і задля засновуваного з товаришами селища, проте самотужки.

Один із способів захиститися проти виверження вулкана полягає в тому, що влаштовують лісозахисну смугу, яка має протистояти поширенню вогню.

Певно, і Руйнівник, щоб запобігти навалі дикоростучих лісових рослин, насаджував дерева від долини, щоб селище могло регулювати розбуяле зело. А накопичена у пралісі віковічна сила нехай переходить визначену Руйнівником межу і спускається в долину…

До смуги, якій Руйнівник призначив бути нижнім від долини краєм лісу, можна було у будь-який бік від селища дістатися пішки за той самий час. Великим поземним кільцем на узвишші довкола долини було висаджено лакові дерева. Потім ці велетенські дерева стали багатющим джерелом сировини, яка йшла на виготовлення за власним способом рослинного воску. Але задум Руйнівника насамперед полягав у тому, щоб поставити перепону навалі лісу. Аж потім він надумав висадити ще смугу лакових дерев, аби захистити селище від ворогів; тим, щоб дістатися долини, треба було б долати цю смугу, дихаючи отруйними випарами лакового дерева.

Багато дерев посадив Руйнівник. Деякі з них, справжні велетні, ще можна було бачити з долини, коли я був малим. А наостанок Руйнівник посадив для власної розваги тополю на пагорбі посеред долини.

У підніжжі пагорба, попід корінням тополі, яка швидко пішла в ріст, був широкий прискалок. Кутастий край прискалка, званий «приступка з десять мат», і тополю було видно з будь-якої точки долини. Метрів за десять над землею стовбур тополі спотворював наріст, і, якщо дивитися знизу, здавалося, ніби в цьому місці стовбур зігнуто під кутом. Але згори, з-над лісу, було помітно, що зігнутий та викручений у бік лісу весь стовбур тополі.

Бабуся казала, що то — наслідок щоденних «вправ» Руйнівника.

Кожного ранку, щойно займався день, Руйнівник виходив на «приступку з десять мат» поглянути, чи не коїться в долині чогось недоброго. А потім починав свої вправи: відступав гребенем від пагорба до долини, розбігався й перестрибував через тополю, приземляючись на «приступці». Росла тополя, ріс і Руйнівник, поки не став з такою силою перелітали через верхівку дерева, що вже важко було повернутися на землю. Тому й почав, перестрибуючи тополю, хапатися за неї і робити оберт навколо стовбура, аби приземлитися на прискалку.

Тополя рік від року росла. Але ріс і Руйнівник — це звалося «звелетніння».

Бабуся не пояснювала, як саме «велетнів» Руйнівник (це тільки посилювало відчуття казковості її розповіді), казала лише, що поступово він перетворювався на богатиря, куди більшого за звичайного чоловіка, що мене, власне, цілком задовольняло.

Від надмірної сили «звелетнілого» Руйнівника, який щоранку хапався за стовбур, на могутній тополі утворився наріст на висоті метрів із десять від кореня, а її стовбур зігнувся й викрутився.

— Руйнівник розбігався, аж земля стугоніла під ним, а тоді стрибав через тополю, хапався руками за зігнутий стовбур коло наросту й робив повний оберт. Ту «вправу» варто було подивитися!

Так розповідала мені бабуся співучим голосом.

12

Крім саджання дерев, поки зводили селище, поставали й інші роботи, якими займався лише Руйнівник, що спершу працював пліч-о-пліч з товаришами. Справа, яку він здійснив біля входу в долину, показала, що Руйнівник знається на вибухівці (хоч те, що він сам постраждав від вибуху, засвідчило й іншу, гіршу рису його вдачі — схильність до нерозважливих вчинків, навіть шкідливих іноді).

А тепер виявилося, що Руйнівник цікавиться риболовлею і тямить у цій справі.

Після вибуху річка потекла заглибиною, утвореною в скельному підніжжі гір, біля «шийки» лишилася глибока вирва. А трохи нижче, де скеля була непошкоджена, розкинулося мілководдя. Обабіч нього і зараз є ринви, що їх, як кажуть, вирубав долотом сам Руйнівник. Мілководдя те разом із ринвами за мого дитинства ще звалося, як і в давнину, «великою загатою».

Оповідають, ніби Руйнівник нарубав бамбука з тих самих чагарів, де намагався сховатися від вибуху, але тільки обпалився, і спорудив тут величезну загату, біля якої призвичаїлися ставити різноманітне рибальське начиння.

Я чув, що, поки з мочарів проникала чорна вода, риба зовсім не водилася в річці навіть значно нижче долини. Проте, коли по п’ятдесятиденній зливі видолинком потекла чиста річка, з води ще не зійшла дощова каламуть, як у ній заграли зграйки гольців та кунджі. Над водою з ранку до присмерку роїлися листоїди, що їх раніше розганяв болотний сморід. Тож люди при будівництві бачили, як вгодовані рибини вискакують з води й на льоту хапають комах, жируючи.

Як же потрапили гольці та кунджа до свіжовиниклої річки?

У легенді Руйнівник пояснював це так:

«Раніше в цій лісовій долині річки не було лише на поверхні, а під землею текла «дзеркальна річка». Там водилися і гольці, і кунджа. А тепер, коли річка вийшла на поверхню, виплила назовні й риба. У «дзеркальній річці» риби не злічити, бо якщо з горішньої річки риба зникатиме, з-під землі прибуватиме нова, аби поповнити нестачу. Вистачить і мотиля, й листоїдів. Тож, скільки б ми не виловлювали гольців та кунджі у «великій загаті», риби в річці не переведеться…»

І справді, «велика загата» постачала білки, такі необхідні для юнаків та дівчат, які тяжко працювали й виснажувалися на будівництві селища.

Коли з пониззя річки, сполученого з морем, почали надпливати вугрі, Руйнівник поставив у ринвах обабіч «великої загати» бамбукові пастки-плетенки. Потім узявся розводити коропів у річці вище загати.^У продовольчій програмі селища Руйнівник неабияку роль відводив річковій рибі, і тут він досяг значного успіху.

Мабуть, він іще змалку полюбляв рибалити, бо коли загата була готова, оселився в хижці на березі і наглядав за рибальським причандаллям.

У той час Ооба, зросла на «піратському» острові, ходила тінню за Руйнівником, який так захопився рибальством, і допомагала йому вдосконалювати приладдя. У нашому селищі й дотепер рибалити вирушають парою чоловік та жінка, щоб, бува, один із них не втонув. До речі, «велика загата» призначалася й іще для одного.

13

Рибальське начиння біля «великої загати» стало у великій пригоді, заклавши на довгі роки основу продовольчої програми заснованого в долині селища.

Проте на початку будівництва, невдовзі по пам’ятній п’ятдесятиденній зливі, гольці та кунджа, яких було повно в новій річці, ніяк не ловилися біля загати. А принесені харчі за п’ятдесят дощових днів вже кінчалися.

Як каже оповідь, на початку будівництва джерелом білків для юнаків та дівчат слугували прісноводні краби, а джерелом вуглеводів — солодка картопля, яку копали на схилах біля окрайки лісу. Це було так. Тільки-но скінчилася п’ятдесятиденна злива, землю кольору паленої вохри, де ще не росло ні травички, ні деревця, всипали, наче червоною фарбою, незліченні краби. Їх ловили, варили, товкли в кам’яних ступках, приправляли солодкою картоплею і робили млинці. Мені доводилося куштувати такі млинці на свята, а для хлопців і дівчат, які зводили селище, то була повсякденна страва.

Краби придавалися не тільки для цього. Поласувати ними прилітало птаство, найперше блакитні сороки, забігали колонки та інша дрібна звірина, коли-не-коли заходили навіть дикі кабани. Хлопці полювали на птахів та звірів, які теж потрапляли в казан.

Отож, завдяки крабам, селище, яке тільки-но зароджувалося, не потерпало від нестачі їжі.

Серед картин пекла, які я ходив дивитися, була й така, де мускулясті чорти товчуть у ступках грішників з головами, меншими од чортячих кулаків. Якщо картини пекла й справді відображають часи заснування селища, то на цій, не інакше, намальовано, як товчуть крабів на млинці. Навіть намальовані де густою, а де блідою кіновар’ю купи розтовчених вщент кінцівок навколо ступок — не що інше, як краби на кухарській дошці, з яких пектимуть млинці.

Солодка картопля, як я вже казав, правила за приправу до крабових млинців. Та щоб викопати її, доводилося добряче помарудитися, не те, що з крабами, яких просто збирали на землі. Доброго кореня дикої солодкої картоплі з-під лісу вистачало на раз усім хлопцям та дівчатам, але щоб витягти його весь, доводилося копати чималу ямину. Ці ямини, до речі, наштовхнули будівників селища на нову думку, як розв’язати проблему тимчасового помешкання.

Вони зметикували, що схил біля окрайки лісу — підходяще місце для печер. Для житла досить було поширити й поглибити ями по коренях солодкої картоплі.

Отож юнаки й дівчата, які під час п’ятдесятиденної зливи мешкали гуртом під навісом на прискалку, почали, розбившися на пари, викопувати в схилі печери та переселятися в них, свої окремі помешкання.

Залишки печер у схилі біля окрайки лісу збереглися ще до останньої війни. Відірвавши дошки, що загороджували вхід, та трохи відгорнувши землю, можна було потрапити до чималих печер, напрочуд сухих, хоч і просякнутих відчутним запахом плісняви. Подейкували, що в тих норах де-не-де ховаються і здичавілі собаки, яких у селищі нічим було годувати. Ми називали їх вовками і неабияк боялися.

14

Будівничі, що розселилися по печерах біля окрайки лісу, першого року засіяли поле гречкою.

Руйнівник організував сівбу так, що спершу на косогорі біля печер, а потім і за річкою, зазеленіли листочками смуги гречки. Кожну наступну смугу висівали трохи нижче, так що зелень кільцем спускалася згори до самої річки. Кожне пасмо гречки квітло в свій час, тож весь схил від окрайки лісу до видолинка вкрився блідо-рожевими й білими хвилями.

— Гарно те було, — казала бабуся. — Отак Руйнівник чудовим візерунком квітнучої гречки розбив на смуги весь лан від окрайки лісу до самої долини. Бо землю треба було поступово розподілити між усіма.

За пасмами гречаного поля висіяли сою. Листя та пагони гречки й сої мали ще й підживлювати досі не оброблювану землю. Та й для обігріву печер узимку потребувалося чимало сухої гречаної та соєвої лузги.

Поки юнаки та дівчата готували до польових робіт розчищену зливою землю, Руйнівник сам очолював виконання власного задуму. Та коли розчистка землі під оранку та сівба стали звичайною повсякденною працею, він, як я вже казав, все більше вдавався до певної роботи, яку виконував власноруч.

Уже замолоду був у ньому потяг до самотності, який з віком проявився цілком недвозначно. Бабуся казала, що ця риса, скоріш за все, не була властива Руйнівникові, коли він ще колобродив напідзамчі, а з’явилася, коли він оклигував від опіків, лежачи пластом, під навісом на прискалку у шкаралупі чорної мазі:

— Станеш відлюдьком, як полежиш без руху півсотні днів, немов мумія чи лялечка комахи…

Руйнівник, що дедалі схилявся до самотньої праці, крім опорядження «великої загати», насадження дерев та щоранішніх «вправ», коли він роздивлявся, чи не впала якась напасть на їхній новий світ, захопився, особливо коли впевнився, що висаджені ним дерева добре пішли в ріст, розбивкою «саду ста трав».

Як казала бабуся, що сама добре зналася на зіллі, спершу Руйнівник мав на меті створити взірець городу, зібравши там їстівні рослини. Далі він висадив найрізноманітніші цілющі трави, щоб лікувати мешканців долини від усіляких хвороб. А крім лікарських, виростив і отруйні зілля, які, до речі, в подальшому відіграли неабияку роль.

15

Міркуючи про Руйнівника як про людину, що викохала «сад ста трав», я сприймав його скорше не як затятого відлюдька, а як добру на. Гадаю, що саме через це він і відсторонився від інших жителів долини.

Донедавна щоосені дівчатка з нашого селища вибиралися гуртом до «саду ста трав» прикрасити волосся китицями красноплодника, що розрісся від часів Руйнівника на справжню хащу, де величезні пеньки повикидали пагони, а старі покручені стовбури переплелися гіллям. Слухаючи, як Руйнівник, що самотужки спромігся розбити в тих нетрях «сад ста трав», ставав із роками суворою до безжальності людиною, я відчував подив і водночас смуток.

Уперше я подумав про Руйнівника як про бездушного утискувача, коли почув від бабусі, до чого ще, окрім риболовлі, слугувала його «велика загата».

Бабуся розповідала цю історію не так, як завжди, без звичайної примовки.

До тієї розповіді спричинився незвичайний обряд сплаву ліхтариків на свято поминання небіжчиків Бон у нашому селищі. Біля річки, під мостом посеред долини, збиралися діти в літніх кімоно й пускали на воду човники з гілок, обтягнуті папером, із свічками. Багато хто в нашому селищі, яке донедавна постачало рослинний віск усій країні, ще мав довгі свічки ручної роботи.

Паперові човники, до дна кожного з яких було припасовано цвяшком обрізок такої свічки, пливли, мерехтячи вогниками, до вирви у «шийці» і там згоряли. Бо на поверхні води було напнуто сітку, і та не пускала їх далі, на мілководдя до «великої загати».

У давнину замість сітки було начиння з трави та паростків бамбука. Воно слугувало не стільки для риболовлі, скільки для того, щоб перепиняти все, що спливало річкою до пониззя. Бо могло виказати тамтешнім мешканцям, що в долині живуть люди. Легенда мовить, ніби друзі Руйнівника були невдоволені тим, що їх без кінця відволікають від розчистки землі під оранку, й без того марудної роботи, щоб переробляти та поліпшувати приладдя у загаті.

Але Ооба заспокоювала їх, пояснюючи, що риболовлю затіяно на їхню ж користь.

Якось під час свята Бон, саме того вечора, коли пускають по річці ліхтарики, бабуся, наче згадуючи випадок з власного дитинства, розповіла ось що.

Коли «велика загата» була готова, Руйнівник невдовзі поставив собі хижу на березі, нібито щоб наглядати за риболовлею.

Але здебільшого він вивуджував із річки те, що хтось із його товаришів ненароком упускав у воду. А тоді немилосердно доскіпувався, хто саме був той недбалець. Під час розчистки землі хлопці й дівчата, як видно і з картин пекла, випалювали пні, що під час зливи принесла повінь. Але щоразу, перш ніж розвести багаття, Руйнівник підіймався на «приступку з десять мат» під тополею і впевнювався, чи такої погоди не буде видно диму з долини. Тож пні палили лише в дні, коли в лісі був достатній вітер, аби відразу розігнати дим.

Отже, Руйнівник був іще й наглядачем, який пильнував, аби його односельці не виказали мешканцям пониззя річки чи дроворубам, що працювали в довколишніх горах, таємницю, тобто що тут існує нове селище.

16

Отак на новій землі у лісовій долині споруджувалося селище, під час якого Руйнівник дедалі більше висувався на чільне місце.

Коли я слухав бабусині розповіді, мені здавалося, ніби будівництво тривало нескінченні роки, що від самої спроби уявити їх аж в очах темніло. Проте по-бабусиному виходило якось так, що люди й незчулися, як обабіч дороги понад річкою звелися хатини, куди поперебиралися з печер край лісу; ба навіть як хати постарілися, а в них самих — колишніх хлопців та дівчат, що разом піднімалися річкою до скелини — понароджувалися й повиростали діти та онуки. Я зрозумів ще з бабусиних оповідей, що на них знову чекала важка справа, затіяна Руйнівником.

Від цієї пори і до отруєння Руйнівника відносився й період завершення будови селища, про який я слухав чи не з найбільшим хвилюванням.

Певного року Руйнівник почав закликати до себе одного за одним колишніх друзів, що жили в селищі (на тоді вже не новому, а скоріш підупалому) в колі власної родини, дітей та онуків.

У цій оповіді мене найперше приворожило те, що і Руйнівникові, і його товаришам давно минуло по сто років. Та й усі вони на той час «звелетніли».

Як каже легенда, перед заснуванням селища, коли Руйнівник, перетерпівши п’ятдесятиденну зливу та загоївши свої опіки, проламав чорний кокон мазі і явив відновлене біле тіло, він почав швидко рости і невдовзі став значно більшим від звичайної людини. За Руйнівником, що невпинно «велетнів», стали так само рости й усі його друзі.

Бабуся казала, що лише життєдайна сила нової землі, звільненої від предковічних сморідних мочарів, призвелася до того, що її червоним килимом вкрили незліченні краби. З того ж джерела походила і енергія, що просякала Будівничих, які працювали на свіжому повітрі, ледве прикриті одягом, як ті чорти й грішники на картинах пекла. Тож навіть по ста роках життя вони не тільки не занепали на силі, а навпаки, «звелетніли».

Так пояснювала бабуся.

На моє запитання, якої ж міри сягнуло оте їхнє «звелетніння», бабуся відповіла, що за міру може правити тополя вгорі над долиною.

Ця тополя (щоправда, лише нащадок колишньої) стала наочним свідченням щоранішніх Руйнівникових «вправ», коли він розбігався по гребеню гори, що вистромлювався в долину, стрибав, хапався за стовбур і робив оберт, а тоді з гуркотом, від якого долиною розлягалася луна, приземлявся на прискалку. Тополя була могутня, її листя так розрослося, що навіть у погожі дні «приступка з десять мат» на прискалку не висихала в затінку. Руйнівник, роблячи оберт, хапався за стовбур, де той згинався біля наросту — метрах у десяти від землі. Виходить, він сам був на зріст майже як те дерево.

І незгіршими велетнями стали під час заснування селища і його товариші.

17

І ще з одного можна було оцінити могутність Руйнівника та його товаришів-богатирів, які, хоч їм давно й перевалило за сто, зберегли тілесну міць. Стоячи там, неважко було повірити у «звелетніння», яке бабуся найчастіше згадувала ніби жартома. У лісі над видолинком й понині можна бачити залишки надзвичайної праці Руйнівника та його друзів-велетнів. Кажу «залишки», бо нині можна снувати хіба непевні здогади про те, для чого призначалася збудована Руйнівником та його товаришами споруда. А від бабусі я чув розповідь про дивовижну, наче сон, пригоду, яка сталася там…

Хоч я і кажу «залишки», але та кам’яна споруда і досі міцніша за будь-яку будівлю в селищі.

Якщо заглибитися від окрайки лісу в пущу, невдовзі вийдеш на бруковану дорогу. Ще до школи ми, дітлахи, бігали дивитися на те диво.

Казали, що до дороги ліс безпечний навіть для малої дитини, а от заглиблюватися далі самотою не варто навіть дорослому. Про те, що дорослі називають цю вимощену каменем дорогу «дорогою мерців» і що іншої такої не знайдеш ніде в Японії, я дізнався вже під час війни, на лекції, що її читали в «народній школі» після дослідження на місцевості евакуйовані до нашого селища знавці небесної механіки.

Про них я вже трохи розповідав — це близнюки дід Апо та дід Пері.

«Дорога мерців» простяглася величезною — майже вздовж усього селища — поземною еліптичною дугою в нетрях лісу на північному від долини схилі.

Завширшки вона не скрізь однакова, але і вздовж, і впоперек її вимощено у строго горизонтальній площині. Вже з цього, наголошували наші вчені під час лекції, можна судити про високий рівень геометричних знань і будівельної техніки в тих, хто її споруджував.

Після лекції, уночі (а ніч була напрочуд місячна), лежачи на долівці в нашій хатині на самому дні видолинка, я уявив, ніби просто з неба над долиною, понад стелями і дахами, дивляться вниз велетенські очі. Наче усі сні, ввижалося мені, немов я сам — одне ціле з тими очима. Якщо дивитися згори, «дорога мерців» віддзеркалює місячне світло, наче біле пасмо води. Я уявив це так виразно, ніби побачив на власні очі. І далі, уві сні, мене осяйнув здогад, що ця брукована дорога, рівнобіжна, наче друга річка, річці у видолинка, має правити разом із нею за знак для велетенських очей з небесної височини.

Двоє вчених, чужинці для мешканців селища, зуміли збагнути високий рівень знань та техніки будівників дороги, але не осягли, навіщо вона. Коли хтось із слухачів запитав про це, пояснивши, що з дорогою пов’язані стародавні перекази, за відповідь йому була лише знічена мовчанка. Пригадую, я з жалем подумав, що, якби запитав у вчених, хто збудував ту бруковану дорогу, то, може, й дістав би якусь відповідь.

Та вже невдовзі дізнався, що її вимостили «звелетнілі» Руйнівник і його товариші… Хоч, власне, на той час Руйнівник уже не вважав колишніх шибайголів з призамкового міста рівнею собі.

18

По ста з лишком роках життя «звелетнілий» Руйнівник майже перестав спілкуватися з колишніми приятелями, то наглядаючи з хижі біля «великої загати» за риболовлею, то досліджуючи в «саду ста трав» нові їстівні рослини та лікарське зілля. Але його притаєну силу мешканці селища відчували щоранку, коли гуркіт сповіщав долину, що Руйнівник, як завжди, розбігтися гребенем, схибнув, зробив оберт навколо стовбура тополі і приземлився на «приступці з десять мат».

Тому його колишні друзі, кожен із яких мешкав у колі великої родини з дорослими дітьми, онуками, а то й правнуками, одразу відгукнулися на звістку, яку їм приніс посланець від Руйнівника.

Бабуся пояснювала:

— Руйнівник мусив вдатися до посланця, бо на той час остаточно відособився від колишніх друзів, які жили мирним родинним життям. Сам Руйнівник жив удвох з Ообою у лісових нетрях. Проте кожен мешканець знав, що він десь неподалік, бо не було дня, аби ранком не стугоніла гора від його стрибка. Щоб не зустрітися віч-на-віч з Руйнівником під час його «вправ», ніхто не виходив на роботу у гори так рано. Слід цього звичаю зберігся у нашому селищі ще за мого дитинства. Якщо на світанку гриміло, мої односельці казали:

— Сьогодні бігає Руйнівник.

І уникали вибиратися в гори.

Бабуся розповідала, що Руйнівник, який жив у хащі, нерідко походжав пралісом, голосно розмовляючи сам із собою, але не звичайною мовою жителів долинного селища, а мовою, зрозумілою хіба що для привидів цього краю (бабуся казала «долинна мова» і «лісова мова»).

Звідки ж Руйнівник та Ооба, живучи в лісі, діставали собі їжу?

Бабуся у своїх оповідях досить часто припускалася протиріч, що її аніскільки не обходило; от і на це запитання вона відповідала по-різному. Інколи казала, що сільські жінки щодня, тільки-но Руйнівник робив свій вранішній стрибок через тополю, по черзі носили їжу до лісу, на місце, що його називали «Руйнівниковою їдальнею», і залишали на пласкому камені біля джерела. Це було не зовсім легко для родини, на яку припадала черга, бо і Руйнівник, і Ооба через свій надзвичайний зріст потребували силу-силенну харчів.

Іншим разом бабуся казала, що Руйнівник з Ообою самі забезпечували себе їжею.

Їхньою повсякденною стравою була «чортова каша» — їстівна земля, якою свого часу Руйнівник підгодовував друзів, коли землеробство ще не давало достатньо продуктів. Руйнівник знаходив їстівні рослини і серед дикоростучих. Посеред хащі є болото під назвою «піхви». Там вибивається з-під землі й неподалік знову западає в землю річечка, де Руйнівник нібито ловив гольців, що правили за джерело білка.

Таким невибагливим Руйнівник був увесь свій вік, та все ж мешканці долини вважали, що він купався в розкошах і мали це йому за зле. Навряд чи годиться ставити це за провину другому, тим більше третьому поколінню нащадків Будівничих, бо вони вже не бачили нічого, крім нехитрого сільського життя у долині. Але своїм давнім товаришам Руйнівник вибачити такого ставлення аж ніяк не міг.

Розгніваний, він, врешті-решт, вирішив учинити над ними суд і через посланця одного по одному почав викликати до себе своїх колишніх друзів.

19

Як розповідає легенда, всі дівчата, яких Ооба потай від батьків-піратів вивезла з острова, одружилися з юнаками-Будівничими і мали на тоді вже не тільки дітей та онуків, а й правнуків. Лише Руйнівникова подруга Ооба так і лишилася бездітною. Незважаючи на свої сто з лишком років, вона залишалася зовні зовсім юною.

Саме нею і передавав Руйнівник свої виклики.

Щовечора Ооба спускалася в долину. Підходила до оселі того з Будівничих, кого мала викликати на суд, і тихенько, не зважаючи, почують чи ні, казала, що її прислав Руйнівник. Її запрошували до хати, але далі передпокою вона не заходила, відмовлялася навіть присісти на причілку під навісом і тужливо починала розмову з жінками.

— Ви ж знаєте вдачу Руйнівника. Як втелющиться йому щось у голову, то його вже не перепреш. Ну що я вдію! Від нього ніде не сховаєшся, бо все довкола знає як свої п’ять пальців. Треба вашому прийти завтра вранці до окрайки лісу. І звідки ж воно взялося, що за часи настали! Хіба бачили такий суд, відколи стоїть наше село! — бідкалася зрозпачено Ооба.

— А жіноцтво з родини того, кого викликав Руйнівник, і собі гірко зітхало, слухаючи її мову, і здавалося їм, що це Ообу, а не їх, слід підбадьорити та заспокоїти, а то, чого доброго, від надмірної печалі тут-таки і проститься з життям, — розповідала бабуся.

В оселях, де Будівничі діставали виклик на суд, жіноцтво, як водиться, побивалося. Але самі Будівничі сприймали звістку напрочуд спокійно, наче врешті-решт сталося те, чого давно сподівалися і чого відвернути не могли. Кожен порав свої справи й раніше вкладався спати, щоб назавтра зранку вирушити до лісу.

А чоловіки, особливо молоді, хоч і не оплакували вкупі з жіноцтвом лиху долю діда чи прадіда, однаково не мали спокою, бо знали, що чекає завтра на них самих. Молодики мусили вранці одпровадити позиваного до окрайки лісу і бути свідками на суді, який правив Руйнівник.

Саме тут у бабусиних переказах не сходилися кінці з кінцями. Може, тому, що самі юнаки розповідали про те, що їм довелося бачити, тільки через багато років. Коли разом із дідом чи прадідом хлопці вдосвіта підходили до окрайки лісу, то бачили: біля джерела, де «Руйнівникова їдальня», на них чекає могутній, мов старезне дерево, чоловік. Перед Руйнівником на обличчі кожного Будівничого виникала дивна напівплаксива посмішка — напівгримаса. Мабуть, вони уявляли, як зараз звинувачуватиме їх той, кого вони всі поважали й любили, їхній друг.

Руйнівник, похмурий та суворий, здавалося і не знав особистої приязні. Без жодного вступу він звинувачував Будівничого, який з’явився, в тому, ніби всі його вчинки, від самого початку й донині, мали метою занапастити всю сільську громаду.

Бабуся казала: жоден з Будівничих не смів виправдатися чи заперечити, бо той перелічував їхні справжні вчинки. Кожен лише скрушно посхиляв голову, мовляв, так воно і є, покірно визнаючи злочин. А для молодиків, що слухали неподалік, то був наче урок історії. Тільки й могли сказати про той чи інший випадок: «Та як таке могло бути!» І переймалися думкою, що такий суд необхідний, хоч раніше були певні, що, відколи стоїть селище і дотепер, коли воно пустило глибоке коріння, не було нічого, гідного бодай найменшого осуду. То був для них і урок закону, де вони навчались позбуватися співчуття навіть до найближчих друзів, якщо їх викликано на суд.

Вирок Руйнівника був для всіх один і той же: довічне ув’язнення і каторжні роботи. На той вирок засуджений відпроваджував молодих родичів додому, а сам рушав до котроїсь із печер біля окрайки лісу, де жив давно тому, ще коли починалося селище. А далі, за велінням Руйнівника, який з’являвся до них з пущі, приєднувався до засуджених раніше, що мостили велетенську «дорогу мерців».

Тим часом, як каже переказ, тих Будівничих, які ще не дістали позову, опосідав неспокій і сум’яття: чи то Руйнівник забув про них, чи то хоче відокремити від друзів. От чому останні Будівничі мало не підтанцем ішли на суд, а Руйнівник, як оповідали потім їхні онуки та правнуки, зустрічав їх, навпаки, дедалі похмуріший.

20

Каменоломня, звідки брали каміння для «дороги мерців», була на східному від болота, званого «піхвами», схилі. Я ще малим бачив сліди від виламаних брил. Це було під час «експедиції», яку затіяли міські вчені. — дід Апо та дід Пері. Усі разом тримаючись за червону стрічку, ми пройшли крізь хащу. У вкритій мохом скелі вирізнялася гола поверхня, звідки вибивали брили. Її розміри дозволяли уявити, яка сила-силенна каміння пішла на «дорогу мерців».

Дід Апо й дід Пері казали, що каменоломня свідчить про високу техніку вибухових робіт, тож, можливо, й висадження скелини — не зовсім казка. По залишках колії у лісі вони відтворили навіть, як перевозили обтесані камінні брили до «дороги мерців».

Пам’ятаю, мене приємно втішила повага, якою ці вчені зайди перейнялися до Руйнівника — творця проекту та керівника спорудження «дороги мерців».

Я не настільки обізнаний з астрономією, щоб достеменно відтворити зараз пояснення діда Апо і діда Пері щодо напрямку, чітко визначеного горизонтальною поверхнею «дороги мерців»; пам’ятаю лише, що він відбивав якийсь простий, але значущий кут, зумовлений багаторічними астрономічними спостереженнями. Згадую також, що до свого пояснення дід Апо та дід Пері додавали трохи дивні слова:

«Напрямок, у якому прокладено дорогу, може, безпосередньо й не стосується побуту мешканців долини, але здатний багато чого сказати розумним істотам, що надлітають з космосу».

Нині, коли я читаю про розшифровку фотознімків земної поверхні, зроблених зі штучних супутників, мені кортить дістати такий знімок і околиць нашої долини. Адже ж є у джунглях Південної Америки велетенські споруди, які на фотографіях із космосу виглядають достеменно як дороговкази для екіпажів зорельотів, що наближаються до Землі.

Виламані коло «піхов» та обтесані брили тягли до «дороги мерців» і вкладали вздовж визначеної Руйнівником лінії на міцну земляну основу.

Ця виснажлива робота — а працювали, що не кажіть, більш ніж столітні діди, нехай міцні й «звелетнілі» — тривала три роки. Дорогу мостили з ранку до пізнього вечора, поки темрява не припиняла роботи. Тоді Будівничі вмивалися біля джерела й споживали вечерю, наготовану й принесену жінками з долини, а потім ішли спати до своїх печер біля окрайки лісу. Хоч і засуджені до довічної каторги, ніхто, крім Руйнівника, за ними не наглядав, але жоден із старих не повернувся в долину, далекі вогні якої виповнювали їх тугою за рідними оселями.

Бабуся оповідала:

— Цілих три роки жоден із Будівничих не бачив рідної домівки. А жінки, хоч як бідували, щодня приносили їм щось попоїсти, наче пожертву душам предків.

І щоразу до наступного ранку все з’їдалося…

21

Якось я запитав:

— Як же це затри роки, поки Будівничі ночували біля окрайки лісу і мостили дорогу тут-таки, в лісі, ніхто з родини не провідав діда чи прадіда?

Бабуся пояснила:

— Невдовзі перед тим, як дорогу вимостили, жінки зійшлися до джерела і слізно благали Руйнівника, який звідти наглядав за роботою, відпустити старих по домівках хоча б на зиму. Зима заповідалася навдивовижу люта, тож старезні Будівничі могли просто повимерзати в тих печерах край лісу. Першою занепокоїлася Ооба, але Руйнівник і слухати її не хотів, тож надвечір вона пішла у долину на раду. Коли ж жінки зібралися біля джерела і побачили в гайку Руйнівника та стали його просити, надбігли хлопці з «молодого люду», аж знетямлені від люті, й порозганяли їх. Адже кожен із «молодого люду» був свідком суду над власним дідом чи прадідом. І були певні, що лише довічною каторгою Будівничі можуть спокутувати свою провину перед селищем:

«Якщо діди пішли б «на той бік», не спокутувавши своїх гріхів, за що б вони мали ціле своє життя, усю роботу при створенні нашого нового світу? Хіба можуть вони тепер піти «на той бік» із щирим серцем! Чи вам не втямки, що Руйнівник якраз і затіяв мостити дорогу, аби підготувати своїх товаришів-Будівничих до виправи «на той бік»!»

Не діти Будівничих, самі вже старі, а онуки й правнуки зуміли збагнути задум Руйнівника, тому так завзяте» і захищали «дорогу мерців».

І от, нарешті, Будівничі скінчили роботу.

То було напередодні весняного рівнодення, якраз через три роки від початку робіт. Їхній радісний згук долетів аж до лісової долини, і не тільки жіноцтво, а й «молодий люд» повірили у ту мить, що по вимощенні дороги Руйнівник відпустить Будівничих у село.

Наступного дня, у рівнодення, всі причепурилися, наготували почастунку й чекали. Але звечоріло, а з лісу ні слуху ні духу. Тоді кількох одчайдухів з «молодого люду» вирядили поночі до печер біля окрайки лісу. Проте й у печерах не було жодної живої душі. Хлопці насилу продерлися крізь чагарі до щойно спорудженої «дороги мерців» і при світлі місяця побачили, що ретельно вимощеною дорогою поволі крокують вбрані по-святковому Будівничі з Руйнівником на чолі. На диво химерний то був похід.

Щойно голова колони, яка просувалася з цього боку дороги, від джерела, досягала кінця бруківки, що губився в непевному місячному сяєві, як уся процесія знову опинялася на самому початку дороги, ніби її хід оце щойно починався. Так крокували вони хтозна-вкотре, аж раптом і Будівничі, і Руйнівник, що блідо мерехтів під промінням місяця, стали поволі підноситися над дорогою.

А ще за якимось разом колона Будівничих з Руйнівником попереду стала підійматися, наче косогором, просто в небо, до білих хмар. Тут парубки вискочили з кущів і зчинили лемент, та колона йшла собі і йшла…

Наступного ранку до села спустилася Ооба й розповіла, що сталося.

Руйнівник та Будівничі дружно вирушили «на той бік», знову ставши, як і колись, веселими друзяками-шибайголовами замість проводиря та підлеглих. Але тоді цю новину все селище вже знало від «молодого люду».

22

Гадаю, історія про те, як Руйнівник, скінчивши працю у селищі та лісі й залишивши людям незліченні та корисні приладдя, пішов до неба, поєднавшися перше зі своїми давніми друзями, нагадує легенду про Спритника.

В ті часи Ооба грала роль матріарха, відповідно до вчинків Руйнівника.

Так, Ооба, поза сумнівом, була необхідним «М» до Руйнівникового «Т». Адже це вона, його братова, врятувала Руйнівника та його друзів, вигнаних за сваволю з призамкового міста, підготувавши потаємну втечу дівчат від батьків-піратів.

Це вона працювала, наче тінь, поруч із Руйнівником під час забудови селища.

І саме вона забезпечила гідне завершення праці Руйнівника та Будівничих на «дорозі мерців», звідки в ніч весіннього рівнодення при повному місяці вони покрокували просто до неба. Наступного дня Ооба прийшла до села розповісти про це. Зібравши давніх подруг-остров’янок, яким уже теж минуло за сто років, та їхніх домочадців, сповістила, що їхні чоловіки, засуджені на довічну каторгу, спокутували всі провини й разом з Руйнівником відійшли «на той бік».

Цей вчинок Ооби після зникнення Руйнівника та Будівничих вкрай важливий, бо якби парубки з «молодого люду» не побачили дивну нічну процесію, хтозна, чи не подумали б сільчани, що після завершення робіт Руйнівник потруїв колишніх друзів зіллям зі свого «саду ста трав» та й. поховав їх десь у непрохідній пущі.

Ооба сповістила також, що ділянка посеред долини (яку ще до переселення Руйнівника до лісу виділили йому та самій Ообі) віднині переходить у спільну власність сільської громади. А «молодий люд» звів там дім для зібрань на честь відходу Будівничих та дивовижної могутності Руйнівника, яка вражала всіх і надалі.

Ооба та її товаришки-остров’янки, нині бабусі та прабабусі «молодого люду», вирішили гуртом, що розповіді про діяння Руйнівника неодмінно мусять дійти до нащадків. Їхні перекази впевнили селян, що навіть ті вчинки Руйнівника, які колись видавалися навіженими, насправді сприяли розквітові заснованого ним селища у гірській долині.

Ці перекази й стали згодом передаватися з покоління в покоління, з уст в уста.

Ооба ж звернула увагу, що на лакових деревах, висаджених колись Руйнівником для захисту долини від ворога, визріває безліч жовтаво-брунатних плодів. Відтоді й почали виробляти в селищі рослинний віск так, як навчив Руйнівник. Спершу його робили вручну лише старі жінки в будинку для зібрань. Але саме тоді було закладено підвалини розквіту цього промислу, і наше селище свого часу забезпечувало воском усю Японію. В міру того, як воску виробляли все більше, дім для зібрань розбудовувався.

Він дістав назву «воскова комора».

23

Отак минав час у селищі після відходу Руйнівника та Будівничих. Селяни вже не надривалися на роботі, бо не було більше Руйнівника з його химерними задумами, як-от мощення «дороги мерців».

У серцях «молодого люду», який був свідком суду над Будівничими за всі їхні провинності, що передував «дорозі мерців», міцно закарбувалися діючі у селі закони. Тож, якщо з’являлися злочинці, судив їх особливий комітет, куди входив весь «молодий люд»; він і визначав належну кару. Найтяжчим злочином вважалася зрада, хоч і незумисна, або ж «шпигунство». Це означало, що мешканець селища упускав до річки щось здатне виказати жителям пониззя, що в долині мешкають люди.

І тепер, уже без невсипущого нагляду Руйнівника, численне начиння з трави та бамбука у «великій загаті» вдосконалювали, так що воно придавалося і для риболовлі. Завдяки старанням невгамовного «молодого люду» селище мало багатюще джерело білкового поживку.

Пам’ятаєте, Руйнівник щоранку робив «вправи», тобто розганявся гребенем гори, який вистромлювався у долину, робив оберт навколо тополі і приземлявся на «приступці з десять мат», тим часом роздивляючись, чи не загрожує якась небезпека долині. Нині замість цього «молодий люд» створив іще один комітет — захисту від зовнішнього ворога. В нього увійшли всі до одного парубки. Комітет було розбито на десять загонів, і щоранку один із них обходив долину.

Звичайно, вони не могли, як «звелетнілий» Руйнівник, обертатися навколо кривої тополі, ухопившися руками за стовбур над наростом. Та коли цілий загін ставних, один в один, хлопців, онуків та правнуків богатирів-Будівничих, розбігався гребенем та хвацько зістрибував на «приступку з десять мат», це таки чула всенька долина.

І Ооба, якій уже перевалило за сто років, і її подруги з «піратського острова», одна по одній вмирали. Але як виробляти віск, вони переказували дівчатам, тож цей промисел не занепадав. Коли я був малим, у нашому селищі вже не топили воску. Ручної роботи свічки, хтозна-чому, виробляла лише одна родина та й то в сусідньому, нижче за річкою, селі. А в нашому селищі була родина, яка з діда-прадіда збирала плоди лакового дерева. Хлопці з тієї родини, до речі, ніколи не труїлися їхніми випарами.

Кожної осені, на прохання свічкарів із сусіднього села, вони видряпувалися на могутні лакові дерева й залюбки вибирали у підвішені до паска кошики китиці жовтаво-брунатних плодів.

Але коли дехто з хлопців, що не належав до їхнього роду, спробував зробити те саме, то вони потруїлися і, здається, мало не посліпли всі.

За довгий час, відколи Руйнівник із друзями вирушили «на той бік», було прокладено потайний шлях через гори повз верхів’я річки до провінції Тоса. Туди почали возити на базар чудовий рослинний віск, вироблений у селищі, а звідти привозили всіляке добро.

«Молодий люд» створив ще один комітет — планування та сприяння торгівлі, куди знову ж таки увійшли всі парубки; комітет стежив, аби торгівля приносила зиск усьому селищу.

— Розумієш, «молодий люд» як міг намагався гуртовно робити те, що раніше самотужки здійснював Руйнівник, — розповідала мені бабуся.

24

До цього місця все, що казала бабуся про Руйнівника, було мені, хоч і малому, добре зрозуміло. Але далі почалася оповідь, повна дивних загадок і водночас чарівної і бентежної притягальної сили. Про зовсім іншу долю Руйнівника. У ній на Руйнівника чекала жахлива загибель.

І анітрохи не схожа на виправу «на той бік» «дорогою мерців» у мерехтливому сяєві повного місяця на весняне рівнодення.

Бабуся почала розповідь без жодного вступу, навіть не намагаючись відвернути моєї уваги від того, що вона суперечить попереднім легендам про Руйнівника:

— Селяни, раді тому, що з року в рік зростає виробництво воску, що прокладено торговий шлях через гори, взялися розбудувати «воскову комору». І якраз слушно, бо в ній зміг оселитися Руйнівник, коли повернувся в долину!

Я одразу ж перебив бабусю запитанням:

— Але ж ти сама казала, що Руйнівник вирушив «на той бік» разом з друзями-Будівничими!

Бабуся відказувала:

— Хто міг піти «на той бік», той може й повернутися звідти! Щовечора Руйнівник засиджувався допізна у «восковій коморі», читав, а тоді виходив із свічником у руках вмиватися. Він помітив, що краплі воску зі свічки, коли падають у глечик, розпливаються на воді, наче білі квіти.

Відтоді й почали у нас по-новому топити віск. Хіба ж із цього не ясно, що у «восковій коморі» таки мешкав Руйнівник? Та і як могли молодики самотужки прокласти торговий шлях через гори у краї, про які ніколи й не чували? Невже незрозуміло, що їх скерував Руйнівник?

Отож, як оповідала бабуся, у кімнаті в закуті «воскової комори» жив собі сам-один, хтозна-допоки велетень-Руйнівник, якому вже минуло сто з добрячим гаком років. Ооба померла давним-давно, тому нікому було жити з Руйнівником у «восковій коморі» й повсякдень дбати про нього.

Сам Руйнівник був уже застарий, щоб робити свої колишні вранішні «вправи» — розбігатися гребенем, обертатися навколо стовбура тополі й зістрибувати на «приступку з десять мат». Він навіть облишив, як колись, доглядати «велику загату». Коли ж новий спосіб топити віск узвичаївся, а торговий шлях через гори освоївся, він збайдужів і до цього й перестав спілкуватися з селянами.

Через деякий час збудували нову комору, а до «воскової комори», де відлюдно жив Руйнівник, перестали ходити. Лише старі жінки й далі носили туди їжу, наче пожертву на божник, як колись їхні матері та бабусі — до лісу, коли Руйнівник мешкав там.

Та все ж те, що в закуті «воскової комори» живе Руйнівник, висіло, наче страшний тягар, над головами жителів долини. І от, як спалах, усіх охопило бажання позбутися цієї велетенської гнітючої тіні. Більшості селян здавалося, що Руйнівник ніколи не помре власною смертю. Адже з усіх богатирів, що пішли разом «на той бік», він один повернувся в долину. Тож позбутися його, певно, можна тільки вбивши. Але убити треба так, щоб велетень-Руйнівник уже запевне не повернувся «на цей бік».

А як саме — про те довго радилася сільська старшина — колишній завзятий «молодий люд».

Отак каже оповідь.

25

І тут на сцені з’являється Сіріме, або Задоокий. Крім похмурої моторошної легенди про те, як Сіріме збирався позбавити життя Руйнівника, з цим диваком пов’язана улюблена дитяча гра нашої долини — малювати кремінчиком на землі чоловічка, в якого з-поміж сідниць визирає око.

Сіріме-Задоокий був недоумкуватий волоцюга, що завжди тинявся дорогою біля села. Волоцюга волоцюгою, але, як і кожен у селі, крім тих, що їздили через гори торгувати воском, він ніколи не залишав долини.

Цей вайлуватий велетень, звичайно, був неспроможний дертися гірськими стежками. Коли закладали селище, хлопці працювали на свіжому повітрі в самих фундосі, а дівчата — в самих спідничках-косімакі, як чорти та грішники на картинах пекла.

А коли селище увійшло в звичайний плин життя, усі, звісно, стали носити охайні кімоно. У селищі ткали полотно та бавовняну тканину, а відколи розпочалася торгівля воском, у долині з’явилися навіть голландські та китайські шати. Деякі я навіть сам бачив у храмовій скарбниці. Але отой Сіріме вештався долиною в чому мати спородила, навіть без фундосі, прикривши страмне місце жмутком соломи. А ззаду здавалося, що в нього з-поміж сідниць стирчить око. Тож і сідниці виглядали, наче безсоромна реготлива пика.

Задоокого ще прозивали «дорожнім бевзем» та «дурником-гулякою». Бо навіть узимку він спав, прикрившися матою, десь при дорозі, вранці прокидався найпершим, а смерком, коли всі вкладалися спати, ще довго чалапав дорогою. Сіріме народився невдовзі по тому, як Будівничі оселилися в долині, але через недоумство його малим покинули в лісі. Він вижив і повернувся в долину, та ніхто не визнавав його за свою дитину. Сіріме жив уже бозна-скільки і, так само, як старі мешканці долини, що прожили по сто з лишком років, «велетнів», хоч і повільніше.

Легенда ще каже, ніби тіло в нього було брудне й смердюче, завжди обліплене роїщем мух.

Якось у середній школі вчитель пояснював нам, що значить вираз «наче хмара мушви» з книги «Описи земель та звичаїв». Не встиг він проказати: «Безліч мух, що літають роєм», як у класі, що доти сам гув «наче хмара мушви», запала тиша. Вчитель аж розгубився.

Ще б пак, звідки йому, уродженцю міста, второпати, що сталося. Адже ми немов побачили просто в класі, біля дошки, привид Сіріме, серед хмари мушви. Всі ми чули розповіді про те, як він сидів при дорозі, а його обліплювали чорні мухи, а як ішов, то скидався на рухомий пагорб, так оповивали його роїща мух.

Ось Сіріме й доручила сільська старшина звести зі світу Руйнівника.

Але ж вони були тим самим «молодим людом», який так шанував Руйнівника, що кожне його слово підносив у ранг закону… Я не втримався від запитання:

— Чому ж їм забаглося вбити ватажка, від якого вони стільки навчилися і який зробив їм стільки добра? Невже під старість Руйнівник став чинити селищу шкоду?

Бабусина відповідь була така.

Атож, такий як Руйнівник, міг час від часу щось утнути, але чи була від цього селищу шкода? Навпаки, люди дізнавалися про щось нове. Просто мешканці селища з часом почали підозрювати, що Руйнівник безсмертний, що він ніколи не помре власною смертю. І їм стало не по собі від того, що над усім їхнім буттям завжди буде отакий невмирущий зверхник.

Якщо він і далі бовванітиме горою над їхніми головами, марно чекати якихось змін на краще. Мабуть, так вони міркували… І дійшли висновку, що надихнути новою силою селище можна тільки вбивши Руйнівника, саме через те, що він такий могутній.

— Нам тепер важко це збагнути, але й вони були певні: якщо Руйнівник буде довіку живий і здоровий, то найгірше за всіх доведеться йому самому…

26

Ще питання, не менш важливе для мене. Чому вбити Руйнівника, найшанованішу людину в долині, по довгих роздумах визначили саме Задоокому, що вештався лісовою долиною серед роїща мух?

Бабуся відповідала розважливо і впевнено:

— Руйнівник був найславетніший навіть серед засновників селища, тож марно було шукати іншого, хто б дорівнявся до нього зростом і міццю. Те розуміли всі. Тоді, гадаю, комусь і спало на думку, що, може, Руйнівника занапастити здатен Сіріме — ниций з найниціших, негідний серед найнегідніших у селищі! А може, хтось із старшини чув про це ще замолоду, коли Руйнівник правив суд.

Бабуся казала також:

— Руйнівникові, мабуть, судилося страждати через сморід. Замолоду його діймав сморід мулу, накопиченого за скелиною при вході в долину. А на старість на його життя зазіхав смердюх-Задоокий, обліплений мушвою!

Потім, уже студентом, я згадав якось ці бабусині слова, і мені спало на думку ось що.

Коли Руйнівникові та його друзям по довгій мандрівці вздовж ріки дальший шлях перетнула скелина, їм таки добряче дошкулив той болотний сморід. Але ж повінь змила мул, він зіпсував поля та викликав мор у пониззі. У долині ж виникла нова земля.

Проте чи не залишився у долині, так би мовити, привид того смороду? Чи не чекав він нагоди помститися зухвальцям, які висушили мочарі й оселилися в долині, насамперед їхньому ватажкові, Руйнівнику? І чи не був одержимий цим «привидом смороду» ниций з найниціших у селищі — Сіріме, що взявся занапастити Руйнівника?

Хай там як, а сільська старшина прикликала Задоокого, яким досі гребувала, і наказала убити Руйнівника. Той погодився. А що йому лишалося! Якби він відмовився, його самого, певно, старійшини не пустили б живого, щоб, бува, не виказав їхнього потаємного, задуму.

Але згодитися Сіріме то згодився, проте як забити Руйнівника, він не мав і гадки. А зволікати, як застерегла його сільська старшина, теж не годилося.

Думав Сіріме, думав, аж заблукав із своєю мушвою під розложисту тополю серед села, туди, де зараз бетонний місток. Та й став бубоніти собі під ніс:

— Як же до нього взятися? Та як же його прибити, того Руйнівника?

І тут малюк, який грався на осонні при дорозі, єдиний з сільських дітлахів, хто приязно ставився до Сіріме, затиснув носа і підскочив до нього.

— Навари побільше отрути, то, запевне, вб’єш і лісового бога!

Гукнув він таке і мерщій утік.

27

Почувши підказку малого, сморідний, обліплений мухами, із жмутком соломи на причинному місці Сіріме враз підхопився на рівні. Попри гомінку дітлашню, що тупотіла позаду, витріщаючись на його ніби реготлива пика сідниці, з-поміж яких визирало око, він подався просто до «воскової комори», до Руйнівника. Старійшини і розсердилися, і полякалися водночас, що Сіріме зараз викаже Руйнівникові їхній задум.

Але перепинити Задоокого, що квапливо простував у роїщі мух, було вже годі.

Сіріме з усієї сили розчахнув двері комори, звичайно зачинені о цій порі:

— Гей, пане, мені треба у вас дещо спитати! — загорлав він у сутінь.

Руйнівник, наче давньому приятелеві, гостинно прочинив двері свого закута і впустив Сіріме досередини разом із його роїщем мух.

Це тому, пояснювала бабуся, що Руйнівник мав жаль до нього ще відтоді, як Задоокого через його недоумство кинули в лісі.

На запитання Сіріме Руйнівник пояснив, як знайти у «саду ста трав», який сам колись ревно виплекав, отруйне зілля. Навчив також, як наготувати отруту: з якого зілля зрізати листя, з якого — стебла, які викопати корінці.

Як виварити та як настояти…

Бабуся оповідала:

— Кажуть, Руйнівник навіть додав: «З оцих листків, билля та коріння можна наварити такого трійла, що звалить навіть здоровила, як я або ж ти».

Сіріме побрів берегом річки понад гірською улоговиною до пущі (на тоді там уже був хутір, який пізніше став називатися «гірський виселок»; його мешканці й бачили, що робив Сіріме), аж до «саду ста трав», оточений роїщем мушви.

А там, роздивляючись малюнки, якими його спорядив Руйнівник, позрізав потрібні листки та стебла й повикопував корінці отруйного зілля. Цілий день орудував Задоокий серпом, а тим часом від запаху того зілля виздихали усі до єдиної мухи над ним.

Сіріме повернувся до селища з оберемком листя, бадилля та корінців отруйного зілля і заходився виварювати та настоювати те все в казані з «воскової комори».

За три дні трунок за рецептом Руйнівника був готовий. Але ж треба було ще перевірити, чи досить отрута міцна. Та як? І чи подіє отрута на такого велетня, як Руйнівник?

По важких роздумах сільська старшина вирішила випробувати наготоване Задооким трійло на ньому самому — єдиному, крім Руйнівника, велетні в селищі.

І Сіріме таки помер від отрути, яку сам наварив з листя, стебел та коріння.

За наказом старшини, селяни відтягли його величезне тіло подалі до лісу, ген за «дорогу мерців», і кинули там. Бо якби такий велетенський, та ще й смердючий, труп поховати поблизу селища, хтозна, чи не почалася б від цього пошесть.

«Поки Задоокого тягли до лісу, де не взялися мухи й знову обліпили його», — оповідала бабуся, мало не плачучи, як мала дівчинка, яка схопила кілька ляпанців.

28

До їжі, яку щовечора приставляли старі жінки, наче пожертву на хатній божник, тільки значно щедрішу, Руйнівникові, домішали навареної Задооким отрути.

Селяни наготували звечора клунки й не спали всю ніч, щоб, якщо Руйнівник розлютиться, тікати мерщій світ за очі. Але у «восковій коморі» було тихо, лише над ранок від лісу двічі чи тричі долинув дивний стогін, наче стугоніла гора. А вранці із п’ятеро найвідважніших із сільської старшини подалися на звідини до «воскової комори». Не як завжди, у закуті, а посеред комори, де було, як за часів дому для зібрань, розчахнуто всі двері й порозсувано переділки-сьодзі, лежав, розкидавши руки й ноги, майже від стіни до стіни, неживий Руйнівник.

Того року напрочуд сильний тайфун наприкінці літа під самий корінь зламав могутню криву тополю, навколо стовбура якої колись робив оберт під час своїх «вправ» Руйнівник. Пень виявився наскрізь трухлявий. Бабуся казала, ніби сільським старійшинам спало на думку зазіхнути на життя богатиря-Руйнівника саме після того, як вони побачили, що й велетенська тополя не встояла проти вітру.

Голову Руйнівникові, за велінням старшини, відтяли й затягли на «приступку з десять мат». А наступного ранку на тому ж самому місці, звідки колись Руйнівник оглядав околиці долини, над його головою насипали могилу та вкопали саджанець тополі, взятий із пагорба.

Але що ж зробили сільські старійшини з обезголовленим тілом Руйнівника?

На одній із картин пекла в храмі, де нашу долину зображено як западину кольору паленої вохри, облямованої зеленню лісу, можна бачити таке.

Біля величезної дошки, намальованої у зворотній перспективі, чорти орудують величезними кухарськими ножами та паличками-хасі, подрібнюючи кусні червоного м’яса. Пізніше на картинах пекла в інших храмах я бачив, як біля таких самих дощок під ногами у чортів валяється безліч малесеньких голів грішників. Але в нашому храмі на дошці були навдивовижу великі кусні плоті! А чорти-кухарі сікли їх на мак. Ця картина пекла відповідає легенді, за якою, наступного по смерті Руйнівника ранку, його велетенське тіло дрібно посікли, і кожен мешканець долини з’їв по шматку.

Цю розповідь бабуся завжди закінчувала однаково:

— Аж подих спирало!

Немов хотіла трохи розрадити мене після моторошної історії. Вона намагалася цими словами навіяти мені збентеження, яке викликало посічене на безліч шматків тіло Руйнівника, хвилювання, яким. перейнялися селяни — від дорослих до малих — щосили стараючись прожувати ті шматки.

Отже, кожен із мешканців селища в долині і «гірського виселка» мусив з’їсти по шматку Руйнівникової плоті. Жували старі й малі, дідугани бгали беззубими яснами й ковтали свої шматки. Немовлятам розтирали те м’ясо на кашицю. Жували довго.

Усі виходили з хат і жували, наче гумку, шматки Руйнівникової плоті, дивлячись водночас одне на одного, як це роблять інші.

Можливо, цим вони хотіли взяти й у свою плоть і кров частку сили «звелетнілого» Руйнівника. Але бабуся оповідала трохи інакше, і з її розповіді по-іншому сприймалося це видовище:

— Мешканці долини та «висілка» розкаювалися, що занапастили Руйнівника, їх мучив прикрий жаль, а над усе — сором, коли вони поїдали його плоть. З їхніх губ, коли вони жували, наче жуйку, капала на землю кривава слина, а з очей котилися сльози.

Навіть собаки, коли злизували ті криваві краплі, підібгували хвости й тужно скімлили…

29

Коли Руйнівника було забито та з’їдено (гадаю, це відповідає другій оповіді), усі як один мешканці долинного селища й «висілка» впади у застій. Застій виявлявся по-різному. Насамперед кожен, хто з’їв шматок Руйнівникової плоті (тобто всі мешканці селища), відчував потім немовби завжди повний шлунок, тому споживав удесятеро менше, ніж доти.

Це був не просто брак апетиту, а здавалося, що його вже й не буде довіку.

Разом із бажанням їсти відпало бажання і вирощувати врожаї, ловити рибу, а отже працювати. Цілісінькі дні сиділи склавши руки, наче поринувши в сонну задуму. І чи не вперше люди, які з самого початку мали повні руки роботи, відчули безмежну самоту в цьому глухому закуті, де єдиним зв’язком із зовнішнім світом був потаємний торговий шлях через гори.

Застій той тривав понад тисячу днів.

За цей час лісова долина, звісно, зовсім занепала. Праліс перетнув «дорогу мерців» і поволі завойовував долину. Швидко дичавіли занедбані дерева, що їх насадив колись Руйнівник. Позаростали бур’яном дальні від житла поля. Обсипалися береги рівчака, яким вода з джерела на окрайці лісу текла в село. Дорога розтріскалась і поросла травою. У повітрі знову запахло затхлими мочарями, як і колись, коли ще не прибрали з дороги скелину…

І от через три роки такого занепаду мешканці селища й «висілка» немов ураз прокинулись.

А причиною цього був сон, що його побачили всі водночас. У тому сні людям явилася Ооба, щоб переказати звістку. В серці кожного, хто бачив її уві сні, закарбувалося:

«Руйнівник, який пішов «на той бік», проголошує, що тисячоденна жалоба по ньому скінчилася, кожен мусить взятися до визначеної йому роботи».

Ще не зійшло сонце, а люди кинулися до роботи.

— Аж подих спирало! — зітхала й тут бабуся.

Замість працювати, як раніше, поодинці, селяни збивалися в гурти. Найперше, а це вимагало багатьох робочих рук, треба було опорядити «велику загату». За три роки «загата» захиріла й розвалилась, її слід було негайно відновити. «Великою загатою» перетнув колись річку Руйнівник, щоб за течією не спливла жодна дрібниця, яка б могла виказати людям у пониззі, що в глухому лісовому закутку, в гірській улоговині, де тече річка, теж живуть люди.

Коли ринви обабіч «великої загати» розчистили від плавника та всілякого мотлоху, в річці аж закишіло гольців та кунджі, які досі не могли проплисти знизу. Жінки та дітлахи черпали рибу на мілководді бамбуковими кошиками. Риби було вдосталь, тож люди, яким після нічного сну повернувся апетит, мали досхочу давно не куштованого білкового поживку.

Водночас усі переймалися, як це вони допустилися, щоб аж три роки загата розвалювалась; адже таємниця, що вони живуть у долині, могла кожної миті розкритися.

Дивувалися пробуджені люди й силі пралісу, що переступив уже «дорогу мерців» і підступав під поріг. Поки байдикували та дрімали аж три роки (зараз вони це виразно бачили), стріхи обвилися повзучою травою, крокви пообростали грибами.

Колодязі обміліли, а де вода лишилася, то стала каламутною і непридатною до пиття; людей рятувала лише вода з джерела край лісу, що доходила рівчаком.

Сливи, груші, каштани, про які дбав, поки жив, Руйнівник, здичавіли, плоди стали маленькі й тверді. Здичавіли навіть ячмінь та рис!

Мешканцям селища та «висілка» лишалося одне: щосили взятися до роботи, щоб відвоювати в лісу колишню родючу землю.

Коли ж сільським справам було дано якийсь лад, схожий до встановленого Руйнівником, сільська старшина вибралася на могилу, до його похованої голови, наче звітувати.

Який же був їхній подив, коли вони побачили, що посаджена недавно тополька розрослася і в її затінку може сховатися людина!

І стовбур її вигнувся у бік лісу, мав навіть наріст. Те дерево, зване нащадком Руйнівникової тополі, я бачив теж, ще за свого дитинства.

Розділ 2. ОСІКОМЕ, «РУХ ЗА ПОВЕРНЕННЯ ДО ДАВНИНИ»

1

Я вже переказав дві різні легенди чи то про загибель, чи то про виправу «на той бік» Руйнівника.

Щоб далі відтворювати легенди й історію свого селища, я мушу долучити ще й третю, інакше не в’яжуться кінці з кінцями.

Нічого дивного, як на мене. Ще слухаючи бабусині розповіді, я впевнився: скільки б не було всіляких переказів про ті ж самі події, вибрати єдино вірний і відкинути решту неможливо.

Може, найкращим, що я виніс із бабусиних розповідей, якраз і була здатність вільно й природно сприймати одночасно різні варіанти однієї й тієї ж розповіді.

Велетка на ім’я Осікоме — важливий персонаж оповідей про «рух за повернення до давнини», запроваджений молоддю, і про інший, ніж той, що я вже описав, перехід «на той бік» старих Будівничих — приятелів Руйнівника за часів гультяйського життя в призамковому місті та поневірянь у пошуках благодатної обітованої землі.

Важливе в оповідях і те, що в часи задуманих і впроваджених Осікоме та її спільниками реформ і спільної праці всі Будівничі були ще при доброму здоров’ї, а Руйнівник давно пішов «на той бік» і, як вірили в селищі, лише дух його перебував десь у гірській хащі в корінні дерев. Разом із Руйнівником упокоїлася Ооба.

Тож коли в долині почала діяти Осікоме — жінка дивовижних здібностей, у селищі не лишалося нікого, хто міг би, принаймні самотужки, ставити їй чоло.

Коротше кажучи, «рух за повернення до давнини» — це перебудова з метою викорінити збочення та викривлення, яких потроху накопичилось у житті селища й «висілка» від часу мирного землеробського життя.

У це всім серцем вірив «молодий люд», що стояв на чолі сільської громади.

Осікоме, яка на початку з-поза спин «молодого люду» скеровувала рух, а потім, вже не криючись, впроваджувала власні реформи, навряд чи була простодушною, як молодь, але також, принаймні в загальних рисах, вірила в це. Конкретний зміст «руху за повернення до давнини» полягав у відновленні життя, коли люди ще тільки освоювались у лісовій гущавині, бо за довгий час виникли численні викривлення його та збочення. Та коли рух сягнув крайнощів, став загрожувати самому життю людей, Осікоме, його натхненницю, було позбавлено влади.

З особливим почуттям безмежного суму слухав я розповіді бабусі, як у найгарячіший час досить тривалого «руху за повернення до давнини», коли «молодий люд» ревно впроваджував всілякі реформи, помирали, відходили один по одному «на той бік», виснажені щоденною гуртовою працею, проте незворушні аж до похмурості Будівничі.

2

За «руху за повернення до давнини» всі працездатні мешканці селища від зорі до зорі трудилися або в полі, або при дорогах чи зрошувальних спорудах. За наказом Осікоме та молодиків, усіх було розбито на бригади. Будівничих, більш ніж столітніх дідів, звели в одну бригаду. У плані керівної групи бригаді Будівничих визначили роботу, яка свідчила: від них, навіть усіх разом, багато не чекають.

На мій сумнів (я ж бо пам’ятав, що Будівничі, як і Руйнівник, «звелетніли», тож мусили дорівнювати йому силою) бабуся спокійно пояснила:

— По ста роках навіть «звелетніле» тіло починає всихати, отож людина, хоч і вкрай висока, стає охлялою і немічною. Як то було жахливо, коли виморених довгими роками старців звели докупи й змусили працювати!

А рідні не могли не те що взяти на себе частку їхньої роботи, а й поглянути в їхній бік співчутливо, боялися, бо на них вовками зиркав «молодий люд», мовляв, це суперечить самому духові «руху за повернення до давнини»!

У бригаді старих почала ширитися химерна дрімота. Звичайно, кожен снив окремо, але в розмовах виявилося, що сни мають і багато спільного. Коли почав ширитися сон, старі Будівничі квапилися переказати його один одному, точніше, цілу низку поєднаних снів.

А може, вони з таким запалом переказували сни, бо більше не мали про що говорити. Та й сни повнилися таким живим відчуттям дійсності, що старі непокоїлись. А як не поговорити відразу про химерний сон з друзями, починало ввижатися, що то нинішнє життя в лісовій глушині, яке по довгих роках дійшло схилу, — і є сон.

Адже всі старі бачили уві сні власне життя, але інше, не те, що було насправді.

За умовами «руху за повернення до давнини», старі, як і молоді й літні, мусили працювати надворі. Знесилені діди під час обідньої перерви забивалися десь у затінок і дрімали. А коли їх розбуркували криками молодики з керівної групи, за ту одробину часу, поки ставали до роботи, старі встигали переповісти один одному щойно бачений сон.

Кожному снилося, ніби він, хоч замолоду й гульвіса, схаменувся завчасно, поки його не вислали на кораблі, постатечнішав і, вже оддавна на спочинку, жив у призамковому місті тихо й сумирно.

Картини цього безжурного життя пропливали перед ними під час короткої денної дрімоти. Здавалося, наче справжнє життя день по дню спливає на підзамчі, а оця гуртова праця в лісовій долині по ста з гаком роках життя, навпаки, лише марення.

Беручися знову до роботи, старі буркотливо, мов дітлахи, яких покартали нізащо, переказували один одному:

— Що ж це за сон! Невже я схожий на старого телепня, що змарнував вік на підзамчі, де народився й виріс, без ніяких пригод, що й згадати нема чого? Чого це мені таке приверзлося? Чи ж такий старий йолоп поплив би з Руйнівником до обітованого краю? Ми ж так прагнули подвигів! Чому ж мені тепер таке ввижається, щойно заплющу очі? Невже наше нинішнє життя — тільки химерний, неправдешній сон?!

3

Тим часом Будівничі, як то старі, змарніли від щоденного перетруду і вже не могли працювати, як раніше. Вони навіть не мали сили на перерву забитися десь у затінок, а падали, де стояли, й засинали, Коли ж їх будили до роботи, відчували: уві сні лишилася частка не тільки душі, а й тіла. Вже не тільки кревним, а й чужому несила було дивитися, як, понуривши голови, діди воловодилися коло своєї роботи.

Щоправда, до керівної бригади входили лише ті молодики, які воліли знати тільки поступ «руху». Але, пам’ятаючи, що над ними стояла справжня ватагова — Осікоме, літня досвідчена жінка, мимоволі дивуєшся, чому столітніх з лишком старих Будівничих ніяк не звільняли від непосильної праці.

А може, сама керівна група сушила собі голову, що вдіяти з бригадою Будівничих?

Але заповзявшися відтворити часи заснування селища, коли кожен мешканець лісової долини був безправний і голий як бубон (і справді, на розчистці землі під оранку орудували, мов чорти та грішниці на картинах пекла, в самих фундосі й косімакі), встановивши відразу рівну для всіх працю, «рух за повернення до давнини» вже не робив винятку. Якщо ж навіть «молодий люд» мав задосить досвіду й був ладен якось пом’якшити свої умови, все одно, щоб розвивати «рух за повернення до давнини», лишалося тільки чимдуж натискати на байдужу громаду.

Бо інакше один по одному з’явилися б невдоволені чи відсторонені, й тоді справу годі було б довести до кінця. Проте таке накидання «руху» кінець кінцем призвело до падіння його найпершої заводійки, Осікоме.

А поки, набравши швидкості «рух за повернення до давнини» вже не міг звернути убік, навіть у визначеному напрямку, а мусив мчати дедалі швидше й швидше…

А тим часом у бригаді знесилених до краю Будівничих почали коїтися дивні речі. Ще недавно Будівничі були зовні дужими велетнями.

А нині їхні змізернілі та згорблені, хоч і високі, старезні постаті втрачали чіткі обриси, розпливалися, бліднули, наче картинки з чарівного ліхтаря на стіні імли.

Скінчилося їхнє «тоншання» тим, що одного дня вони й зовсім зникли, наче розчинилися в повітрі.

Селяни, які бачили, як їхні кревні, діди чи прадіди, розчиняються в повітрі, покидали свою роботу й ну видивлятися на це; проте, як каже легенда, ніхто особливого жалю не відчув. Людей лише огорнув нетривкий смуток, як ото буває, коли уві сні постає, а тоді розтає близька людина.

Бабуся казала:

— Будівничі розчинялися в повітрі хто як. Кажуть, їхніх родичів найбільше обходило те, як саме розчиняється їхній дід чи прадід.

Одні з Будівничих зникали так, наче поверталися до сну, що його бачили під час денної дрімоти. Зникали, повертаючись дорогою сну до життя, в якому вигадкою здавалася виправа молодих паливод із Руйнівником на чолі до обітованого краю, а правдою — тихе животіння без пригод у призамковому місті. Де здавалося, що довге життя у лісовій долині — лише химерний сон нудного дідугана з підзамчя…

Рідні старих, що зникали отак, потім не мали спокою. А ну ж уся рідня — лише видива з химерного сну старого з призамкового міста, які можуть зникнути будь-якої хвилини?

Але яким чудовим здавався другий спосіб зникнення тим, хто залишався живим!

Старий, тіло якого «витончилося» до краю, втратило певність обрисів, що оддавна не відчував ніяких бажань і прагнень, перш ніж остаточно розплистися в повітрі, повертався до лісу на узвишші, і його очі займалися всеохопним жаданням.

Змарніле тіло на мить спалахувало, наче вогонь, перед тим як згаснути, а тоді зникало.

— Тут ніхто вже не сумнівався, що цей Будівничий таки пішов «на той бік», до Руйнівника, — майже благоговійно казала бабуся.

4

У ліцеї я часто намагався, в міру знань, знайти соціологічне пояснення пригадуваних бабусиних оповідей, і мені спало на думку ось що.

Навіщо Осікоме й «молодому люду» знадобилося порушувати тільки-но досягнуте супокійне життя лісової долини?

Земля перестала родити? Так. То що ж, сила не повернулася до ланів, коли ночами на пагорбі Покари за гріхи нагі юнаки видиралися на величезне біле тіло Осікоме, а потім зісковзували з нього?..

Скоріше всього, далекоглядні, проникливі очі Осікоме розгледіли паростки іншої небезпеки, яка загрожувала дощенту порунтати суспільний лад селища.

Так міркував я тоді.

Чи не почали раптом мешканці селища, заснованого в лісовій долині понад сто років тому й відособленого від довколишнього світу, немов єдина в цілому всесвіті залюднена планета, відчувати свою самотність? Чи не з’явилися серед них такі, кому закортіло втекти кудись у менш відлюдне місце? А щоб притлумити це бажання, чи ж не потрібен був рух, який привернув би душі до трибу життя в часи заснування селища?

Отак я міркував.

Я пам’ятав історію родини, що насмілилася втекти до пущі під час дивних подій, які передували «рухові за повернення до давнини».

Їх охопили відчуття неможливості звікувати тут, у лісовій глушині, відраза до такого одноманітного життя.

5

Дивною подією, яка передувала «рухові за повернення до давнини», було «велике ревище», що охопило лісову долину.

Було це так.

Від заснування селища вже минули довгі роки. Руйнівника давно не було в долині, але його прихильники по створенню нового світу, Будівничі, й досі жили серед численної рідні. Їхні діти, онуки, правнуки тіснилися в долинному селищі й на «висілку». Одного дня всі, від столітніх з лишком дідів до немовлят, які ще й не вміли ходити, почули дивний звук, наче ото загуло у вухах. Дорослі спершу не звертали на це уваги, гадаючи, що то просто стугонить кров у жилах. Але спочатку один, потім другий почали скаржитися на вуха і кінець кінцем усі зрозуміли, що гул, чутний уже кілька днів — не вада організму, а справжній звук, який долинає з лісу й не вщухає й на мить ні вдень, ні вночі.

Коли це з’ясувалося, почали думати, що гул і далі не вщухатиме.

Звикнути до нього не вдавалося, бо звук потроху, але невпинно дужчав. Ніби ото селище, збудоване сто років тому, щільно вкрила запона невпинного реву, ніби самих людей огортала та запона.

Коли я полишив рідне селище й у Токіо вступив до університету, то на медогляді мені перевіряли слух. У дерев’яній комірчині, схожій на кіоск, мене всадовили серед дірчастих звуконепроникних плит. З масивного навушника через рівні інтервали лунав звук, наче пирхали металеві бульбашки. Поки я чув його, треба було тиснути пальцем на вимикач, а щойно звук зникав — відпускати.

Та коли в навушнику запищало, мені здалося, ніби я чую звук хтозна-скільки, коли ж звук зник, мені ще довго пищало у вусі через рівні проміжки часу. Коли медсестра нагримала на мене й примусила повторити все спочатку, мені сяйнуло, що під час «великого ревища» у сікокуській глушині, звідки я щойно прибув, людям і справді здавалося, ніби вони чують гудіння вже хтозна-як давно.

6

Гул, як уже починався, ні на хвильку не вщухав у вухах мешканців долини та «висілка». До того ж день у день він гучнішав.

Звук ставав нестерпним, дратував, мучив. Його було чути в кожній оселі, в полі, він оповивав навіть тих, хто вибирався на роботу до лісу, на узвишшя.

Як же почувалися люди під заволокою «великого ревища»? Перш за все, для малюків років до семи то наче шелестів вітерець у листі. Звук скорше розважав дітей, викликаючи невинний сміх. Те, що невгамовний гул не заважав малюкам у повсякденному житті, було однією з важливих умов, за яких під час «великого ревища» перемінилося життя селян.

Проте для дорослих той гул, як свідчить сам термін «велике ревище», був нестерпний.

Він вибивав із колії. Дорослі мусили якось реагувати на нього.

У розпал «великого ревища» в долині, здавалося, спекатися від гулу було так само неможливо, як і від довколишнього повітря, що його він стрясав.

Тож найважливішим питанням стало: як послабити страждання від того «великого ревища» (бо тішило воно хіба що малих дітей), аби більш-менш спокійно жити далі. Якимось побитом люди наштовхнулися на розв’язання.

Якщо в одному місці невгамовний гул доводив аж до корчів, то в іншому так не дошкуляв, навіть не дуже заважав. І люди зрозуміли, що кожен мусить шукати собі найбільш підхоже місце, де б він міг знайти порятунок.

7

Якось мені довелося почути, так би мовити, наукове пояснення «великого ревища» в нашій лісовій долині.

Давнє переконання щодо цього виклав один із старих, до яких по смерті бабусі я вчащав слухати історію і легенди рідного селища, — згорблений від постійної сидячої роботи бляхар в окулярах у дротяній оправі.

У своїй майстерні, серед відер, лійок, ринв, шматків олова, пляшечок з кислотою, величезних ножиць, біля переносної вугільної пічки, старий бляхар скидався на алхіміка. Замолоду, коли він іще мав здорові ноги й поперек, він був мандрівним ремісником.

Під час переправи з Токусіми на острів Авадзі йому довелося бачити великий вир у протоці Наруто. Отут-то, розповідав старий, йому й сяйнуло: «велике ревище» викликав вир повітря над долиною, зусібіч оточеної лісом.

Якби глянути згори на потоки повітря над долиною під час «великого ревища», вони виглядали б достеменно як великі та малі вири в протоці Наруто…

«Велике ревище» загалом сприймалося як гучний звук, але в кожному місці над долиною й «висілком» лунав свій, незалежний від інших, гул. Всі вони сукупно й творили «велике ревище».

У морі повітря над лісовою долиною там і тут виникали вири — де великі, де малі…

Найбільше вразило його, вів далі старий бляхар, що зовсім поруч із великим виром у Наруто водна поверхня спокійна. Так само і в долині: досить було пройти понад річкою між схилами гір повз «шийку», що її колись перегороджувала чи то скелина, чи то брили чорної злежалої землі, як звук зникав.

Достеменно, пояснював бляхар, наче нашу долину разом із селищем та «висілком» запхнули у довгасту прямовисну трубу, яка всередині вся аж гула — де трохи гучніше, де трохи тихше, де вище, а де нижче.

Усюди в долині — в селищі і на «висілку», на полях довкола — ні вдень ні вночі не вщухав той гул.

Але невдовзі, як я вже казав, люди запримітили: для кожного подекуди звук просто нестерпний, а в іншому місці майже не дошкуляє.

З цього й почали розпадатися родини, кожна з яких досі жила в одній оселі і гуртом працювала в полі. Серед великої рідні з дорослими дітьми та онуками в своїй хатині дехто залюбки витримував гул, а інших гул змушував шукати нового притулку деінде.

Добре, що хоч діти не потерпали від «великого ревища», тож як сім’я розпадалася, вони могли лишатися або з матір’ю, або з батьком.

8

Переміну в житті селища, коли через «велике ревище» люди розходилися з-під однієї стріхи в різні сім’ї, ставали до роботи не на власній ділянці, а на тій, до якої господарів вигнав нестерпний гул, бабуся невимушено, наче читала із словника, називала «переділом».

Я, хоч і малий, добре розумів, що воно таке, бо сільські дітлахи полюбляли гру, що так називалася. Розбивалися на команди по троє, з кожної трійки двоє були татусем та матусею, а третій — синком чи донькою. «Дорослі» ставали в коло й викидали на пальцях. Потім, на вигук «раз-два, почали!» коло розпадалося: ті, хто виграв, вибирали нову пару (хлопці — дівчат, дівчата — хлопців) із тих, хто програв, утворюючи нові трійки.

Найкраще виходив той, хто виграв право забирати з собою «дітей». По кількох конах перемогу здобувала команда, яка збирала тих «дітей» найбільше.

Я розумів, що означає «переділ», певно, чи не краще за всіх, із ким грав. Та коли я думав про це, мене дивувало ось що.

Природно, за «великого ревища», від якого потерпали не тільки вуха, а й душі, мешканці долинного селища й «висілка» попереселялися до інших домівок, де не так дошкуляв той гул. То була вимушена евакуація… У нашому селі, де за час війни додалося мешканців з міста, навіть діти добре розуміли, що значить слово «евакуація».

Але чому ж люди не повернулися до своїх домівок, коли гул скінчився? «Переділ» змішав оселі, обжиті за сто з лишком років, виплекані поля, ба навіть родини. Чому ж потім не відновився колишній лад?

Звісно, поки тривало «велике ревище», люди поутворювали в нових для себе оселях нові сім’ї з доти чужими чоловіками й жінками (дітей забирав хтось із батьків), але ж чому потім все так і залишилося незмінним?

«Велике ревище», гул вируючого там і тут повітря над долиною.

З певної точки А той, кому там дошкуляв звук, міг втекти до точки В. І навпаки, той, кому несила всидіти в точці В, спокійно вкладався спати чи ставав до роботи в точці А.

Чому ж такий стан зберігся й закріпився, коли «велике ревище» минулося?

Невдовзі я дізнався, як відповісти на ці запитання, що ятрили мою дитячу душу.

9

Ось яку оповідь я почув.

«Велике ревище», нестерпне для дорослих, лише розважало малюків. А «молодому люду» — підліткам від чотирнадцяти і приблизно до сімнадцяти років — неугавний гул не давав спокою: в них руки свербіли щось утнути.

Згадка про ті часи лишалася в нашому селищі й донедавна: коли ми, хлопці такого віку, затівали надто бучну розвагу, старші, щоб угомонити нас, глузливо казали:

«Диви, на них наче «велике ревище» напало».

І бешкет відразу припинявся.

Та за часів справжнього «великого ревища» «молодий люд» аж ніяк не вгамовували насмішки старших. Адже більшість дорослих той безперервний гул давно знесилив. Ватага хлопців чотирнадцяти — сімнадцяти років з найстаршим із них на чолі, прихопивши малечу, якій гул не дошкуляв, а навіть подобався, гасала селищем у долині й «висілком». Але не просто гасали: вони квапили тих, хто починав переселятися, навіть допомагали переносити речі.

Коли прокотилася чутка, що і в долині, і на «висілку» великі родини старих Будівничих баряться з «переділом», загін «молодого люду» вручив малюкам бамбукові тички з червоними, жовтими та синіми ганчірками.

І вирушив до їхніх садиб.

Там, як і скрізь, багато хто в родині страждав від гулу. І кожен знав, що полегшає лише тоді, як вийти з дому та піти, куди поведуть власні вуха, хоча б за кількасот кроків. Але більш ніж столітні подружжя, а з ними й домочадці, чомусь не полишали своїх осель. Чому — «молодому люду» було невтямки. Але без зайвих роздумів ватага, якій передували малюки з розцяцькованими бамбуковими тичками, вдиралася на подвір’я й квапила мешканців переселятись.

Вигнати «молодий люд» було годі. Хоч-не-хоч доводилося кидати домівку й розбредатися стежками, що помережали долинне селище й «виселок».

А дітлахи махали прапорцями та співали з особливим натхненням, випроваджуючи жіноцтво.

10

Проте лишалося кілька родин, які, попри настирливість «молодого люду», опиралися «переділу». Ладні до кінця захищати свій дім, своє поле, які пов’язували їх, численні кревні героїчно терпіли гул, що безжалісними голками впивався у вуха. То були справжні родинні узи, справжня стійкість!

Вони відверто чинили опір «молодому люду», захищаючи своє подвір’я, міцно тримаючись за давні наділи. Не визнавати «переділу» — то була відчайдушна сміливість.

Як мовить легенда, до кінця протистояли «великому ревищу» п’ять родин.

Ще й досі в завулку понад бетонним містком серед долини, не доходячи від зачиненого зараз нічліжного дому до сільської управи, лишився пустир від спаленого за часів «переділу» подвір’я. Родина, яка жила тут, до останнього опиралася «переділу», аж поки ватага «молодого люду» не напала на них і не забила до смерті, а хату рознесла дощенту й підпалила.

Я чув, ніби на тому місці й дотепер не наважуються будуватись, нібито через прокляття вбитих, яке тяжіє там. Досить копнути в тому місці порослу травою землю, як назовні з’являється червоно-чорне закіптюжене каміння й великі старовинні цвяхи.

У нерозлучні родини, які не визнавали «переділу» і які потім вибили до ноги, входили богатирі-Будівничі, що їм перевалило за сто років, їхні діти, онуки та правнуки. Гадаю, що з часів заснування селища анітрохи не порушилися і їхні дружні зв’язки.

Як же сталося, що «молодий люд», недоростки щонайбільше сімнадцяти років, занапастив їх та попалив їхні оселі? Чому дорослі не змогли покласти цьому край?

Справа в тому, що «велике ревище» було не просто фізичним явищем: через нього явив людям свою волю Руйнівник, дух якого жив у корінні дерев у нетрях на узвишші.

То був перший план перебудови селища й «висілка» від часу їхнього заснування. І в супроводі малюків з різнобарвними прапорцями на бамбукових тичках «молодий люд» мав повну свободу дій, поки над лісовою долиною лунало «велике ревище», бо він утілював у життя задум Руйнівника.

11

Одна з п’яти родин, які найдужче опиралися «переділу» і через це постраждали, наприкінці «великого ревища» втекла з селища.

Глава сім’ї, як і личило одному з Будівничих, не міг допустити, щоб селище зазнало навали іззовні. Тому, аби не виказати поселення в лісовій долині, він пішов не вздовж річки повз «шийку», а вирушив із жіноцтвом і малечею просто через пущу.

Відколи не стало Руйнівника і селяни розподілили між собою його роботу, той старий дбав про сад біля окрайки лісу і очолював збирання плодів місканту й літокарпусу. Пригадую собі дивні слова, які свого часу так причарували мене в одному з переказів, що «місканти й літокарпуси не стоять на місці». Коли вибиралися по їхні плоди до лісу, виявлялося, що дерева не там, де минулого року, тож доводилося добряче поблукати. Тому на чолі збирачів мусила стати досвідчена людина…

Старий, так добре знайомий з лісовими нетрями, мав численну рідню. У «звелетнілого» подружжя давно поодружувалися діти, онуки й онучки поприводили в дім невісток та зятів, понароджувалися правнуки.

На світанні в хащу вирушило чи не тридцять душ. Щоб перетнути сікокуський гірський кряж, треба взяти праворуч, але вони простували далі й далі, в глиб пралісу. Аж раптом занедужали двоє малюків: гарячка, млість, розболілися животики. Старий вирішив повернутися до Руйнівникового «саду ста трав» по лікарське зілля і, боячись, що хтось загубиться в хащі, повів за собою всю родину.

Та біля забрукованої «дороги мерців» на них зненацька напала ватага «молодого люду». Всіх чоловіків, як і найстаршого діда, вибили до ноги.

Більше нікому було ставити чоло згуртованому «молодому люду», який своїм «переділом» започаткував рух за перебудову громади в лісовій долині і водночас перебрав на себе жандармські функції.

12

Коли ватага «молодого люду» з засідки напала на втікачів і перебила чоловіків, дружина Будівничого, що сто років тому втекла з «піратського» острова, теж не уникла цієї долі, хоч і шалено боронилась. Решту жінок не стали вбивати, а забрали з собою, бо жінки становили неабияку цінність у відрізаній від світу лісовій долині.

Загін «молодого люду», що впроваджував «переділ», не вдавався до безглуздої жорстокості, бо, як каже легенда, хворих малюків негайно доправили до старого, який по смерті Руйнівника доглядав «сад ста трав» і збирав лікарське зілля.

Що ж зробили з бранками-жінками — невістками, доньками — з великої родини?

Як усе сільське жіноцтво за «великого ревища», вони відшукали оселі, де найменше дошкуляв гул, і зажили там з новими чоловіками. Поодинці, без колишніх чоловіків чи батьків вони вже не могли опиратися «молодому люду». Але і в нових сім’ях вони — і літні жінки, і прямодушні молодички — знай твердили, що старий Будівничий — родоначальник їхньої великої родини — ставився до «великого ревища» єдиновірно. Вони не крилися з цим, хоч «молодий люд» і домагався з них, що втеча їхня — то хибний крок, який треба спокутувати ревним служінням новому ладу.

Жінки, що марно намагалися втекти, відважно боронилися, кажучи на своє виправдання:

— Наш старий повів через пущу шукати нової землі, бо ні вдень ні вночі не давав жити несамовитий гул! Хіба не так само у давнину Руйнівник і його друзі подалися шукати обітованого краю з місцини, непридатної для життя? Хто скаже, що наш дід, який стільки зазнав разом із Руйнівником, не вивів би звідси рідню? А якби відшукали щасливий заможний край, то невже б не гукнули вас?!

Хто це чув, гнівався ще більше: як, ці жінки рівняють свого старого з самим Руйнівником?! Гадаю, в селищі вже ставилися до Руйнівника, дух якого мешкав у лісових нетрях, як до бога.

13

У легендах збереглася блискуча, гідна казки, відповідь жінок з родини Будівничого на дошкульне запитання.

На той час «велике ревище» минуло, кожна з них стала за дружину комусь із тих, хто вбив їхнього столітнього з лишком родоначальника, братів, чоловіків.

На запитання, як вони так можуть, жінки відказували:

— Але ж ви самі після «переділу», коли вам дошкуляв гул, живете з іншими чоловіками! Яка ж різниця-коритися людям чи тому гулові?!

Це було ще не все.

Далі, переповідаючи сміливі до зухвалості слова, бабуся вживала звичний у нашому селі вираз: «От воно як!» Коли герой казки виголошував щось важливе, аби підкреслити винятковість його слів, додавали з притиском: «От воно як!», тобто «сказав — як відрізав».

— Лише одна людина схитрувала, не скорилася «великому ревищу», що дошкуляло і селищу, і висілку. Та й вона багато кому заподіяла злого за спинами простодушних парубків! Вона винна в смерті столітнього старого! Ця людина перша мала б скоритися «великому ревищу», якби його справді наслав дух Руйнівника, а вона… лише затулила затичками вуха! — І сірі, наче торішня трава під сонцем напровесні, бабусині очі зблискували: — Лише затулила затичками вуха. От воно як!

«Ця людина», що затулила затичками вуха і в такий дивний спосіб спокійнісінько перечекала «велике ревище», була жінка, яка стала дружиною зістарілому Руйнівникові, чий дух вселився в коріння дерев у нетрях на узвишші, а під час «руху за повернення до давнини» мала неабияку владу.

То була правителька долинного селища й «висілка», матріарх з химерним іменем Осікоме.

14

Далі я хотів би детальніше переказати, що розповідали в селищі про Осікоме й «рух за повернення до давнини», але спершу волів би дещо додати для власної розваги.

А саме, про вушні затички.

За хатою, де я ріс, був невеличкий задній двір. Над ним розкинуло гілля старе дерево, наче над своєю цілковитою власністю. Це дерево, пов’язане з легендами про Осікоме, звалося «дерево вушних затичок». Не те, щоб товсте, досить непоказне, лише щільний шар моху та грубі нарости біля кореня виказували, яке воно старезне та незвичайне. Бабуся пишалася деревом. Вже майже прикута до ліжка, вона задивлялася крізь вікно, куди ніколи не зазирало сонце, на тонке до прикрості «дерево вушних затичок». Щоразу, розповідаючи, як Осікоме затуляла вуха, бабуся, хоч це й виглядало досить театрально, вимагала прочинити вікно на задній двір. Щоб показати: завдяки саме цьому дереву Осікоме вдалася її затія.

Як розповідала бабуся, коли «велике ревище» минуло, Осікоме витягла затички з білих пухлявих вух і кинула одну вгору, до лісу, іншу — вниз, у долину, примовляючи: «Нарешті! І набридли ж ви мені!»

У вологому ґрунті в долині вушна затичка прийнялася, з неї й виросло «дерево вушних затичок» у нас на задньому дворі. З другої виросло дерево в лісі — справжній велетень. Щоправда, діди зазначали, що по «великому ревищу» Осікоме закопала в лісі вушні затички, з яких потім виросло дерево, а про наш задній двір і не згадували…

Я розібрався з «деревом вушних затичок» ще малим. Чоловік двоюрідної сестри працював у лісництві і мав чимало визначальних таблиць та ботанічних атласів. Випрохавши в сестри атлас, я дізнався, що наше «дерево вушних затичок» зветься «тис далекосхідний». Його жовтаво-брунатні плоди з червоним м’ясистим паском вкриті м’якою шкуринкою, тому (саме так, пригадую, писалося в атласі), коли обережно всунути плід у вухо, пасок щільно й міцно затулить його.

Отож тис із такими плодами — і справді «дерево вушних затичок»!

Щороку, коли визрівали плоди тису, ними бавилися, засуваючи у вуха, дітлахи і в селищі, і на «висілку». Сусідська малеча збиралася в нас на задньому дворі та общипувала непоказне «дерево вушних затичок». Якогось року сестричка так пристала до мене, що я звелів їй відгорнути волосся і запхнув у вуха ті червонясті плоди; її вушка відразу наче спалахнули червоно. Я чомусь розсердився й гримнув:

— Негайно ж витягни!

Але затички прилягали так щільно, що сестричка не чула мене й лише хитала головою, посміхаючись та обіруч притримуючи волосся.

15

Осікоме, на відміну від дітлахів, користувалася плодами «дерева вушних затичок» не для забавки. У переказах селища в лісовій долині вона відіграє не меншу, але зовсім відмінну роль, ніж Ооба.

Ооба, братова Руйнівника, донька ватажка остров’ян-піратів, вигадала сміливий план втечі, вилікувала Руйнівника від опіків у перші дні на чужині, стала, попри власний розпач, вістуном, коли Руйнівник по-диктаторському викликав на суд колишніх друзів-Будівничих.

Мені видається за важливе в переказах, що Ооба до кінця днів своїх вела помірковане життя, а в Осікоме воно було зовсім не таким. Інакше де знаття, чи не переплуталися б там обидві жінки, кожна з яких упродовж довгих років була за дружину Руйнівникові.

Однак бабуся наче зумисне заплутувала оповідь. Мабуть, варто навести її точку зору, хоча б задля зайвої згадки про близьку мені людину.

Бабуся казала, ніби Руйнівник завжди мав одну й ту саму дружину. Справді, як він сам виступав то ніби велетень з плоті й крові, то ніби дух з-під коріння дерев, так і жінка, його помічниця, виступала в різній ролі. Щоб краще зрозуміти ці ролі, про неї й розповідають, наче про різних жінок. Але якщо то справді не одна й та сама жінка, то, може, й Руйнівник, не один? Може, він не воскресав?

Та ні, Руйнівник був завжди один, то, значить, так і слід про нього розповідати.

Навіть коли це не Осікоме жила з Руйнівником, немає сумніву, що саме вона врятувалася від «великого ревища» тими вушними затичками. Мешканці долинного селища й «висілка» сприйняли гул як послання Руйнівника, чий дух жив у корінні дерев у пущі на узвишші.

Хто ж наважився б не слухати гулу, хай і болісного, коли його наслав Руйнівник, кому, відколи стоїть селище, жоден зухвалець не ставив чоло?

І хіба не завдяки тому ж Руйнівникові зазнали, гнані невгавним «великим ревищем» у нові оселі й на нові поля за «переділу», люди не тільки страждань, а й полегкості, наче після швидкого одужання?

Тільки Осікоме злегковажила посланням Руйнівника, як я вже казав, затуливши затичками вуха. Але саме вона керувала «молодим людом», коли той накидав позосталим селянам висловлену через «велике ревище» волю Руйнівника.

Ні, вона аж ніяк не здавалася простодушною.

16

У дитинстві я, мабуть, хибно зрозумів, що значить ім’я Осікоме.

Я гадав, що воно означає Відлюдниця. І не без певних підстав. Осікоме, під час «великого ревища» потаємний ватажок «молодого люду», що спонукав, а непокірних приневолював до «переділу», стала діяти відверто в «русі за повернення до давнини», який мав перешкодити перебудованій сільській громаді повернутися до попереднього трибу життя. Розвиток руху вивів її на чільне місце, але потім Осікоме позбавили влади й ув’язнили в печері біля окрайки лісу. Там відлюдницею вона й скінчила свої дні.

Отак я розумів її ім’я.

Лише значно пізніше я натрапив на вірогідніше тлумачення цього імені. Слухаючи на першому курсі університету лекції з японської літератури, я вчащав до бібліотеки, де зберігалися копії старовинних сувоїв-емакі з ілюстрованими оповідями. Там мені й трапилася «Повість про Обусуму-Сабуро».

«У давнину при кінці тракту Токайдо жив можновладець Дайске з роду Мусасі. Мав він двох синів, добрих воїнів, Йосімі-Дзіро та Обусума-но-Сабуро».

Отже, брати були славетні вояки. Старший одружився з вродливою придворною панною шляхетного роду, а молодший, хтозна-чому, шукав зовсім іншого.

«Шукав він по всіх Восьми Провінціях панну непоказну й невродливу, аж зустрів доньку худопахолка Сіро з роду Кумеда та й узяв собі за дружину. Була вона на зріст аж семи сяку, волосся мала кучеряве та скуйовджене. На обличчі, окрім носа, не було на що й глянути. Але рот, хоч і перекривлений, ніколи ніяких дурниць не казав».

На найяскравішому в сувої-емакі малюнку було саме таке величезне обличчя. Зовсім не схоже на жінок із стародавніх японських картин, воно, швидше всього, нагадувало обличчя літньої жінки з якогось італійського кінофільму в дусі неореалізму, які тоді заполонили наші екрани. Витрішкуваті очі, великий плаский ніс, кучерики, наче модний після війни перманент, словом, красунею її аж ніяк не назовеш.

Але й відразливою її навряд чи назовеш. В обличчі відчувалися жива душа, мудрість досвіду, невичерпне завзяття, жвавість, та насамперед — приязність… Тут і дійшов я висновку, що такою мала бути Осікоме.

Яку я наче бачив увіч, стільки нарозповідала мені про неї моя бабуся.

17

— Про таку зовнішність, як в Осікоме, кажуть «дивовижна», — ось бабусині слова.

Шанобливий вислів виразно свідчив: то не було просто потворне обличчя. Осікоме мала не лише «дивовижне» обличчя, а й «звелетніле» тіло. Бабуся казала:

— Звісно, Осікоме на зріст не як звичайна людина, адже вона стільки років була дружиною столітнього богатиря-Руйнівника!

Що Осікоме була велеткою, підтверджує й розповідь про кінець «руху за повернення до давнини», який вона запроваджувала разом з керівним гуртом «молодого люду».

Навіть в оповіді про те, як, перебравши міру в «русі за повернення до давнини», вона наштовхнулася на опір доти покірних селян і позбулася влади, Осікоме виступає як велетка. Намагання людей, що ув’язнили її і змушували зізнатися в злочині, схожі на те, як ліліпути прагнули підкорити собі велетня Гуллівера.

Так я собі уявляв.

Як розповідали, коли не стало бабусі, сільські старі, після поразки «руху за повернення до давнини» (хоч на думку Осікоме, як я тепер розумію, рух вдався принаймні почасти й залишив тривкий результат), вона, як і Гуллівер ліліпутам, не чинила селянам, мізерним проти неї, анінайменшого опору.

Вислухавши від селян вирок — довічне ув’язнення, Осікоме сама увійшла до печери біля окрайки лісу.

Власне, не увійшла, бо їй була замала навіть найбільша з печер, а заповзла назадгузь, бо й повернутися там не могла. Потім вхід закрили товстими дерев’яними гратами. Але через кілька десятків років відлюдного життя Осікоме так всохлася, що стала завбільшки із звичайну жінку, а далі — дівчинку. Лише голова лишалася майже такою ж великою, тож і справді «окрім носа, не було на що й глянути». У вологій печері її кімоно зотліло, тож хоч-не-хоч їй доводилося прикриватися відрослим волоссям.

— Достеменно головата гусінь! — хихотіли навіть статечні, не особливо схильні до жартів діди.

Отже, читаючи на емакі про «панну непоказну й невродливу», я згадав ієрогліфи «сікоме», тобто «страхолюд», і мені спало на думку, що ім’я Осікоме — ніяка не Відлюдниця, а Оо-сікоме — Велетка-страхолюд.

18

Ієрогліф «сіко» у сполученні «Оо-сікоме» має ширше значення, ніж просто «потворний»; він означає, скоріш, «дивовижний», як казала бабуся про зовнішність Осікоме.

Словник архаїзмів тлумачить цей ієрогліф так: «Сухий, суворий. У переносному значенні — жорстокий, страшний, потворний». На «сікоме» словник дає: «Страхолюд — зла потворна чортиця з Країни мерців. Див. «сіко» у значенні «страшний».

Згідно зі змістом цього старовинного сполучення ієрогліфів, Осікоме і справді мала суворий вигляд, була страшна й потворна. Але чи могла б вона, бодай ненадовго, завоювати таку пошану «молодого люду», що заправляв тоді громадою, і очолити його, якби вдачею була лише жорстока й зла?

Мета «руху за повернення до давнини», впроваджуваного Осікоме та «молодим людом», зрозуміла. Перебудова суспільства долинного селища й «висілка» вже відбулася завдяки «переділу». Люди помінялися обжатими за сто років оселями, оброблюваними полями ба навіть родичами.

Нажите майно попереходило, разом з оселями, до нових пожильців.

Та чи тривали б зміни, що торкнулися кожного закутка долини, коли минулося «велике ревище», яке до них спричинилося? Треба було запобігти можливому рухові за відновлення трибу життя до «великого ревища», перш ніж той рух почався! Тож хоч Осікоме й ховалася за спинами «молодого люду», поки той підганяв селян до «переділу», тепер, коли виник «рух за повернення до давнини», вона вже не могла скинути з себе відповідальність і почала діяти спільно з керівною групою «молодого люду».

19

Чому реформи Осікоме й «молодого люду» назвали «рухом за повернення до давнини»? Бо метою їх було повернутися до життя часів освоєння цього краю Руйнівником і його товаришами.

А життя те було первісним. Як я вже не раз казав, хлопці й дівчата, коли підіймали цілину на колишніх мочарях, виглядали достеменно як чорти та грішниці на картинах пекла. Вони працювали в самих фундосі та косімакі, замість хат жили в печерах біля окрайки лісу і цілісінький день не розгинали спини.

Зрозуміло, такий життєвий устрій, такий суспільний лад не могли тривати довго. В міру того, як у громаді накопичувалися лишки, вона, природно, переходила на вищі щаблі. І справді, всі сто мирних років життя мешканців заснованого в лісовій долині нового світу поступово мінялося. Утворилися великі сім’ї, більш ніж столітні подружжя Будівничих мешкали разом з дітьми, зятями та невістками, онуками, правнуками, тож вибудували великі житла.

Кожен мав достатньо майна і родючої землі. Щасливий плин життя ніщо не порушувало.

Тихе й мирне, селище в долині, наче справжня криївка, не потрапляло на очі князівських урядовців.

Якби хтось чужий доніс про нього князеві, це похитнуло б досі непорушні підвалини життя. Але чи можна було не вдатися до захисту князівства з пониззя річки, коли вже оддавна не було Руйнівника — виняткового ватажка? Дехто з молоді, гадаю, сприймав «велике ревище» як відгук на власний неспокій, що дедалі більше огортав серця. А Осікоме була з ними заодно.

«Переділ», викликаний і нав’язаний «великим ревищем», докорінно зламав усталений більш ніж за століття побут. Без жодного свідомого поруху, гнаних гулом людей (окрім малих дітей та однієї дорослої — Осікоме з її вушними затичками) було висмикнуто з корінням із дотеперішнього усталеного і звичного життя.

Бабуся схвалювала хитрість Осікоме, а на закид, чи можна затуляти вуха й нехтувати звісткою від духа Руйнівника з лісових нетрів, відповідала:

— Осікоме знехтувала послання Руйнівника до себе, бо мусила дбати про «переділ» усього селища. Гул заважав їй виправити всі викривлення, що накопичилися за сто з лишком років: вона ж бо була і наглядачем, і оборонцем, і розподілювачем сил сільської громади. Її задум, щоб на чолі став «молодий люд» і дітлахи з різнобарвними прапорцями на бамбукових тичках, був, безперечно, вдалий.

Певно, бабуся вважала, що саме в цьому й полягала роль Осікоме.

20

Звичайно, Осікоме докладала неабияких зусиль, щоб реформи, впроваджені «переділом», не вдалося скасувати. Це ж бо було її призначення — потаємного ватажка «молодого люду». Започаткований нею «рух за повернення до давнини» набував розмаху. В міру його поширення, Осікоме вже не вдовольняла роль залаштункового проводиря; цілком природною була її поява назовні і об’єднання з «молодим людом» та його керівною групою, які на тоді вже розмовляли як рівні з сільською старшиною.

«Молодий люд», що відіграв виняткову роль у «переділі», становив лише малу частку сільської молоді, та й прапорці на тичках носили за ним не так і багато малюків. А от «рух за повернення до давнини» набув, завдяки висунутій Осікоме керівній групі «молодого люду», загального поширення і аж ніяк не був справою меншості. Молодь удень і вночі гасала селищем і «висілком».

І всі до одного дітлахи, побравши на кизі маленьких братиків та сестричок, ходили за ними назирці. На їхній заклик до «руху за повернення до давнини» приєднувався різний люд — понад столітні’Будівничі, літні, молоді.

Якої ж межі міг дійти «рух за повернення до давнини» в замкненій у лісовій долині громаді? В легендах про цей час згадується про найбезгдуздіший, відколи стоїть селище, вчинок, до якого спонукали Осікоме й керівна група. Наче повінь, затопило тоді лісову долину безумство.

Кульмінації «рух за повернення до давнини» досягнув тоді, коли стали палити хати в селищі й на «висілку»; цей шалений вчинок, нав’язаний Осікоме та керівною групою, спричинився до багатьох жертв, нічим не виправданих.

Хоч і малий, я розумів це, та коли слухав розповідь про підпал хат, мені спало на думку, що з цією трагедією, певно, пов’язане одне з осінніх свят. Воно в нас завершується тим, що через усю долину тягнуть розцяцьковану колісницю, а потім на містку підпалюють її і бамбуковими жердинами спихають у річку. Якщо вже свято закінчують таким шаленством — спалюванням колісниці, то неважко зрозуміти, як вершиною «руху за повернений до давнини» стала куди страшніша пожежа.

Розмірковуючи отак, я, пригадую, сприймав «рух за повернення до давнини» як бучне веселе свято, схоже на оте осіннє, тільки таке, що триває не один день, і участь у ньому беруть усі — і дорослі, і діти.

Здається, я зрозумів таки достеменно, що ж тоді сталося.

21

Коли я уявляю, як у розпалі бучного свята за наказом «молодого люду» спалахнули хати в селищі й «висілку», мені пригадується схожа картина.

Одна з картин пекла в храмі. Змальована згори, схожа на червону глиняну ступку, долина охоплена полум’ям. Яскраво— і блідо-червоні язики полум’я коливаються, немов пасма водоростей на хвилях. А серед них діловито сновигають чорти у фундосі й жінки в косімакі.

Головна ідея «руху за повернення до давнини» полягала в тому, що найкращий лад панував у селищі на початку його заснування, а в наступні сто з лишком років накопичувалися зайві та шкідливі елементи.

Метою «рух» мав повернення до первісного життя, яке б примітивне воно не було. Найпростіше було повернутися до стародавнього вбрання. В долині ткали полотно, бавовняну тканину, розводили шовкопрядів, виробився властивий селищу стиль фарбування тканин і пошиття одягу. І от, поскидавши одяг, чоловіки оперезалися грубими, мов мотузки, фундосі, а жінки обгорнулися коротенькими, значно вище колін, косімакі. Саме так, як на картині пекла, і досі вбираються в селищі й на «висілку» ті, хто на осіннє свято тягне колісницю. Бажаючих везти її називають «учасниками руху за повернення до давнини». Ближче до свята, бува, староста ходить долиною й буркоче:

— Де б узяти ще трохи «учасників руху за повернення до давнини»?

У такому сміливому робочому вбранні працювали всі мешканці долини, окрім малих дітей. Переділ землі й майна, здійснений за «великого ревища», керівна група «молодого люду» прагнула зробити ще глибшим.

Приватну власність на землю остаточно скасували. Для польових робіт утворили бригади. Поки тривало «велике ревище», поля занепали, тож тепер керівна група «молодого люду» загорілася чимхутчій розчистити землю й добитися високого врожаю, зосередивши зусилля на окремих ділянках. Щоб остаточно надати польовим роботам колективного устрою, зрівняли з землею валики поміж клаптями заливних полів, позасипали межі на суходольних.

До гуртової праці потрібні були спільна кухня і великі дитячі ясла, інакше годі охопити спільною роботою всіх чоловіків і жінок. У спільних установах порядкували хлопці й дівчата, також вдягнені у фундосі та косімакі. Захоплююче то було видовище!

22

Найяскравіший з переказів про ті сповнені святкового натхнення часи стосується Осікоме і не поступається оповіді про її вушні затички.

Тут виразно видно, як юнацька громада відіграла роль «Т», відповідну «М» Осікоме.

Під час «руху за повернення до давнини» Осікоме з ранку до вечора керувала спільною працею в полі. Коли сідало сонце, вона йшла вечеряти разом з усіма. А потім з гуртом юнаків підіймалася на пагорб Покари за гріхи понад щойно засіяним ланом. Осікоме багато перейняла від Руйнівника, зналася на погоді, на рослинництві. Ретельно обстежила поля, які хотів відродити керівний «молодий люд». І визначила, що за довгі роки до «великого ревища» земля виснажилася.

Осікоме вирішила влаштувати з юнаками урочистість, аби повернути землі родючість.

Бабуся часто розповідала про це, бо її тішила моя зацікавленість.

Зі старовинної скриньки для листів та паперів, прикрашеної перламутром, вона виймала розмальовану шовкову хустинку і показувала мені. Не скажу, що мені аж дуже подобалася картина на ній. Складне почуття, не схоже на звичайні веселощі, охоплювало мене й викликало мимовільний сміх.

Осікоме підіймалася на пагорб Покари за гріхи, що височів серед заливних полів униз за річкою, за містком посеред долини, й лягала там. На собі, як і кожна жінка, вона мала лише саме косімакі.

«Звелетніле» ще за співжиття з Руйнівником тіло за час «руху за повернення до давнини» налилося, вилискувало під мерехтінням зірок, а місячної ночі — місяця, наче білий пагорб. Осікоме лежала, підперши щоку рукою, на чорній землі, а на її тіло вибиралися мускулясті оголені юнаки. На шовковій хустинці було зображено біле пишне тіло Осікоме при повному місяці, а на тілі, наче квасолинки — смагляві дужі юнаки в червоних фундосі, як казала бабуся, «бавляться у забавку»…

Серед танців на осіннє свято є такий, де навколо танцівниці в масці гладухи і в спідниці з хмизу поверх звичайних шат кружляють дітлахи.

Безперечно, він походить від урочистості, влаштованої Осікоме з юнаками, щоб земля знову родила щедро. Кожного глядача виповнює певність, що від танцю справді рясніє земля.

Та чи ставилися так і до урочистості на пагорбі Покари за гріхи, від якої пішов святковий танок, я тоді не був цілковито певен.

Чи не здавалося знесиленим спільною працею під час «руху за повернення до давнини» людям, що вчинок, що аж так виходив за межі звичайного глузду — то просто шаленство?

Ось що мене найбільше обходило.

23

Як сприймали ту «забавку» Осікоме з «молодим людом» умудрені столітні старці, що разом з Руйнівником зводили селище? Може, по довгих роках при землі вони добре розуміли: ця урочистість має повернути ланам колишню родючість. Але далі Осікоме й «молодому люду» спало на думку, що для селища загалом шкідливо, коли кожна родина, хай і новоутворена під час «переділу», живе окремо від сусідів, а отже, може плекати власні таємниці. Тому й було вирішено спалити хати в долинному селищі й на «висілку».

Чому ж Будівничі змовчали й тут?

Бабусина відповідь була проста, але несподівана:

— Бо ті, хто будував селища з Руйнівником, під час «руху за повернення до давнини» повмирали!

Здоров’я більш ніж столітніх Будівничих підупало ще від «великого ревища».

Один із них, чиїх ріДних забили в пущі під час втечі, навіть ризикнув повести численну рідню геть із долини, розуміючи, що не витримає невгаваючого гулу навіть поза власною оселею, де «велике ревище» слабшало.

«Велике ревище» призвело до того, що старі богатирі-Будівничі почали на очах всихати й меншати.

Мало того, що їх розлучили з кревними через «переділ», за часів «руху за повернення до давнини» вони мусили працювати нарівні з молодими, бо керівна? група «молодого люду» не визнавала ніяких привілеїв. Молодь, яку неабияк тішила непохитна віра в Осікоме й керівну групу, бралася до роботи, як до танцю. Але для старих Будівничих вбиратися у фундосі, та ще й працювати нарівні разом з усіма від зорі до зорі було нестерпно.

Будівничі, вже не колишні богатирі, охлявали просто на очах від щоденного перетруду.

Літо видалося сухе, тож перепочивати доводилося вряди-годи, і от у розпал робіт занепалі старі почали один по одному зникати. Ця оповідь суперечить переказові про похід «на той бік» Будівничих із Руйнівником на чолі «дорогою мерців», місячної ночі на весіннє рівнодення; проте ні бабуся, ні старі, мої оповідачі після її смерті, анітрохи не зважали на таку невідповідність.

24

Якщо хтось із молодших (тобто від дітей та зятів Будівничих, кому вже було за вісімдесят, до онуків і правнуків) і хотів заступитися за знесилених цілоденною працею старих Будівничих, його стримував острах перед керівною групою, яка нещадно карала всяке вільнодумство.

Як же сходило болем серце в рідних, хоч вони й мали нові сім’ї!

Але бодай крихта прихильності до колишньої рідні під час спільних робіт найсуворіше заборонялась. Перед зором близьких, вигостреним жалем та неспокоєм, там, удалині, сумно понуривши голови, длубалися старі, а тим часом їхні тіла тоншали, втрачали вагомість, чіткість обрисів, ніби в кіно, коли людина зливається з краєвидом.

— Наче картинки з чарівного ліхтаря на стіні імли. Сльози мимоволі наверталися в того, хто дивився на свого улюбленого та шанованого діда чи прадіда, такого змізернілого. А поки людина змахувала сльозу, старий зникав, наче те марево, і вже нікого не було, — казала бабуся.

Коли ж Будівничі один по одному зникли, більшість молоді, що її захопив «рух за повернення до давнини», крім хіба найближчої рідні, швидко забула, як химерний сон чи марення, що недавно з ними в селищі жили більш ніж столітні, але повні життєвої моці богатирі-Будівничі.

На відміну від Будівничих, «звелетнілі» тіла яких висхли, «витончилися», а тоді й розчинилися в повітрі, Осікоме тим часом розквітла и пашіла здоров’ям.

Слухаючи про це, я запідозрив, як не дивно для дитини, що Осікоме, одна з дівчат з «піратського» острова, була таємною утриманкою Руйнівника, поки жила його законна дружина, Ооба.

25

Як же Осікоме, якій давно перевалило за сотню, зберегла таке здоров’я, таке, як на бабусиній хустинці, юне і пишне тіло?

Відповідь неважко знайти в переказах про неї.

Осікоме щодня заживала «заморського зілля», яке потаємним лісовим шляхом (його, за легендою, проклав для торговців сіллю ще Руйнівник) постачали ті, хто вибирався в торги через пущу й сікокуський гірський кряж до Тоса і далі, аж до Нагасакі.

— Не тільки «заморське зілля» привозили для Осікоме лісовим шляхом. Вона мала всього досхочу, — казала бабуся.

А мені ввижалося, як той шлях, то видовжуючись, то коротшаючи, сягає усіх кінців світу, єднаючи лісову долину з незнаними землями.

В мене аж серце заходилося на думку, що, може, колись і я віднайду той лісовий шлях.

Торговці на тому гостинці щосили прагнули догодити Осікоме. Тож таки мешканці долинного селища й «висілка» працювали в полі в самих фундосі та косімакі, Осікоме, повернувшися з пагорба Покари за гріхи додому, насамперед милася приставленим із Нагасакі милом. Бабуся називала мило «сабон». Іноземні слова, що їх вживала в казках бабуся, з теплотою згадалися мені, коли я вивчав французьку мову: «сабон» — мило, «савон», «сяппо» — капелюшок, «шапо».

Отож, Осікоме вбиралася в голландське плаття з довгим подолом, зодягала капелюшок, «сяппо» й красувалася перед керівною групою «молодого люду».

Слухаючи, як розкошувала Осікоме, я уявляв не просто красу та пишноту.

Оповідь викликала й почуття веселощів, навіть кумедності. Цьому сприяла примовка «ну чим не Осікоме», що побутувала в селищі. Так ми дражнили дівчаток з «висілка», які красувалися у вбранні з хутряними комірцями, що їх виміняли на харчі в евакуйованих.

26

Від самого заснування селище в лісовій долині було відрізане від зовнішнього світу й цілковито незалежне. Лише вузеньку стежку проторив Руйнівник — постачати вкрай необхідну сіль. Але незадовго до падіння сьогунату, у «вік свободи», коли долина ще не підпала під князівську владу, тією стежкою стали вивозити на продаж віск, і селище потроху заможніло.

Мене вразило, що на час «руху за повернення до давнини» підвалини торгівлі вже було закладено.

Бо хоч бабуся і запевняла, що «як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати, наче правду», тут уперше виразно запахло історією. То був час перетворень, коли Руйнівників соляний шлях сягнув повз провінцію Тоса аж до Нагасакі. Розробила план оновлення торгівлі, досягла схвалення Осікоме й заповзялася впроваджувати його в життя керівна група «молодого люду»; сповнена віри у власні сили після успіху «переділу», вона ладна була затіяти нову пригоду, бо її аж розпирав потяг до дії. Осікоме схвалювала цей не дуже розважливий задум молодиків, хоч найменша похибка могла розкрити потайне селище і накликати на себе князівський гнів.

Пригадую, якось я показав бабусину хустинку з Осікоме на пагорбі Покари за гріхи батькові. Сподівався, що батько пояснить те, чого я не до кінця міг збагнути. Батько, як завжди опівдні, сидів у кімнаті з дощатою підлогою, відразу за передпокоєм, і перебирав кору паперового дерева. Відклавши роботу, він узяв до рук хустинку й розсміявся:

— Скільки вже в селищі тих картинок! Перемальовує кожен, кому не ліньки.

І повів далі:

— Бабуся, певно, казала «бавляться у забавку»? Може, так воно і є, хтозна! Але мені здається, що тут жартома намальовано, як Осікоме радиться з «молодим людом»! Вона ж бо цінувала їхню думку вище від старшинської. Піду краще віддам бабусі, поки ти її не забруднив.

Батько підвівся й вийшов з кімнати. Він наче й не розсердився.

Але, схоже, дорікнув бабусі, бо більше вона мені ту хустинку не показувала.

Гадаю, те, що юнаки з керівної групи розвідали торгові шляхи задля блага всього селища, а Осікоме схвалювала їхні задуми й заходи, свідчить: заводії «руху за повернення до давнини» були не тільки оновлювачами життя часів заснування селища Руйнівником.

Вони були й новаторами, націленими на майбутнє.

27

Будівничі.

Під час «руху за повернення до давнини» їх силували до тяжкої праці, їхні «звелетнілі» тіла повсихалися, витончилися майже до прозорості, втратили чіткість обрисів і, врешті-решт, розчинилися в повітрі.

Я хочу додати деякі подробиці до сумної історії про цих старих.

Схоже, останній із Будівничих ще не встиг зникнути, як молодші мешканці долини, заклопотані нагальною роботою, стали швидко забувати старих, які понад сто років, від заснування обітованого краю в лісовій долині, були підмурівком громади селища й «висілка».

А якщо й згадували на мить, засинаючи знесилено на нарах у спільному бараці, здавалося, що бачили їх десь у виставі ще малими, в дитинстві.

Та й самі Будівничі, як я вже казав, бачили один і той же невеселий сон, з якого виходило, що це довге життя в лісовій долині, яке добігає кінця, — не більше, ніж мара.

Як я, знову ж таки, вже казав, таке особисте переживання, як сон, поширилося серед них, бо старі переповідали бачене один одному. Інакше виникало химерне відчуття, що годі розрізнити справжнє життя і життя уві сні, таким непереборним відчуттям реальності сповнювалися ті сни.

Сон, однаковий у всіх старих, починався відчуттям, що вигнання з князівства за витівки всілякі і мандрівки річкою до долини серед лісу наче й не було. А далі уві сні, колись молоді самураї, облишивши вчасно, за прикладом батьків, гультяйське життя, тепер сумирно доживали віку у своїх оселях на підзамчі…

Виснажені важкою роботою під час «руху за повернення до давнини» старі чекали короткої перерви, аби забитися десь у затінок чи просто лягти, де стояли. І відразу поринути в дрімоту, де серед доброзвичайної рідні спливало їхнє мирне підневільне життя в призамковому місті.

Довго відпочивати не давали, але сни точилися низкою, як картинки в райку, наче інше, зовсім відмінне, життя.

Надходив час знову братися до роботи. Розбуркувані керівною групою, старі розходилися по місцях, наче скривджені, діти буркотливо переказуючи один одному свої сни:

— Ніби не з власної волі мандрували ми з Руйнівником по річці й засновували обітований край!

Поступово відчуття реальності й сну зміщувалися. Здавалося, вже пережите тут, у лісовій долині, було лише сном. А справжнє життя спливло без пригод під владою князя. ^Неначе насправді сумирний старий з підзамча бачить сон про лісову долину й дивне життя в ній. Безглуздий, виснажливий сон…

А наяву старі мовчки воловодилися коло роботи, сумно похнюпивши голови, наче прагнули зазирнути у власну потьмарену душу.

Кінець кінцем, у старих сон і ява помінялися місцями, тут, у лісовій долині, їхні тіла «витончилися», втратили чіткі обриси, і вони полинули в інше життя, до призамкового міста. А молодь і літні люди, що працювали поруч, невдовзі забули, як нечутно зникли старі, наче то був просто оптичний обман.

28

Свого апогею «рух за повернення до давнини» досяг під час «повсюдного підпалу», який невдовзі призвів до падіння Осікоме.

З димом пішли всі хати в селищі й на «висілку». Доти «рух за повернення до давнини» точився здебільшого на полях і мав метою повернути землі колишню родючість.

Коли ж цього було почасти досягнуто завдяки спільній праці, Осікоме й керівна група «молодого люду» звернули погляд на житла мешканців долини. Під час «переділу», що передував «рухові за повернення до давнини», люди вже помінялися домівками й навіть сім’ями. Але такої рівності, як за Руйнівника, коли всі жили в печерах біля окрайки лісу чи в спільно зведених хижах, не досягли.

І в долинному селищі, і на «висілку» дехто за сто з лишком років збагатів, а дехто й зубожів. Хоч після «переділу» і в хатинах, і в садибах мешкали не ті, хто їх будував, рівними один одному люди не стали. Деякі нові мешканці заможних садиб невдовзі стали задирати носа.

Тут і виник задум попалити всі хатини й збудувати барак, де всі житимуть, як колись, в однакових умовах.

«Повсюдний підпал» почався безхмарного дня, коли величезне полум’я, що охопило будинки в селищі та «висілку», не могло дати диму, помітного за межами лісової долини. Осікоме сама керувала тим палінням, що перевищувало досі знані масштаби випалу ділянок лісу; тож не просто було запобігти поширенню вогню.

Але все обійшлося якнайкраще.

Сновигаючи серед шугаючого полум’я в самих фундосі чи косімакі, люди були сповнені піднесення і водночас бентежного почуття урочистості.

Як це було схоже на забудову нової землі на картинах пекла в храмі! Малим мені ввижалося, що цей величезний вогонь, як і «забавка» Осікоме з юнаками на пагорбі Покари за гріхи, мав відновити животворність виснаженої більш ніж за сто років землі в долині…

Бо інакше чому б мої односельці з незапам’ятних часів берегли пам’ять про «повсюдний підпал», щороку на осіннє свято провозячи селищем і «висілком» прикрашену колісницю і потім спалюючи її?

Щоб земля й далі не втрачала життєдайної сили!

29

Осікоме було позбавлено влади, як я вже казав, невдовзі після «повсюдного підпалу».

Досить довго я гадав, що саме спалення осель і спричинилося до цього. Та коли я вперше приїхав з університету на канікули, мені передали запрошення колишнього настоятеля. Хоч бабусі вже десять років не було, сільські діди пам’ятали її заповіт переказувати мені, її онукові, легенди та історію нашого селища.

Панотець-настоятель розповів ось що:

— Мабуть, ти, як і більшість наших односельців, певен, і це природно, що Осікоме скинули за спалення хат у долинному селищі й на «висілку». Однак зазначу, що воно не зовсім так.

Справа в тому, що після спалення хат Осікоме запропонувала ще одне:

«Смердючі мочарі перетворилися на придатну для обробітку землю завдяки тому, що Руйнівник висадив чи то скелину, чи то брили злежалої землі, які перегороджували улоговину між схилами гір у «шийці» й перепинали шлях уздовж ріки. Так започаткувалося наше селище.

Але чи тільки доброю справою був той вибух? Чи не завдав він зла всьому лісу, хоч ми цього й не бачимо? Ми знищили вогнем всі викривлення та збочення, накопичені в селищі більш ніж за сто років. То, може, зробимо наступний крок — повернемо й долину до первісного стану? Насиплемо греблю, де була скелина, нехай підуть під воду і селище, і «виселок». Влаштуємо поля на узвишші, куди не сягає вода, вони прогодують нас, хоч і не дадуть надто розкошувати. Житимемо в лісі серед дерев, а в поле ходитимемо лише на роботу. Тоді можна буде жити, не боячись, що селище втрапить на очі чужинцям, тож «вік свободи» триватиме, поки світу й сонця…»

Але, як розповідав панотець-настоятель, проти цього одностайно повстала керівна група «молодого люду». Осікоме раптом лишилася без підтримки.

Юнаки, що під час «переділу» й «руху за повернення до давнини» керували з нею селищем, тепер згуртувалися з односельцями і гуртом виступили проти Осікоме, тепер вже як представники сільської громади. «Молодий люд» був готовий до непримиренної боротьби.

На той час у лісовій долині не лишилося жодного велетня, крім Осікоме. До того ж вона вживала «заморське зілля». Якби вона прийняла бій, молоді, що очолювали сільську громаду, довелося б сутужно.

Але Осікоме й гадки не мала опиратись. На переговорах з «молодим людом» вона одразу погодилася передати йому всю владу. І сама зголосилася піти до найбільшої з печер біля окрайки лісу. Сама назадгузь заповзла в ту печеру. Не суперечила й тоді, як перекрили ґратами вхід.

— Хоч Осікоме слухняно пішла до печери на відлюдді, вона ніколи так і не визнала, що задум затопити селище й «виселок» був хибний, — завершив розповідь панотець і шанобливо похилив голову.

Бабуся також розповідала, як селяни розважалися тим, що приходили до окрайки лісу, де в печері животіла Осікоме, й кричали:

«Ну що, передумала? Передумай, тоді випустимо! Чуєш, випустимо!»

Проте Осікоме, на обличчі якої годі було розгледіти щось, окрім величезного носа, вкутана волоссям, наче гусінь, відповідала лише:

«Не хочу! Не хочу!»

Селяни крізь грати штурхали її палицями, а тоді йшли в долину…

За «переділу» й «руху за повернення до давнини» Осікоме заохочувала, всіляко підтримувала й направляла діяльний і завзятий «молодий люд». А наостанок висунула такий жахливий задум, що навіть керівна група «молодого люду» спершу завагалася, а тоді й відсахнулася від неї, поєднавшись із сільською громадою.

Як на мене, Осікоме вчинила так заради майбуття сільської громади. Вона вугрем заповзла до печери й не хотіла виходити, а коли селяни, маючи замір подратувати її дрючками, чіплялися із своїми запитаннями, вперто й певно стояла на своєму: треба затопити долину й переселитися до лісу. Або виказувала це своєю поведінкою. Коли з часом «звелетніла» Осікоме зсохлася так, що залюбки прослизнула б крізь грати, вона й не думала тікати, а й далі твердила своє писклявим, як у дівчинки, голоском.

Чи не для того, щоб і далі «молодий люд», який керував «рухом за повернення до давнини», не відступився від сільської громади?

Я стверджую: і Осікоме, і «молодий люд» зробили все можливе, щоб здійснити свої завдання як «М» і «Т».

Розділ 3. КІНЕЦЬ «ВІКУ СВОБОДИ»

1

Вираз «вік свободи» я вперше почув, здається, від панотця-настоятеля наприкінці історії про Осікоме й «рух за повернення до давнини», коли він переказував її промову. Бабуся цього виразу не вживала.

Але чимало розповідала про тривалу добу незалежності селища по закінченні «руху». Це було особливо цікаво, бо перекази про мешканців селища й «висілка» тих часів більше нагадували історію, ніж легенди.

Вислів «вік свободи» стосується часів спільного правування в селищі молоді й старшини після ув’язнення Осікоме в печері біля окрайки лісу.

Значить, панотець-настоятель допустився анахронізму, коли вжив його в переказі пропозиції Осікоме під кінець «руху за повернення до давнини». Самі люди, які жили у «віці свободи», вірно зрозуміли справжній зміст цих слів, коли ізольованість їхнього суспільства стала небезпечною. Тоді ж, певно, і з’явився вираз «вік свободи».

Перекази не згадують про якісь визначні події на початку «віку свободи». Мирно й спокійно спливали довгі дні й місяці. Зміна епох поза Лісовою долиною анітрохи не відбивалася на житті її мешканців, окрім хіба торговців, що мандрували лісовим шляхом. Час спливав, а життя селян точилося окремо від усього світу, з рідної долини їх ніщо не вабило. Лише одна подія, гідна згадки, серед тихого буття у «віці свободи» хвилювала серця бабусі й сільських стариків, наче відгомін далекої відшумілої бурі.

Переказ стосувався створення нової «державної мови» для лісової долини.

Руйнівник начебто знайшов для цього фахівця-словесника. Його звільнили від польових робіт, забезпечували одягом, їжею, навіть саке, а він мав розробити «державну мову» спеціально для мешканців лісової долини, відмінну від мови за її межами. Схожий на каплицю будиночок за річкою, де мешкав на відлюдді той словесник, ще стояв, коли я був малим. На підмурівку поміж коріння літокарпусу, кілька стовбурів якого зрослися внизу, будиночок наче висів у повітрі. Подейкували, що як копнути поточену мурашками долівку, показувалися списані чорною тушшю клапті старовинного паперу.

Ця розповідь запалила мене цікавістю до творення мови, хоч я і народився на кільканадцять поколінь пізніше. Мабуть, звідси і моя пристрасть до вивчення есперанто в середній школі.

2

Фахівець-словесник, утримуваний селищем, усі сили віддавав дослідженню.

Та наслідки були марні. Як і належить людині, якій доручили таку роботу, його гризли докори сумління. Він перестав прогулюватись, не з’являвся в селі на святкових гулянках, поки не перетворився на відлюдька. Не заговорював навіть з жінками, які, на кошт селища, тричі на день приносили йому їжу. Відмежований від односельців з лісової долини, він довгі роки виробляв неприступну «державну мову».

Надійшов час, коли фахівець-словесник відчув, що жити йому лишилося недовго.

І тут відлюдник з-під літокарпусових дерев здійснив нечуване. Місячної ночі він, що віддавна не виходив з дому, оббігав долинне селище й весь «висілок». Навіщо? Хоч він і не здійснив величного задуму щодо нової «державної мови», але таки встиг здійснити дещо простіше — надати нові назви різним місцям долини. На аркушах паперу власноруч понаписував ті назви й порозклеював їх, де слід. На аркушах паперу власноруч понаписував ті назви й порозклеював їх, де слід.

Довелося йому попобігати, аби за одну ніч розклеїти таку силу-силенну папірців! Та ба, майже всі нові назви згодом забулися, збереглися лише імена якихось незвичайних місць — «велика загата», «шийка», «дорога мерців».

І я запам’ятав їх змалку.

Пробігавши всю ніч із стосом аркушів, старий фахівець-словесник не повернувся до будиночка під літокарпусами, а зник десь у лісі.

Де невдовзі тихо помер.

Є ще один переказ про нову «державну мову» мешканців лісової долини.

Наприкінці «віку свободи» селище, не маючи змоги уникнути руки князя, вирядило на переговори юного Мейске Камеї. Закликаний до замку перед очі молодого можновладця, що прагнув зрозуміти устрій селища, він розповів таку небилицю:

— Ми відстали від культури, бо наші прабатьки заблукали в лісі й надто довго жили там, як мавпи. Додумалися навіть спростити мову, щоб надміру не напружувати голови, призначили для цього фахівця! Собаку називали «гав», кішку — «няв», все, що літає в повітрі — «лоп-лоп», що плаває — «плись-плись». Якби цю мову до придумували, ми б забули всі слова, крім зрозумілих бодай трирічній дитині, а наші голови стали б іще простіші. На щастя, завдяки вам, милостивий пане, ми можемо повернутися до культури. Як ми вам вдячні! До речі, в тій мові на знак вдячності треба було вигукувати: «Гей-гей! Гей-гей!»

3

«Вік свободи».

Так звалася доба, коли завдяки «руху за повернення до давнини» викорінили всі збочення, що назбиралися в житті селища більш ніж за сто років, відколи його збудували молоді сподвижники та сподвижниці Руйнівника. Було також позбавлено влади Осікоме й скасовано перегини, що їх допустилися під час реформ. Люди сприймали власне селище серед лісу як окрему країну, навіть окремішній світ, покинути який не наважувалися навіть подумки.

І не було такої сили, яка б вторглася іззовні, так самовіддано берегли мешканці своє селище.

Здається, саме у «вік свободи», коли в селищі запанував спокій, у долину, що, наче самотній острів у лісових нетрях, досі обходилася власними силами, почали наїздити іноземні купці. Спершу — небезпечним лісовим шляхом, який проклав ще Руйнівник для ввозу солі і яким під час «руху за повернення до давнини» молодики вибиралися аж до Нагасакі.

Ще й досі давня дорога, виписуючи закрути, тягнеться крізь ліс, через перевал посеред сікокуського хребта, до місця, звідки видно блискучий, мов скельце, клаптик Тихого океану.

Якось у другому класі ліцею, на весняні канікули, я з молодшим братом повертався додому пішки, хоч похід мав тривати два дні. Ми вибралися з лісу, проминули порослу де-не-де чагарником полонину, видерлися на стрімкий пагорб, і перед нашими очима відкрилася внизу оточена лісом долина.

— Ура, ми вдома, вдома! — закричав тоді малий, не можучи стримати своїх почуттів.

Іноземні купці, що над’їздили соляним шляхом (здається, двічі на рік — восени й навесні), обмінювали товари, які не вироблялись у селищі, на рослинний віск, що ним славилася наша лісова долина.

І єдиною стежкою їхали з селища, везучи чудовий віск. Гадаю, в одному з народних переказів провінції Тоса про дракона, якого можна здибати в болоті серед восконосних дерев десь у горах, відбилася небезпека, пов’язана з таємним вивозом воску: і самої дороги — то вниз, то вгору крутосхилами, і князівських прислужників — і по цей, і по той бік гір.

Купці приставляли до селища навіть порох і вогнепальну зброю. Цей небезпечний товар витребувала, добряче порадившись, сільська старшина, наче передбачаючи смутні часи, що настануть наприкінці «віку свободи».

4

Купці привозили з собою навіть артистів! То була трупа акторів і танцюристів.

У просторій колишній «восковій коморі» ще донедавна були підмостки, звані «світовою сценою», що, як казали, було злаштовано за «віку свободи» для вистав. На підмостках тих розігрували сцени, з яких мешканці долини, довгі роки одірвані від довколишнього світу, дізнавалися про події в ньому. Мати казала, що малою дівчинкою ще бачила на «світовій сцені» вистави однієї заїжджої трупи — чи то «Справу про велику зраду», чи то «Землетрус у Сан-Франціско».

На виставах акторів, що приїздили з купцями, сільські парубки аж шаліли від дівчат-танцюристок. Дівчата вміли не тільки танцювати, а й грати і співати.

Якогось року, коли купці, завантаживши воском акторів, що правили водночас і за носіїв, подалися з долини, слідом за ними зникли й п’ятеро хлопців. Спішне розслідування старшини показало, що податися із заїжджою трупою ладні були чи не всі молодики і з селища, і з «висілка». Але кому саме вибратися з ними через гори — вирішив жереб.

Старі утворили загін переслідування з тих, хто, як не прикро, мусив лишитися.

Втікачів, навантажених воском та ще й змушених пильнувати в гірській хащі жіноцтво, наздогнали ще по цей бік гірського пасма. Купцям, ладним піти на будь-які поступки, аби тільки не дратувати селян і не занехаяти подальшої торгівлі, вручили старшинське послання.

Старшина вимагала повернути акторок, що через них утекли з селища парубки. Збитки обіцяли відшкодувати наступного року воском.

Купцям не було іншої ради, як умовити дівчат. Бо самі зчинили цю колотнечу, затіявши на свою голову привезти акторок у лісові нетрі. І дівчата, повіддававши товаришам музичні інструменти й шати, разом із своїми оборонцями, які ще недавно мріяли про дорогу в незнані краї, повернули назад, у затінок високих гір.

Через сто з лишком років у мандрах із братом я ясно відчув, як мав вразити, мов громом, краєвид жалюгідного видолинку серед лісу, як трепетали дівочі серця на привільній полонині.

Але дівчата таки зібралися з духом і рушили за юнаками у зворотний шлях.

5

Я певен, що в дівчат заходилися серця, коли, змушені повернутися до селища, вони побачили з полонини овальний видолинок — тепер не як черговий край, куди заводила їх мандрівна доля, а як місце, хоч і непоказне, де їм судилося віднині звікувати свій вік.

І я теж зрозумів, якою видавалася наша долина іншим, коли сам побачив її з-над лісу.

Мені траплялися брошури, видані краєзнавчим товариством у містечку, в яке злилися нині кілька сіл, серед них і наше. Одна з них називалася «Смуток за занепалими селами району Авадзі». Район Авадзі — то було якраз наше селище. Так у тій брошурі писалося, що колись воно звалося Камемура.

Напередодні Реставрації Мейдзі одного з самураїв-ватажків роду вислали за сваволю з підзамчя у віддалені місця.

Місцем заслання визначили йому Камемуру — теперішній район Авадзі.

Звідки ж пішла назва Камемура — Глекове село? Старі казали, що оточена лісом долина нагадувала формою глеки, що їх мешканці пониззя використовували як поховальні урни…

Селище в долині, схоже на поховальну урну, справляло враження, ніби там і справді мешкають мерці. Назва Камемура (на тоді вже застаріла) прийшлася якраз до настрою самураєві-засланцю, що їхав до лісової долини, як на тимчасовий постій до Країни мерців; тож він і занотував її в своєму щоденнику.

У верхів’ї річки серед лісу криється невелике село. Мешканці провадять дивний триб життя — ніколи не потикаються за його межі. А подоляни й собі не розказують про ту криївку — чи не через те, що їм вона видається зловісною, недоброю, наче Країна мерців? Знали вони про сусідів з верхів’я й раніше, коли ще їхня схованка не розкрилася. Але не оповіщали про неї князівським урядовцям — можливо, щоб те зловісне закляте місце й далі лишалося відрізаним від їхніх власних місць. Гадаю, саме так і міркували низові селяни.

Якби не ця мовчазна підтримка мешканців довколишніх сіл, «вік свободи» не тривав би так довго. Тільки коли буревії часів занепаду сьогунату завіяли і над призамковим містом у пониззі, і над князівством по той бік сікокуського хребта, «вік свободи» нарешті скінчився.

6

Отже, «вікові свободи» надходив кінець.

А напередодні до лісової долини завітали не бачені досі й незвані гості.

То були самураї, вигнанці з князівства Тоса, що перетнули сікокуський кряж і прямували з порту Внутрішнього моря до Кіото чи Осаки. Через гори, крізь праліс, було прокладено битий шлях, інший, ніж Руйнівниковий соляний, але він проходив досить далеко від долини.

Втікачі, що йшли вдень і вночі, щоб відірватися від переслідувачів, збочили, аби замести сліди, й натрапили на «соляний шлях». Так вони дісталися до селища.

Молоді самураї, стомлені незвичною мандрівкою по горах, знервовані погонею, перепочили в дивному селі, що вигулькнуло перед очі, підживилися й знову рушили в путь до. Кіото чи Осаки.

Чутка про селище в лісовій долині передавалася з вуст у вуста поміж самураїв-вигнанців з Тоси. В селищі один за одним з’являлися подорожні, що, очевидно, мали його за перевалочну базу в дорозі через гори.

За обіцянку не виказувати селище князівським можновладцям вони могли ні в чому собі не відмовляти, аби не задовго.

А щоб належним чином спілкуватися з утікачами з князівства, потрібен був, так би мовити, дипломат.

І сільська старшина вирішила, що найліпше з цим упорається Мейске Камеї, хоч йому ще не минуло й шістнадцяти. А разом із цим винятково обдарованим (що само по собі було не так вже й безпечно) юнаком завжди була його чи то мати, чи то мачуха, якій тоді було під тридцять.

Завдяки їй Мейске-сан жодного разу не схибив у своїй важливій справі.

Юний, люб’язний Мейске-сан зустрічав прибульців-самураїв. Опікувалися ними дівчата на чолі з Мейске-сановою матір’ю. А на випадок, якби гості дозволили собі зайвину, сільські парубки, не з’являючись самураям-вигнанцям на очі, були ладні будь-якої хвилини збитися в бойовий загін.

Чудове враження, як на ті суворі часи, мусили мати знесилені втечею та небезпечною подорожжю по гірських стежках вигнанці, яким треба було хоч трохи перепочити, перш ніж прямувати до Кіото чи Осаки, від гостинності Мейске-сана, що вгадував кожне їхнє бажання, від його матері та дівчат, що опікувалися ними, не відходячи від них і на крок.

7

Самураї, для яких селище в лісовій долині правило за перевалочну базу, діставали не тільки щедрий прийом, а навіть гроші, щоб не відчувати нестатків, виконуючи свій патріотичний обов’язок у Кіото й Осаці.

З цим пов’язана така розповідь.

Після Реставрації Мейдзі рослинний віск із долини почали вивозити на продаж не лише в усі кінці Японії, а й навіть за кордон. Селище завдячувало цим не тільки чудовому способу витоплення воску, а й численним зв’язкам, які встановилися ще до Реставрації.

Серед тих, хто, прямуючи через гори до Кіото й Осаки, завертав до селища й діставав там тимчасовий і гостинний притулок, дехто посів не останнє місце серед мейдзійських урядовців. Вони охоче і, певна річ, не без зиску для себе виступали посередниками в різних торгових справах.

Висунувши для переговорів Мейске-сана, сільська старшина, залишаючись в тіні, ретельно обговорювала, кому з самураїв надати всіляку підтримку.

Годі було чекати гостинності тим, хто тікав з князівства просто через власну непосидючість і сподівався попразникувати досхочу в лісовій долині.

Щоправда, відверто виганяти їх було аж надто небезпечно. Молоді самураї й гадки не мали знову йти через гори до власного князівства. Якщо просто вирядити їх дорогою понад річкою, то хтозна, чи не донесли б вони про зачаєне в лісі селище префектурним урядовцям. Отож куди безпечніше було знайти іншу раду на таких гульвіс-самураї в.

От для цього й призначався бойовий загін, що вправно володів завезеною до селища зброєю.

«Воскова комора» посеред долини лишилася в переказах як місце, де замешкав Руйнівник, коли зненацька повернувся до селища.

Але збереглася розповідь і про те, як її захопили десятеро озброєних свавільників, що тримали заложниками дітей. Після наради із старшиною, Мейске-сан запропонував ватажкові на знак замирення одружитися з однією з сільських дівчат. Через слухове віконце спустили на мотузці саке з закускою.

Гультяї-напасники, приймаюча чарку за чаркою з рук дітлахів-заложників, поступово втратили пильність та обачність і відчинили двері «воскової комори». Коли під вітальні вигуки ватажок із нареченою попрямували до нової оселі, де мали жити, попереду так само бігла малеча з різнобарвними прапорцями (пам’ятаєте?) на бамбукових тичках.

Щойно вони зникли з очей, як до «воскової комори» вдерся бойовий загін і до ноги перебив підпилих шибайголів. А ватажка забили просто під час весільної процесії.

Бабуся ще казала, нібито його юній нареченій тоді покалічили мечем ногу. А нині вона — кульгава старенька — варила локшину в сільській їдальні.

8

Порівнюючи чуті від бабусі і сільських стариків оповіді з історією часів кінця «віку свободи», я можу простежити, які з подій відбувалися насправді. Десятеро свавільників, очевидно, спершу теж збиралися пристати до лав патріотів у Кіото або Осаці, коли тікали з князівства й по дорозі завертали до долини.

Та поки вони гостювали в селищі, охота йти далі у них відпала, заманулося й далі погуляти на чужий кошт.

Гадаю, старші не раз натякали, що час уже вирушати, а діти, які потрапили в заложники, добряче допекли насмішками. Коли ватажка підманули фальшивим весіллям, молоді гультяї, хоч їх не могла не насторожити така зичливість і добросердість, певно, повірили, що і їх одружать з сільськими дівчатами й дозволять жити в лісовій долині.

Як каже оповідь, розправитися з свавільниками, що засіли у «восковій коморі», вирішила сільська старшина. Але як саме з ними впоратися, додумалися Мейске-сан з матір’ю.

Бабуся казала:

— Мейске-сан добре розумів, що на душі в молодих гульвіс, бо був із ними майже однолітком, а його мати бачила глибше, куди його зір не сягав.

Це вразило мене: а ну ж моя власна мати бачить мою душу глибше за мене самого!

Мені аж стало моторошно.

Багато в чому мати допомагала Мейске Камеї — коли відверто, коли потай. Набуті з досвідом прийоми дипломатії стали в пригоді, коли лісову долину спіткало нечуване доти лихо. Яке? Селяни з пониззя, що знали про існування селища у верхів’ї ріки, прозвали його Камемура, але вдавали, ніби його нема. Не хто інший, як вони, одного разу заполонили долину, на превеликий подив мешканців.

Отак почалося лихо.

Якось узимку я прокинувся й побачив, що і ліс на узвишші, і долину щільно вкрив сніг.

«Наче збіглі», — видихнув я, хоч не розумів до пуття, що воно значить.

Збіглі селяни…

Того ранку долину, що довгі роки правила її мешканцям за криївку й була виключно їхньою власністю, таки викрили. Наче сніг, що падав цілу ніч, вкрили долину від селища до «висілка» подоляни, що знялися цілими селами, від старих до немовлят, покинувши напризволяще оселі й лани.

То й були «збіглі».

9

У житті лісової долини, відколи її заселили юні супутники Руйнівника, не раз траплялися нагальні зміни, найбільша з них — під час «руху за повернення до давнини».

Але то все були внутрішні справи селища й «висілка». А зараз межу, що її досі переступали лише нечисленні вигнанці-патріоти, ставлення до яких виробилося в селищі напрочуд швидко, несамохіть затоптала безліч брудних ніг.

З кількох сіл на поділлі знялися всі, разом з жіноцтвом і дітлашнею, і, піднявшись уздовж річки, нестримною юрбою ринули в долину. Селяни покинули землю й хати, гнані нестерпними князівськими податками, щоб утекти до іншого пана. З собою вони прихопили лише необхідну для самозахисту дещицю зброї. Але все одно це скидалося на навалу війська.

Я згадував брошури краєзнавчого товариства зі старою назвою «Камемура». Там писалося і про те, що в записах про втечу селян значилося, нібито до нашого селища наринуло дві з лишком тисячі чоловік.

Бойовий загін, звичайно, нічого не міг вдіяти проти такої сили. Якби навіть відкрили вогонь, то хтозна, чи у відповідь не попалили та не пограбували б оселі.

Час підганяв до дії, тож старшина вирядила Мейске-сана на переговори. Від вигнанців, які перетинали гори, щоб приєднатися в Кіото або Осаці до лав патріотів, збіглих селян відрізняло те, що вони прямували в протилежний бік, до князівства Тоса. Якби вдалося там знайти бодай тимчасовий притулок (звичайно, заручившися підтримкою можновладців з Тоси), далі можна було б вступити в переговори з власними панами.

Тепер, коли було покинуто землю предків, головне полягало в тому, щоб якнайшвидше й без втрат дістатися до сусіднього князівства.

Гадаю, ватажки збіглих, розуміючи, що шлях через гори не по силі жінкам і дітям, думали використати як перевалочну базу лісову долину, здавна відому їм під назвою Камемура. Ніби навчені заздалегідь, після виснажливого походу вздовж річки селяни проминули «шийку» й розбрелися хто куди по долині аж до «висілка».

І ніхто не дозволив собі жодного свавільного вчинку, не кажучи вже про грабунки.

Заполонивши долину, селяни-втікачі поставали або посідали навпочіпки при дорозі, сумирно очікуючи, поки прокинуться господарі.

Не плакали навіть немовлята на руках матерів, наче теж чекали не знати якої дивовижі від дивовижних мешканців цього таємничого поселення.

10

На ширмі, що її показував мені панотець, було намальовано, як мешканці долини пригощають збіглих.

Посередині, під тополею, на «приступці в десять мат» — прискалку, що випинався з лісу в долину, — ватажки втікачів, сільська старшина й Мейске-сан — зовсім хлопча проти них. Хоч вирішується доля багатьох людей, і гості, і хазяї, наче нітрохи не переймаючись, ласують з таць та скриньок якимось кольоровим печивом та підливають одне одному саке. Праворуч на великій картині — «виселок», внизу — краєвид долини. Там і тут — ліс хиж, навісів з мат, сільські жінки й дівчата розносять прибульцям почастунок та питво.

А серед усієї, наче святкової, метушні в юрбі малечі, мовби наглядаючи, як іде учта, стоїть біля перехрестя доріг жінка, схожа ніби й на хлопця, що бенкетує на «приступці в десять мат», — Мейске-санова мати…

Коли нині я пригадую напрочуд безжурну картину, мені вбачається в ній якийсь прихований неспокій.

І це, і назва селища в долині Камемура, наводить от на яку думку.

Подоляни здавна знали про поселення, сховане в лісовій долині. Назва Камемура відбила не лише схожу на поховальну урну форму, а й відчуженість лісового закута від довколишнього світу, викликала в уяві жахливу Країну мерців. Та коли селянам у пониззі стало несила жити далі по-старому, вони наважилися проникнути до Країни мерців, Камемури, куди доти не ступала жодна нога.

І ось разом з жінками та дітьми вступили вони в донедавна страшне й заборонене поселення, розділили з людьми, досі далекими, як померлі, наготовану ними їжу, настояне ними саке. А раптом від цього вони самі почнуть перетворюватися на інших зсередини? А згодом, у розпалі почастунку, мирна сцена стала потьмарюватися й тим, що думки несамохіть наверталися до князівських урядовців.

Вони вже, певно, вирядили погоню, якій важко буде дати раду.

11

А втім, збіглі селяни провели у створеній господарями долини невимушеній обстановці два дні.

Чи не задовга зупинка, як для такої спішної справи?

Гадаю, за цей час мали повернутися посланці, виряджені через гори до Тоси на розвідини: чи, бува, не виженуть їх звідти назад.

Та поки чекали посланців, у лісі на узвишші замайорів прапор загону переслідувачів, які здіймалися звивистою, гірською дорогою.

Бойовий загін з селища негайно вирушив до лісу кружною стежкою й розвідав, що самураї з п’ятдесятьма рушницями вичікують слушної хвилини. Проте і хлопців-розвідників помітили.

Переслідувачі негайно рушили вниз, у долину.

І тут сталося таке.

Самураї, не знаючи лісу, проминули спуск і вийшли на кружну дорогу до долини повз «виселок», аж раптом гримнув оглушливий рушничний залп.

Самураї кинулися хто в траву, хто в чагарі, певні, що стріляють втікачі, ладні винищити переслідувачів до ноги. Трохи згодом, з острахом підвівши голови, вони побачили: стріляв озброєний загін, що розтягнувся ланцюгом уздовж долини серед дерев на схилі за річкою. Над маківками криптомерій спливав синюватий пороховий дим.

Залп дав сільський бойовий загін. Чи ж не від оповідей про Руйнівника, який, знаючися на підривній справі, висадив скелину в «шийці», хоч і сам постраждав, пішла цікавість хлопців до вогнепальної зброї?

Рушниці й набої дістали в Нагасакі через купців, що возили через гори віск.

Певно, хлопці з рушницями вишикувалися вздовж усієї долини, щоб при потребі відстрашити збіглих, якби ті почали бешкет, а то й грабунок.

Умовилися, що якби Мейске-сан подав з долини знак червоним прапорцем, хлопці для острашки пальнули б із рушниць. Та Мейске-сан замахав прапорцем, коли несподівано з’явився загін самураїв, виряджених за втікачами, що вже два дні відсиджувалися в долині.

12

Хоч Мейске-сан, як і годиться Спритникові, подав знак, і сам не дуже розуміючи, навіщо, залп подіяв. І самураї, які відчували за собою князівську міць, і збіглі, що їх було значно більше, з переляку попадали долілиць. А коли підвелися, обтрушуючи траву та пилюку, й поглянули на себе, то заусміхалися, хоч і дещо розгублено. Тим би все й скінчилося, якби не дітлахи: вони сприйняли те, що сталося, за веселу забаву й аж за животики бралися.

Поки не розреготалися й дорослі.

Тут уже самураям не личило хизуватися силою. Виступив Мейске-сан і передав їм запрошення сільської старшини до «воскової комори». Запросили туди й виборних від кожного селища втікачів.

Ледь вляглася в лісі луна від рушничного залпу, як Мейске-сана із старшиною визнали за посередників на переговорах і самураї-переслідувачі, і селяни— втікачі.

Переговори самураїв з виборними та Мейске-саном були тривалі. Селяни переважали супротивника кількістю. Поки підмога з призамкового міста дісталася бездоріжжям до долини, минули б дні. А якби селяни рушили через гори, то на вузьких гірських стежках, де й двом не розминутися, їх зустріли б півсотні самурайських рушниць. Кілька влучних пострілів, і обтяжена жінками й дітьми колона застрягла б на стрімкому підйомі, а тоді недалеко й до паніки; і невідомо, яким жахіттям могло все скінчитися.

Порадившись із старшиною, Мейске-сан запропонував перемир’я. Збіглі розбиваються на гурти по селах і розходяться по домівках. Князівські урядовці зобов’язуються не карати виборних.

На тому й порішили.

Лиха вдалося уникнути, але як бути з податками, необхідними для князівської скарбниці та нестерпними для селян, так і не вирішили; тут все лишилося по-старому. Тож не минуло й кількох років, як вибухнуло повстання, що захопило й лісову долину.

Тоді в селище вдруге увійшли селяни, що тікали до князівства Тоса.

Для селища, заснованого в лісовій долині юними супутниками й супутницями Руйнівника, настав кінець «віку свободи».

13

Перед князівськими властями постало завдання не тільки не допуститися втечі селян, а й вирішити, як бути з селищем, своїм новим набутком.

Адже події могли розгорнутися так, що лісова долина стала б проміжною базою, якщо князівство Тоса нападе. Посиленої уваги вимагало й виробництво воску.

З князівства до лісової долини відрядили молодого самурая Ріске Харасіму, не високого роду, але знавця своєї справи.

Не знаю достеменно, якими саме ієрогліфами писалося його ім’я, тому й вдаюся до катакани. Та й для запису прізвища «Харасіма» я просто вибрав ієрогліфи, які видалися найбільш доречними.

Коли, прагнучи якомога більше дізнатися про цього героя переказів, я розпитував бабусю й сільських старих, мені й на думку не спадало приглядатися до ієрогліфів.

Мушу признатися, що малим, слухаючи спершу від бабусі, а потім від інших старих перекази, я аж ніяк не збирався відтворити легенди та історію нашого селища на папері.

Але те, що саме розповіді про Ріске Харасіму вкарбувалися в мою пам’ять, не випадково. Бабуся казала, що князівський самурай, ясновельможний пан Харасіма, був не від того, щоб чужими руками загрібати жар. Інакше кажучи, то був чиновник, майстер користатися чужою силою та розумом; на нього ж самого годі було покластися.

З іншого боку, саме він здійснив химерний задум Мейске Камеї, був звинувачений у свавіллі і мусив зробити харакірі.

Чи ж не схоже це на Спритника? Мені малому було невтямки, як в одній людині вживаються дві вдачі; нині це відбилося в тому, що в мене ім’я Ріске Харасіма наче кульгає на протезі, бо я записую його двома різними способами1.

Сільські перекази про Ріске Харасіму вже виразно відносяться не до легендарних, а до історичних подій.

Не минуло й місяця, як лісову долину залишили юрми збіглих, коли втоптаним ними на зворотній дорозі, але все одно важкопрохідним берегом ріки в долину увійшли строєм самураї з Ріске Харасімою на чолі.

Їх, певно, видивилися здалеку, бо щойно загін проминув «шийку», як на схилах обабіч долини почали вибухати петарди.

Кажуть, Мейске-сан пояснював потім, що то салютували князівським посланцям. Але, поза сумнівом, це просто виверт: насправді петарди вибухали для перестраху, як і рушничний залп при наближенні переслідувачів збіглих селян.

Мені здається також, що Мейске-сан ще й по-дитячому втішався гучним ляскотом та спалахами петард.

14

Отак, під вибухи петард, наче на свято, встановлювалися нові стосунки селища з князівством. І знайомство їхніх представників — Мейске Камеї і Ріске Харасіми — схоже, було для обох таким же втішним, як і розкішний фейерверк першого дня. Мейске-сан з Ріске-саном не розлучалися цілими днями, гуляючи то селищем, то «висілком», то окрайкою лісу.

Коли я був малий, про друзів-нерозлийвод старші насмішкувато казали:

«Достеменно Мейске й Ріске!»

Мейске-сан водив Ріске-сана по місцях, пов’язаних з пригодами мешканців селища, заснованого Руйнівником та його друзями, й переказував ті пригоди.

Треба було будь-що переконати князівського посланця: селище крилося від світу не через непокору, а тому, що так споконвіку велося. На ті безтурботні розповіді Мейске-сана Ріске-сан аж зітхав: «Шкода, що моїх предків, упертих невігласів, не намовив із собою Руйнівник!»

Звичайно, Мейске-сан вмів оповідати, тож такі довіра й цікавість зумовилися не просто щирістю (чи принаймні тактовністю) співбесідника.

Кінець кінцем, Мейске-сан дістався аж до князівського двору, де оповідав вельможному панові різноманітні історії, в тому числі й про спрощення мови.

Скоріш за все, в замку Мейске-сана мали за блазня, тож навряд чи хто з високопоставлених самураїв сприймав його байки поважно. Зате його цінувала «школа спадкоємців», куди входили освічені молоді спадкоємці князівських можновладців, до порад яких щодо політики інколи дослухався і сам князь. Певно тому, що блазенські оповідки Мейске-сана таїли новітні знання: адже «соляний шлях» через гори до Нагасакі був водночас і шляхом пізнання.

А втім, здається, таємницю шляху з долини, що обминав прибережне князівство, Мейске-сан так і не відкрив. Він був досить обережний, хоч і здавався базікалом, що розпускає цікаві, але химерні плітки. За обмаль часу, відколи пішли збіглі, до появи Ріске Харасіми він, як потім за американської окупації наші батьки, встиг розпорядитися, щоб власники рушниць (куди більшого калібру, ніж у самураїв) загорнули їх у добре проолієний папір і закопали біля лісу.

А на петарди, пояснював він, пішов порох ще з Руйнівникових запасів.

Сховали не тільки рушниці, а й понищили завезені торговцями знаряддя й одіж, тож вигляд мешканців селища й «висілка» і Справді не дуже різнився від первісного, про що оповідав Мейске-сан.

15

Як же пояснив Мейске-сан «школі спадкоємців» у замку, звідки в нього новітні знання?

Тут йому — найпершому в селищі Спритникові — став у пригоді хист оповідати.

Він сказав, що коли самотою мандрував у пущі, то здибав духа, з яким ночами міг ширяти в небі понад містами й селами і спускатися, де забажає, щоб удень набувати нових знань. Той «дух» був Руйнівник — старий велетень шістдесяти сяку заввишки, що начебто літав, всадовивши Мейске-сана на спину. Наостанок Мейске-сан додав, що так пропах тополиним пухом, якого повно було на спині у велетня, що жодна дівчина до нього й підійти не хотіла…

Однак відомості Мейске-сана про новітню культуру співпадали з нотатками тих, хто виїздив через Нагасакі вчитися за кордон. Тому щоразу, як він вибирався до підзамчя, молоді самураї зі «школи спадкоємців» збиралися на бесіду з ним десь у харчевні.

З брошур краєзнавчого товариства я дізнався, що це письмово підтверджується.

Найцікавіше, що Мейске-сан, який при дворі розважав князя блазнюванням, під час бесід у харчевні серед молодих самураїв був вибагливий і примхливий. Не раз і не двічі викидав якусь чудасію. То якось накинувся на смажених гольців, без яких у нашому краї не обходиться жодна учта, і ум’яв аж два десятки, та ще й закусив чотирма десятками мандаринів. Під час мандрів він нібито зустрів ченця-відлюдника, який показав високо в горах не бачену досі еолову арфу, після чого Мейске-сан довго забавлявся, дмухаючи в камінець і слухаючи, як той свистить (до речі, історія про відлюдника свідчить, що молоді самураї, як водилося тоді, цікавилися не тільки заморською наукою, а й даоським ученням і нібито вбачили дещо з нього у Мейске-санових оповідях про мандри)…

З анекдотів постає образ розпещеного парубійка, любителя побрехеньок — аж ніяк не того прілого над свій вік юнака, спритного дипломата, що так вдало заладнав справу між князівськими посланцями й збіглими селянами.

Не зовсім звичайно, пригадую, поводилася й бабуся, коли розповідала про Мейске Камеї.

На початку бабуся казала:

«Мейске-сан просто дражнив отих зі «школи спадкоємців»!» Тобто, Мейске-сан, розповідаючи юним знавцям з князівського двору ущипливі історії, водночас ніби вихвалявся власними, попри юні роки, пригодами… А от, скажімо, про те, як він літав по всіх усюдах на всипаній тополиним пухом спині Руйнівника, бабуся повторювала хтозна-скільки разів, та ще й так серйозно, наче те було насправді.

Так само серйозно, аж суворо, бабуся втовкмачувала, що саме ці риси вдачі, які дозволили зустрітися з духом під час мандрів, Мейске-сан передав своєму втіленцеві, Малюкові.

Той під час повстання на очах власної матері й старих ватажків виряджав свій дух до лісу на пораду, а по його закінченні полинув на узвишшя до лісу в коріння дерев.

16

Ріске Харасіма походив не з такого шляхетного роду, як юнаки зі «школи спадкоємців». Може, тому і дбав більше про Мейске Камеї, коли той бував у призамковому місті. Це здебільшого йому завдячував Мейске-сан, що міг розповісти вельможному панові якусь небилицю. А за бесід у харчевні той був ніби його секретарем.

Гадаю, Ріске Харасіма, як то йому було властиво, ретельно зважив можливі зиск та втрати.

Він мав неабияке чуття і швидко з’ясував, що за довгі роки самостійності селище в лісовій долині накопичило чималі статки. І вирішив при запомозі Мейске-сана викачати ті статки до князівської скарбниці. Проте старики сховали біля окрайки лісу не тільки рушниці, а й завезені до селища цінності, серед них і гроші з різних провінцій. Отож князь тільки й мав зиску, що дізнався, як старовинним способом витоплювати рослинний віск, бо дівчатам звеліли показати Ріске Харасімі, як це робиться.

Але й то був неабиякий зиск, бо князівство дедалі гостріше відчувало нестачу грошей.

Коли бабуся казала, що Ріске Харасіма вмів чужими руками загрібати жар, то почасти мала на увазі, що цей пахолок вибився на місце, де міг прикриватися іменем князя, і прагнув здобути вдячність сільської старшини, зображуючи справу так, ніби Мейске-сан виключно йому зобов’язаний запросинами до князя або на бесіди до «школи спадкоємців». Але ж Мейске-сан, вибираючись до підзамчя, приводив жінок з паками належного князеві воску.

А в харчевні, коли Мейске-сан накидався на почастунок, розплачувався хоч і Ріске Харасіма, проте Мейске-сановими грошима.

Від Мейске Камеї Ріске Харасіма дізнався про «соляний шлях» і збагнув, що князівські урядовці навіть не уявляли, яку торгівлю провадить лісове селище.

Мейске-сан і не приховував, що має досить грошей, аби, скажімо, розплачуватися в харчевні.

З Ріске Харасімою пов’язана подія, через яку наше незначне князівство залишило слід, хоч і невеликий, в історії часів занепаду сьогунату. Князь, полохливий та нерішучий, став схилятися на бік імператора. Закупити необхідну кількість зброї він відрядив до Нагасакі Ріске Харасіму. А той замість рушниць придбав при підтримці Томоацу Годая з Сацуми пароплав.

Підписав угоду на виплату п’ятьма внесками сорока двох з половиною тисяч рьо й звелів негайно рушати до князівського порту.

Та коли Ріске Харасіма на пароплаві повернувся до князівства, його звинуватили в перевищенні повноважень у грошовій справі. Вирок був один — харакірі. А пароплав у першому ж рейсі, куди він вирушив на прохання Сьодзіро Гото з Тоси, зіткнувся з судном князівства Кісю й затонув…

Так скінчилася та напрочуд нещаслива пригода.

17

Офіційні князівські хроніки про пригоду з пароплавом — від його купівлі до загибелі — краєзнавці опублікували лише нещодавно.

А я давно знав про неї, бо розповідь про неї бабуся вплела в легенди та історію нашого селища.

За її розповіддю, Ріске Харасіма, вибираючись з великими грошима до Нагасакі, й справді збирався закупити рушниці:

— Ріске-сан любив загрібати жар чужими руками. Але ж не такий він зухвалець, щоб розпоряджатися пановими грошима! Ріске-Харасіма допитався в Мейске Камеї, що в Нагасакі зберігається маєток селища, і умовляв вділити дещицю на потреби князівства. Мейске-сан погодився, але за умови, що той пристане на його пропозицію.

Через Рьоаду Сакамото він заздалегідь зв’язався з Томоацу Годаєм і підготував угоду на придбання пароплава. Навіть перший внесок становив неабияку суму для провінційного селища, проте з грошей, набутих за довгі роки від продажу воску, він виклав десять тисяч рьо.

Угоду підписали негайно, але обумовили, що коли у рідному краї її не схвалять, пароплав повернуть до Нагасакі, а десять тисяч рьо залишаться в продавця. Але вдома Ріске Харасіма не доповів князівським урядовцям про подробиці угоди, а вимагав остаточної ухвали.

Бабуся пояснювала:

— Адже Ріске-сан був зовсім юний! Під час плавання йому так припав до серця пароплав!

Не вмовивши князівську старшину, Ріске Харасіма мусив зробити харакірі. Щоб його смерть не була марною, вдалися до дії вже самураї зі «школи спадкоємців» (на той час набирало сили князівство Тоса, яке й вплинуло на продаж на виплат пароплава за посередництвом Сьодзіро Гото), і, врешті-решт, угоду визнали законною. Та, як не дивно, виявилося, що перших десяти тисяч рьо так і не сплачено.

Ріске Харасіми вже не було, а Мейске Камеї мусив мовчати, щоб не накликати біди, якщо викаже таємницю багатства.

От, власне, і вся розповідь про купівлю пароплава.

Але Мейске Камеї затаїв злість на князевих урядовців, що через власне нерозуміння згубили Ріске Харасіму, коли той здійснював його задум; не допомогло й уміння загрібати чужими руками жар. Тому, знаючи, що позику дістали завдяки князівству Тоса, Мейске-сан зв’язався з далекими родичами з острова, звідки походили Ооба й супутниці Руйнівника.

І ті потопили пароплав.

Щоб не втрапити до рук вояків з Тоси, Мейске-сан перелетів просто з селища на острів.

— Тільки цього разу його ніс уже не дух Руйнівника, а дух Ооби, — казала бабуся.

18

Випадок з купівлею в Нагасакі пароплава замість зброї стався саме тоді, коли князь, що досі не наважувався відверто стати на бік чи то прихильників сьогуната, чи то прибічників імператора, став схилятися до останніх, відчуваючи силу сусідів з Тоси, і дав це зрозуміти в Кіото.

Одночасно з цими зовнішніми подіями утруднилися внутрішні справи князівства.

Хоч збіглі селяни й розійшлися по домівках, остаточно справу вирішено не було; нестерпне життя селян, яке змусило їх до втечі, не покращилось.

Молодий князь, наблизивши до себе худопахолка Ріске Харасіму, надав йому можливість приєднатися до руху; крім того, почав цікавитися «партією добросердих», що «відбрунькувалася зі «школи спадкоємців» у неабияку силу, прагнучи зрозуміти, як живуть селяни. І тут випадок з пароплавом, через який після суперечки з самурайською старшиною позбувся життя Ріске Харасіма, став поворотним.

«Партія добросердих» втратила будь-який вплив, а сам молодий князь мусив шукати сховища в Едо.

Позбувшися князя, самурайська старшина посилила гніт на селян, всупереч прагненням «добросердих».

Був встановлений новий подвірний податок. Його сплачувала кожна селянська садиба, але особливо важким податком обклали селище в лісовій долині.

Вважалося, що воно найзаможніше з усіх сіл на князівській землі, тому з кожного подвір’я брали податок як із ста деінде!

Обурений Мейске-сан вперше за довгий час вибрався до підзамчя зі скаргою. Але друга, який завжди міг вислухати, Ріске Харасіми, вже не було, самураї зі «школи спадкоємців» втратили всякий вплив.

Та й князь, що так полюбляв його оповідки, мешкав в Едо. Мейске-сана навіть не пустили дс(замку.

— Не хочуть у замку мене слухати, то вислухають де вище! — сказав Мейске-сан, присівши при дорозі на вершині пагорба, звідки видніло місто з замком посередині, яке він щойно залишив.

— Яким це побитом? — здивувалися товариші, що ходили разом із ним.

— А от яким! — відказав Мейске-сан, і намалював у повітрі велике коло.

А в ньому — кілька маленьких.

19

Що ж це означало?

— Розсилку «солом’яників» до нового повстання! — відповідала бабуся, наче сама згоряючи від цікавості до загадки.

«Солом’яниками» звалися круглі мати. Назви сіл, готових повстати, виписували по колу на клапті тканини. Це означало, що всі села посідають у повстанні однакове місце, і на випадок поразки жодне не будуть переслідувати суворіше, ніж інші.

Мені тоді подумалося таке.

Наше селище називали Камемурою, Глековим, бо долина нагадувала формою глек чи поховальну урну. Чи ж не тому «солом’яники», що їх я бачив у краєзнавчому музеї на підзамчі, мали форму глека?

Та зараз я більше схиляюся до думки, що цим доведені до відчаю повстанці зверталися по захист до великої сили пітьми, Країни мерців.

Певно, через це Мейске-сан розсилав «солом’яники» у формі поховальних урн.

Мейске-сан, ватажок повстання, здійснив не один визначний подвиг.

Висунутий на початку план повстання полягав у тому, що селяни, для яких п’ять років тому втеча минулася безкарно, проникли берегом річки до лісової долини — своєї перевалочної бази — і, зібравшись разом, перебралися через гори. Кидок через гори мав бути блискавичним, поки переслідувачі не перекрили кордонів князівства.

Проте ватажком став Мейске Камеї, і повстання пішло зовсім по-іншому.

На військовій раді Мейске-сан насамперед приголомшив виборних, заявивши привселюдно:

— Минулого разу збіглі зазнали поразки!

Справді, хіба можна вважати, що втечею селяни чогось добилися, коли їхні вимоги не були виконані, хай навіть і обійшлося без жертв? А значить, якщо втеча вгору за річкою скінчилася поразкою, то нове повстання належить скерувати в зовсім протилежний бік.

Тобто на поділля…

Бабуся виголошувала Мейске-санову промову на нараді, наче читала сутру.

Я був замалий усе зрозуміти, але то було так цікаво, що запам’яталося на все життя:

— Перемогу чи поразку повстання не осягнути заздалегідь розумом! Але від цього залежить наша доля… Тож де раніше зверталися до неба, тепер треба звертатися до землі, де йшли вгору — рушимо вниз, де повертали ліворуч — підемо праворуч, де виходили на світло — сховаємось у тінь.

Отак, зворотним рухом, досягнемо мети. Як відшукати те, що не осягнеш розумом? Тільки навпомацки…

Так Мейске-сан визначив головний напрям дій. Потім, при потребі, він не раз винаходив різні хитрощі.

Одним із таких його винаходів були й кружальця-комару.

20

Клапті тканини з ієрогліфом «маленький» і намальованим поруч колом, що й означало «кружальце», правили повстанцям за прапори. Селянам, що збиралися повстати, Мейске-сан розтовкмачив весь задум заздалегідь. Він передбачав, що переговори затягнуться.

Повстання — не забавка. Ясно, що хочеться краще їсти та м’якше спати, ніж у злиденних селах. І харчі, й футони можна б відібрати в багатіїв та заможних купців у прибережних містечках. Але цим злиднів не уникнеш. Нема ганьби в тому, щоб відступитися від повстання й піти по світу з торбами, коли вдома немає життя. Та для нас життя — то перемога!

Так казав Мейске-сан.

Взявши на плечі домашній скарб у солом’яних торбах, попереду своїх домашніх брели чоловіки, підпираючись тичками з клаптями тканини. А на клаптях — кружальця-комару, що означало також «злидні».

Злидні — от що підняло селян проти князівської влади. Повстанці спустилися понад річкою До кордону князівства і отаборилися на протилежному березі, вже за його межами. Домовилися, що під час переговорів ватажків з урядовцями сусіднього князівства і посланцями власного князя повстанці вигукуватимуть:

«Пильнуйте! Пильнуйте!»

Мейске-сан, що на переговорах мав бути за посередника, застерігав товаришів:

— У переговорах беруть участь дві сторони: перша — князеві урядовці, друга — наші виборні. Поки не доб’ємося скасування нового і зменшення старих податків, треба князівським посланцям показувати прапорці з кружальцями, а виборним нагадувати: «Пильнуйте! Пильнуйте!» І ніяких інших прапорів, а то вийде плутанина. Ніяких зайвих слів. «Злидні» та «Пильнуйте!» Більшого не потрібно!

Великий піщаний берег, на якому отаборилися повстанці, і донині славиться, як місце, де влаштовують змагання повітряних зміїв.

Та найголовніше, що той берег належав уже до іншого князівства. Дарма, що сусідній князь був споріднений з тутешнім подвійними, а то й потрійними узами. Перехід кордону був, так би мовити, порушенням справи без належних формальностей. Коли селяни перебрідали з напханими солом’яними торбами на спинах, та ще й поспіхом, щоб не перепинили князівські вояки, не глибоку, але повноводу річку, дехто не втримався на ногах і втонув. Тонули навіть жінки й діти, намагаючись вирятувати з води придавленого торбою чоловіка.

Бабуся аж плакала, розповідаючи це.

А втім, повстанців, що успішно перетнули річку, змусивши розпочати переговори, було значно більше, ніж раніше — збіглих, — вісімнадцять тисяч.

Перед посланцями сусіднього князя представники цих повстанців, серед яких вирізнявся красномовством Мейске-сан, приступили до переговорів з урядовцями. Співвідношення сил від початку було за повстанцями: адже вони знаходилися на землі сусіднього князівства, звідки їх було не так просто вигнати. Та й сусідський князь доводився родичем князю, що нині шукав притулку в Едо, ріс із ним, тож неприязно ставився до його старшини, яка розігнала «партію добросердих».

21

Мейске Камеї, що мов чутлива антена сприймав обстановку і вмів здійснювати найхимерніші задуми, долучив до початкових вимог ще одну.

Повстанці, як ніколи, були задоволені вже тим, що переправилися через річку. Нова ж вимога була така: визнати повсталі села належними до зарічного князівства. Тобто покинувши обжиті спрадавна оселі, повстанці тим самим прохали сусіднього князя прийняти їх до свого ‘ підданства.

Та чи ж Мейске-сан забув, що вони — збіглі? Слід було домагатися чогось одного.

Отут Мейске-сан і здійснив задум, що крився за словами: «Не хочуть у замку мене слухати, то вислухають де вище!», що їх він сказав по дорозі з підзамчя.

Якби підняте ним повстання затяглося, сусідній князь вдався б за допомогою до сьогунського уряду.

Повстанці перемогли.

Звісно, сміливий, наче мрія, задум прилучити повсталі села до зарічного князівства або перейти всім разом на його землі не здійснився. Проте селяни добилися скасування подвірного податку і обіцянки «не чинити зла» жодному повстанцю. Селяни, крім тих, хто втонув на переправі, розійшлися по домівках і вийшли на свої поля. Обіцянка «не чинити зла» стосувалася й виборних: жоден із них не потрапив у в’язницю. А Мейске Камеї, наче передчуваючи, що самурайська старшина затіває проти нього лихе, зник із князівських земель.

Бабуся пояснила це так:

— Мейске-сан вирушив відвідати село, де тривав «вік свободи», як незадовго до того-в нашому, заснованому Руйнівником. Воно нібито було в провінції Санукі. Тоді по Японії ще було чимало вільних сіл!

Щоправда, панотець-настоятель, який по смерті бабусі запросив мене подивитися «Легенди про народних героїв з Авадзі», розповідав, що Мейске-сан, втікши з князівства, знайшов притулок у буддійському храмі на горі Авадзі і деякий час був відлюдником у ньому.

Це не сходилося з бабусиною розповіддю, але я тільки умгукнув: «Он як!», погодившись з такою історією.

Хоч, власне, окрім схожості назв гори Авадзі й нашого селища ніяких підстав не мав…

22

Скінчивши невдовзі відлюдницькі подвиги, Мейске Камеї потай повернувся до лісової долини.

Малим я не розумів до пуття, як це йому вдалося, але згодом збагнув, що Мейске-сан позичив гроші під заклад землі. А підготувала позику Мейске-санова мати, скориставшись його зв’язками. Схоже, їх не обходила поширена думка односельців, що земля предків — найбільше багатство.

Роздобувши отак гроші, Мейске-сан знову покинув князівство й вирушив до Кіото.

За недовге подвижництво він дошукався, що храм у Санукі має зв’язок з кимось із регентського чи радницького роду в Кіото. З цим можновладцем Мейске-сан і запізнався, пожертвувавши гроші. А по цьому став розпускати дивні чутки, як і слід було сподіватися від Спритника.

Він твердив ось що.

Селище в лісовій долині довго мало свободу й незалежність від тамтешнього князівства не просто так. Воно походить від маєтка імператорської родини, заснованого наприкінці епохи Хейан. Коли ж політична міць імператорського двору послабла, селище зберігало вірність давній традиції, перетворившись на криївку. Нині ж, коли влада імператора зміцніла знову, на наше селище не мають ніяких прав ні місцевий князь, ані сьогунська ставка. Через того вельможу Мейске-сан сподівався дістати від Сина Неба письмове свідоцтво про це.

Навряд чи Мейске-сан чекав, що його химерну вимогу сприймуть усерйоз. Але цей задум безпосередньо стосувався його слів на зворотній дорозі з підзамчя:

— Не хочуть у замку мене слухати, то вислухають де вище!

Втім, в його діях вбачалася певна (притаманна Спритникові) непослідовність.

Він надіслав до щойно залишеного князівства чолобитну під назвою «Викриття».

«Чому, попри обіцянку не чинити зла жодному з повстанців, я один зазнаю гонінь? Несила терпіти, як розпускають на підзамчі брехливий поговір, ніби під час повстання я привласнив гроші, на які нині розкошую собі в Кіото.

За що, вельможна старшино, терплю я від вас таку кривду? Вашими зусиллями потамовако було повстання, але хіба і я не доклав до цього рук?..»

Але найяскравіше виявив себе Спритник у наступному по перебуванні в Кіото вчинку Мейске-сана, що за моїх часів, як я вже розповідав, перетворився на улюблену дитячу гру. Щоб показати, що він під владою вельможі, а отже, недосяжний для князя, Мейске-сан урочисто ввійшов до призамкового міста під духовий оркестр з власних служників, убраних в похідні накидки з хризантемою, гербом імператорського дому, облямованою кольором хакі.

Гаслу, яке під час гри в Мейске-сагйв похід, в шоломах із сонячним колом, ми вигукували з друзями, скидаючи руки до ясного неба, ніби підкидали м’яча, навчила мене бабуся:

— Чоловік — чарівне дерево І дон, що заквітає раз на три тисячі років!

23

Потрапивши до замкової в’язниці, Мейске-сан говорив дивні речі.

Погрожував, що така неповага до нього, васала кіотоського можновладця, не минеться так князівству, коли воно запрагне приєднатися до прибічників імператора.

Приблизно тоді ж, як Мейске-сан помер, з Кіото надійшов, усім на диво, таємний рескрипт про набір до надзвичайної варти. Щоб виявити свою відвагу, князівські урядовці відповіли, що можуть виставити шістдесят чоловік.

Отож, можновладець можновладцем, а хід подій у князівстві Мейске-сан таки передбачив.

Певності в собі йому не бракувало. Спершу у в’язниці він поглядав спогорда.

Справді, у замковій в’язниці до нього ставилися не як до простого злочинця. Коли на побачення приходила сільська старшина, Мейске-сан нестримно вихвалявся своєю хоробрістю. Тепер, мовляв, коли Харасіму підбили на харакірі, нікому взяти до рук стерно, щоб скерувати князівство до нової доби. Ось повернеться з Едо наш вельможний пан, одразу ж запросить його перед свої очі.

А старійшинам, що мусили слухати, як він просторікує, так і кортіло йому затулити рота.

Певно тому, а чи й просто після цього, побачення заборонили. Вісті від Мейске-сана доходили тепер тільки через листи до матері.

В листах, які вона щоразу викупала в тюремників, Мейске-сан був навдивовижу (хоч різкі зміни для нього не були дивиною) песимістичний.

— Його вельможність не повертається. Серед самурайської старшини немає жодного, хто б дорівнявся розумом до будь-кого зі «школи спадкоємців», не кажучи вже по Ріске Харасіму. Я і сам не знаю, чи вийду з в’язниці. А тим часом світ не стоїть на місці, наше ж князівство дедалі більше відстає. Нічого не вдієш, шкода тільки довколишніх селян, бо і їх не мине лиха година!

Переказавши, як оцінює становище Мейске-сан, бабуся наче виспівувала його заклик:

— Як тебе побито, битві кінець! Кого побито, той мусить все згубити. Тож треба першому бити, поки тебе не побито!

Так Мейске-сан переказував сільській старшині, щоб викопувала біля окрайки лісу рушниці, доводили їх до пуття, озброювали молодь і рушали на замок, на порятунок.

24

Мейске Камеї надіслав н? один такий лист.

Бойовий загін молоді з лісової долини не розпустили, хоч «вік свободи» скінчився: хлопці вибиралися разом на роботу, чи то до лісу, чи то до «великої загати».

Досить було викопати біля окрайки лісу рушниці та мечі, щоб загін знову перетворився на бойовий.

Але на заклики Мейске-сана нічого подібного не сталося. І ось чому.

Мейске-санова мати читала чергового листа на самоті і ховала в надійний сховок, щоб ніхто не знайшов. Юнакам вона нічого не переказувала.

Почувши таке від бабусі, я аж занімів під подиву. Як, замість викопати зброю, роздати парубкам та обложити замок, Мейске-санова мати навіть не показувала нікому листи! В мене душа боліла через розчарування.

Через рік після того, як не стало бабусі, а потім і батька, Японія капітулювала на Тихому океані, армію розпустили, а мені ще хтозна-скільки ночей снилося, як наш бойовий загін викопує біля окрайки лісу рушниці й мечі і самотужки йде на ворога.

… Мейске-санова мати, що не давала ходу листам, відчула: жити йому недовго. Спершу вона лише побивалася в своїй хаті в долині, та потім, поміркувавши, рушила до призамкового міста. Довго ходила вона по знайомих, поки їй допомогли побачитися з Мейске-саном.

А той ніби зовсім не журився; хоч і охляв, та не занепав духом, робив до матері виразні знаки. При наглядачеві він не міг сказати відверто, але можна було зрозуміти: він питав, коли ж надійде бойовий загін із селища.

Мейске-санова мати не ховала погляду, але сумовито мовчала. І тут він підбадьорив її такими словами (я навіть малим відчув їхню незвичайність, проте мені вкрай хотілося, щоб так і було насправді):

— Гаразд, гаразд, нехай навіть мене вб’ють, та невдовзі я відроджуся!

Минуло кілька днів, і Мейске-сан помер у в’язниці.

А через рік Мейске-санова мати, як він і обіцяв, народила хлопчика. Ще через шість років цей хлопчик, може, й справді втіленець Мейске-сана, відіграв неабияку роль у повстанні проти «кривавого податку».

25

Повстання проти запровадженого новим урядом закону про військову повинність охопило всю Японію. Багато хто розповідає, ніби до повстання спричинився вираз «військова повинність», переданий ієрогліфами «кров» і «податок» в указі першого міністра. Це хибно зрозуміли, мовляв, податок братимуть кров’ю з живих людей.

І в нашому краї переказ твердить, що гнів повстанських загонів спалахнув з новою силою, коли рознеслися слова Малюка, якого привела до них мати:

— То, значить, нові урядовці, як оті заморські дияволи-іноземці, і собі бажають жлуктити людську кров з кришталевих чарок!

Я вже розповідав, як після перемоги повстання Малюк полинув до Мейске-сана, чия душа тихо збувала час між корінням дерев, щоб «наговоритися досхочу», а мати повернулася з повстанцями до селища, вже без нього.

Хотів би доповнити дечим ту розповідь, про що бабуся оповідала з неабияким піднесенням, доточуючи бачене й чуте замолоду.

Переказ твердить, що коли сільські старости — ватажки повстанців — потрапляли в скруту, Малюк виряджав свій дух до лісу на пораду до духа Мейске-сана. Задум Мейске-санової матері, на який після повстання пристало все селище, був такий мудрований, наче і його переказав через Малюка Мейске-сан.

— І справді, — казала бабуся, — Мейске-санова мати з роками дедалі більше шкодувала, що не сама додумалася до цього.

Гадаю, Мейске-санова мати, не простого розуму, зметикувала, що найпевніше втілити той задум, коли він ітиме ніби від Мейске-санового духа, що перебував між корінням дерев у лісі на узвишші.

А запропонувала вона таке.

У заснованому Руйнівником і його юними супутниками селищі в лісовій долині упродовж довгих років «віку свободи» панували лад та добробут. Воно не платило податків ні сьогуну, ні князеві і не потребувало їхнього захистку. Після «віку свободи» нас обклав податками князь, тепер вимагає податків новий уряд. А чи ми бачили якесь добро від князя чи від уряду? Новий уряд бере податок з кожного, бо кожен значиться в подвірній книзі.

На щастя, під час повстання проти військової повинності подвірні книги спалили. Тож давайте тепер записувати в подвірну книгу лише одного з двох. З двох новонароджених також записувати лише одного.

Яка дивовижна, сказати б, революційна, думка! Селяни схвалили пропозицію Мейске-санової матері й довго так і робили. Вже в ліцеї я дізнався, що повстання проти «кривавого податку» було спрямоване не тільки проти військової повинності, а й проти щойно запроваджених обов’язкової освіти і перегляду поземельного податку.

Тим швидше пристали селяни на хитрість Мейске-санової матері з подвірною книгою.

26

Винахід Мейске-санової матері, коли до подвірної книги заносили лише одного з двох мешканців селища, що його бабуся напрочуд влучно називала «подвійна бухгалтерія з подвірною книгою», без довгих зволікань запровадився в життя, хоч сільська старшина сприйняла його спершу мало не як жарт.

Після перемоги повстання, коли столичного урядовця довели до самогубства, руки свербіли утнути новому урядові ще якусь капость. Та й усі добрим словом згадували «вік свободи», коли лісова долина, як незалежна держава, не корилася жодній владі. Сільську старшину, гадаю, тішило те, що бодай половина односельців, уникнувши реєстрів нового уряду, зможе повернутися у «вік свободи».

Наслідок не забарився.

З селища набрали вдвічі менше, ніж малося б, рекрутів на японо-китайську і японо-російську війни. Звичайно, кожен розумів, що слід тримати в таємниці, скільки народжується дітей, щоб їх не реєструвати.

Отак і велося, поки Мейске-санова мати на схилі віку не стала поводитися дивно.

Все сказане вище було необхідно, щоб уникнути химерного стрибка в часі: щойно Мейске-санова мати у розквіті сил брала участь у повстанні разом з Малюком, і вже я розповідаю про неї, як про стару, та ще й трохи ніби схибнуту…

В останні роки життя бабуся утвердилася в думці, що вона безпосередньо пов’язана з «віком свободи», на знак чого перестала користуватися європейським літозчисленням. Вона так вихваляла мудрість Руйнівника, закладену в стародавньому календарі, що мені він почав ввижатися мало не винятковим надбанням нашої долини.

Так от, у рік собаки за її старим відривним календарем, тобто 1910 року, на початку літа, у поведінці Мейске-санової матері, вже досить похилого віку, почали виявлятися досить дивні ознаки, не притаманні старій людині.

— Її мучив душевний біль, — казала бабуся.

А я, пам’ятаю, зрозумів це так, ніби вона була душевнохвора. Бабусині слова викликали в мене здивування і збентеження водночас. І з кожним днем «душевний біль» Мейске-санової матері сильнішав.

Але найтяжчих мук вона зазнала наступного року, у рік свині.

Тепер я знаю, що в рік собаки були проведені арешти за «процесом про велику зраду», а наступного року було виконано смертний вирок Сюсуєві Котоку і ще одинадцятьом підсудним.

«Процес про велику зраду» й був причиною «душевного болю» Мейске-санової матері.

27

Було б перебільшенням казати, що односельці, які досить давно бачили пригніченість старої Мейске-санової матері, безпосередньо пов’язували її душевний біль з «процесом про велику зраду». Дізналися про це (на початку — лише кілька старійшин), коли вона спробувала надіслати телеграму з поштового відділення в долині.

Довгу ту телеграму було адресовано Його Величності імператорові Великої Японської імперії.

— Зміст телеграми, якщо вилучити все зайве з точки зору здорового глузду, — розповідала бабуся із щирим співчуттям до Мейске-санової матері, — зводився до глибокого смутку з приводу страти дванадцяти чоловік з Сюсуєм Котоку на чолі.

Вже в студентські роки я дізнався, що якраз тоді телеграми протесту надходили до посольств Японії від соціалістів з найрізніших країн.

І мені спало на думку ось що.

Мабуть Мейске-санова мати, вважаючи селище в лісовій долині суверенною країною, хоч і не цілковито, як у «вік свободи», але бодай наполовину, завдяки «подвійній бухгалтерії з подвірною книгою», дійшла висновку, що і собі мусить послати телеграму протесту…

Проте молодий начальник пошти, далекий родич Мейске-санової матері, визнав за краще не передавати телеграми. Мейске-санова мати, лагідної вдачі, попри «душевний біль» не стала дорікати йому, коли він перепрошуючись, пояснив, що не може відіслати таку телеграму.

Спокійно вийшла вона з відділка й повернулася до власної оселі на околиці долини.

Але наступного ранку Мейске-санова мати вирядилася на окрайку лісу до печер копати глину.

Виліпивши ляльку, що мала зображати Сугу Канно, єдину жінку — жертву «процесу про велику зраду», занесла її на прискалок під тополею.

Бабуся розповідала, що глиняна лялька, з метр заввишки, мала на грудях вирізьблений шпателем напис «Вельмишановна Суга Канно».

Начальник пошти, який після випадку з телеграмою наглядав за Мейске-сановою матір’ю, помітив, як вона виставила на східному боці «приступки з десять мат» глиняну ляльку. Розтрощивши ту ляльку, він відпровадив Мейске-санову матір у долину. На той час у селищі й на «висілку» вже в багатьох оселях трохи нижче за домашній божник, десь у темному місці, були й Мейске-санові божники.

Переказ твердить, що Мейске-санова матір встановила поряд із зображенням Мейске-сана дванадцять власноруч виліплених глиняних фігурок.

Вже з цього видно, яким глибоким співчуттям пройнялася вона до дванадцяти жертв «процесу про велику зраду».

Але невдовзі вона почала виявляти ознаки прямо протилежного ставлення до цієї справи.

У селищі й на «висілку» мали звичку вечорами, як не було дощу, сходитися купками при дорозі погомоніти.

Несподівано до кола встромлялася сива голова Мейске-санової матері; на диво гучним для такого непоказного тіла голосом вона бідкалася:

— Який жах! Який жах! Лихо нам, лихо! Як могли знайтися серед нас такі!

28

На той час бабуся була однією з сільських молодиць, у неї вже народилася донька — моя мати. Зміст слів Мейске-санової матері, хоч і у вкрай стислому вигляді, бабуся знала вже тоді. Адже молодий начальник поштового відділення, який наглядав за дивними вчинками Мейске-санової матері, починаючи від телеграми на ім’я Його Величності імператора Великої Японської імперії, і намагався якось полегшити її «душевний біль», доводився бабусі не ким іншим, як чоловіком.

Не раз траплялося, що він приводив Мейске-санову матір до власної оселі, коли вона втручалася зі своїми побиваннями та бідканнями до вечірніх гомонінь при дорозі.

Начальник пошти і Мейске-санова мати провадили поважні розмови, а моя бабуся, взявши на коліна донечку (тобто мою матір, молодшу на сімдесят років, ніж тепер), мовчки слухала їх, розворушуючи час від часу жар в ірорі.

Сівши біля вогню, Мейске-санова мати виливала свій неспокій, а начальник пошти втішав її. Не минаючи найменшої дрібниці, вони обговорювали зв’язок поміж «подвійною бухгалтерією з подвірною книгою» і «процесом про велику зраду».

Тож бабуся, хоч молода й недосвідчена в громадських справах, все добре розуміла.

— Який жах, який жах! Лихо нам, лихо! Як могли знайтися серед нас такі! Людей з Тоси стратили за зраду, а тепер чи ж не наша черга? Усіх, усіх, і в селищі, і на «висілку»! Нащо ми зробили це з подвірною книгою! Страшна помилка, лихо, яке не мине ні дітей, ні онуків! Ніхто не врятується від страти! А вони, пане поштмейстере, спокійно собі їдять, п’ють і горя не знають! Жити в цьому краї — це вже зрада проти його вельможності головнокомандуючого. Як вони не бояться?!

— Та заспокойтеся ж, шановна Мейске-санова мати! Розумію, вам болить душа, але ж цим справі не зарадиш! Годі вже лякати людей лементом, коли вони сходяться надвечір погомоніти. На вас ніхто не сердиться, бо знають, яке чуле серце в Мейске-санової матері. Вам, скоріше, всі співчувають. Навіщо ж ви робите з себе посміховисько, лементуєте з червоними від досади очима, коли такі чемні й поважні люди розмовляють між собою! Треба заспокоїтися, дати спочинок і тілу, і душі.

Ви ж, шановна Мейске-санова матір, так довго жили на самоті, що люди стали вас забувати. Тож ніхто й далі не матиме вам нічого за зле, якщо ви поводитиметеся тихо. Навіщо так ятрити собі серце? Чи ж варто так побиватися через вигадку, нібито слідом за жертвами «процесу про велику зраду» можуть скарати на горло й тутешніх селян?

Адже то справа далека, геть з-поза лісу!

29

У нашій оселі в долині в темному закутку коло божника також був свій Мейске-сан у загратованій дерев’яній шкатулці. Поруч із розфарбованим глиняним Мейске-саном, у якого на голівці можна було розгледіти рубець від меча, була ще менша глиняна подобизна жінки.

Мейске-санової матері.

— Не знаю, який був із себе Мейске-сан, бог темряви в оселі, але його мати достеменно така, якою я її пам’ятаю замолоду, коли вона була ще в розповні сил, — казала бабуся, ставлячи за грати свічечку на Мейске-санові роковини.

Та свічку Мейске-санові ставили не тільки на його роковини, але й з інших, незрозумілих дітям нагод.

Для цього брали старовинні свічки з рослинного воску, якого вже віддавна в нас не топили. Не до богів на світлому божнику, а до бога темряви зверталися з молитвою в скрутну хвилину, під кінець війни, коли лихо чигало на лісову долину, бо через осінні дощі річка раз-по-раз виходила з берегів.

А велика свічка, що мерехтіла, потріскуючи, над головою, збуджувала тоді в душі непевний острах.

Потім я полишив лісову долину, жив у Токіо, одружився, в мене народився первісток. Голову немовляти спотворювала велика пухлина, яку необхідно було видалити, інакше б воно не вижило.

Поки рана на голівці мого сина загоювалася після операції, у материній оселі в долині не погасала свічка перед Мейске-саном.

Про це розповіла мені по телефону сестра, що й доти мешкала в селищі. І додала, що мати сидить, наче в тужній задумі, перед богом темряви й лише ледь всміхається щоразу, як підводиться поставити нову свічку.

— Похмуре видовище, нічого не скажеш, — пожартував я.

Проте сестра серйозно відказала:

— Навпаки, величне!

Розділ 4. П’ЯТДЕСЯТИДЕННА ВІЙНА

1

Досі я відтворював перекази селища й гірського «висілка», чуті від бабусі. Коли ж бабусі не стало, її розповіді доповнювали сільські діди.

Але про химерну війну, про яку йтиметься далі, ні бабуся, ні старики розповідати не хотіли.

То що ж, ця війна зовсім не пов’язана з іншими переказами лісової долини?

Звичайно, це не так. Але хоч ці події сталися не так давно, як уже описані, мої односельці прагнули мерщій перемінити тему, щойно про це заходила розмова; наче нічого такого не ставалося, ба навіть не могло статися. Проте до вух кожної дитини ще змалку втрапляли роздрібнені шматки, з яких кінець кінцем будь-хто міг скласти цілісну оповідь.

Таким чином вона й передавалася.

Історії про заснування й розвиток селища, переказані бабусею й сільськими дідами, можна сказати, були на видноті; ця ж ховалася в затінку.

Припустимо я, вхопивши з неї якийсь шматок, звернувся б за поясненнями до бабусі чи стариків:

— Хоч ви й визначили мені слухати перекази, але не розповідаєте про дивну війну. Але ж я давно про неї здогадуюсь, бо не від того, щоб хтось із дорослих прохопився слівцем, особливо, як підпускає іншому шпильку! І тут не один хтось балачку є: від одного чуєш одне, від другого — інше.

То значить, це було насправді? Адже ми часто-густо наштовхувалися на сліди тих таємничих подій. Та і якби їх не знайшлося, для нас задосить навіть того, що дорослі, які нібито не можуть і не хочуть переказувати цю історію, врешті-решт прохоплюються про неї.

Та ще й з яким виглядом!

То хіба ж не правда, що та химерна війна таки мала місце? Хіба не вибилися безстрашно на тій війні й уціліли?

І бабуся, і старі заперечили б мені, бо сама думка, що така дивовижна війна — не вигадка, була для них нестерпна. Запевне, я почув би від них:

— Якщо дорослі переповідають одну й ту саму дивовижу, то тільки через те, що всі бачили той самий сон! Адже в нашому лісовому закуті з давніх-давен траплялося людям бачити однакові сни, через які скеровувала їх міць Руйнівника. А щодо «слідів», які начебто бачили, то це властиво дітям — знаходити справжні залишки по давніх мріях.

Але серед моїх спогадів був один, який дозволив би мені відповісти бабусі чи старим зустрічним запитанням:

— А коли так, то чому ж наші матері утнули тоді таке?

Цей спогад стосувався химерної вистави, поставленої в нашому селищі наприкінці світової війни.

Враження від неї і дозволяє мені зрозуміти, чому ніхто не наважується прямо заперечити справжність тих подій…

2

Як воно сталося, що наприкінці війни, коли всі розваги, починаючи від сільського театру на свято Бон, було заборонено, жінки все ж поставили п’єсу, та ще й таку несвоєчасну?

Я по крихтах накопичував відомості. Зазначу спочатку, що в лісовій долині віддавна було заведено на свято Бон влаштовувати жіночу самодіяльну виставу. Але в міру того, як війна тяжчала, веселощі зникали з осель.

От і сільський театр уже два роки порушував давній звичай…

У великій коморі, спорудженій за часів найбільшого виробництва рослинного воску, були й підмостки для вистав. Коли ж її перестали використовувати як «воскову», комору зберігали вже виключно заради підмостків, щоб улітку на свято Бон, жінкам було де влаштовувати виставу.

Зміст вистави будувався на переказах лісової долини, тож щороку готування починалися з того, що жінки з сільської старшини провідували бабусю, порадитися, які саме легенди та епізоди з історії селища включати до цьогорічної постановки.

Коли ж питання про зміст вирішувалося, бабуся ще раз детально переказувала потрібні оповіді (односельці казали, що то бабуся «повторює з ними уроки»); цьому передувала звичайна примовка:

— Розповідають люди ось що. Правда це чи ні, невідомо, але, як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати наче правду. Гаразд?

— Атож! — відказували на те жінки.

Нічим на початку не відрізнялася від попередніх і остання вистава сільського самодіяльної) театру, який щороку отак змінював репертуар.

Усі, хто був зайнятий у виставі, окрім музик та залаштункових робітниць, вийшли на підмостки, щоб показати сцену «Дерева вбивають людей».

Уперше я побачив цю виставу на свято Бон, коли мав три чи й чотири роки. Не розуміючи як слід, про що йдеться, я не міг одвести очей від підмостків, де з’являлися Руйнівник та Осікоме. З особливим трепетом дивився я останню дію.

Вона повторювалася з року в рік, тож я заздалегідь знав, що буде далі, й добре все розумів.

Коли піднімалася завіса, сцену заповнювали жінки з притороченими до спин зеленими деревцями. Від підмостків, наче з лісу, розносився по коморі аромат свіжих дерев.

На сцені з’являвся і стародавній воїн у супроводі зброєносця й звертався до стародавніх селянок із деревцями на спинах.

Він начебто відбирав лише декотрих селянок, заглядаючи в товстезну подвірну книгу, що її розгортав джура. Зрештою, половина селянок, склавши деревця під ноги, йшли за лаштунки, а позосталі розігрували досить незрозумілу сцену прощання. Після того, немов змагаючись, хто найбільше розчулить глядачів, акторки одна по одній падали навколішки, наче скарані на горло на тих самих деревцях.

Кінець кінцем живими лишалися тільки стародавній воїн та його джура.

Світло згасало.

А коли сцена знову освітлювалася, то цього разу на вершечку високої тополі висів уже той вояк…

Незгладиме враження від цієї останньої сцени, що закарбувалося в моїй пам’яті, спонукало мене запитати бабусю, що на той час вже не виходила зі своєї кімнати: про які часи оповідь і звідки взято зміст вистави.

Бо саме цієї оповіді я ніколи від неї не чув, хоч достеменно знав, що вистави ґрунтуються тільки на переказах нашої долини.

— Хіба я можу сказати, про які це часи, коли таке траплялося не раз і не два, — відповіла бабуся.

І зашарілася, мов мала дитина.

3

Вистави сільського самодіяльного театру несподівано відновилися в останній рік війни, ба ще навіть у серпні.

Цього ж року, ще за холодів, з пониззя докотилася чутка, ніби парубок із сусіднього села втік з табору для новобранців (де готували добровольців для морської авіації і куди, достеменно як у пісеньці «Сім на формі ґудзиків з сакурою й якорем», прагнули потрапити хлопці), не витримавши казарменого життя серед хлопчаків того ж набору.

Якимось побитом йому вдалося дістатися до рідних місць; проте, боячись завдати клопоту батькові, що служив у сільській управі, він деякий час переховувався в горах, у хатині для наймитів.

А тоді повісився у вбиральні.

Коли хлопця знайшли, він уже захолов. Командир, виряджений за ним, на очах батьків копав мертвого ногами.

Перед закінченням війни новобранців у таборі не вчили льотної справи.

Вони мусили корчувати в околицях соснові пні і гнати з них терпентин, який правив за пальне для літаків. Гадаю, втікач не зжився з товаришами саме через те, що переймався невідповідністю тієї праці духові часу. От і в липні, після сезону дощів, троє хлопців дезертирували з загону, що корчував пні на кордоні з префектурою Такаті, перетнули гори і спустилися до пущі навколо долини. Сільську управу негайно повідомили про це, бо один із дезертирів походив з нашого села. За повідомленням не забарилися двоє сищиків з містечка в пониззі.

У супроводі сільського поліцая вони навідали батьків хлопця, а тоді взялися до розшуків. За штаб жандарми обрали єдиний у селі заїзд.

Дезертири, що вже підходили до окрайки лісу, наче відчули, що на них чигає небезпека.

Міняючи щодня схованку, вони уникали жандармів, що нишпорили в лісі, а вночі промикалися до селища чи «висілка» поцупити якогось харчу. Селяни вдавали, ніби нічого не помічають, бо серед дезертирів був хлопець, якого вони знали змалку. Кажуть, старший із жандармів картав селян за непослух державі, вбачаючи, що в їхніх жилах тече кров бунтівників, які колись піднялися на повстання, поробивши списи з бамбука. Та й пожежникам, як на воєнний час, досить підтоптаним, не хотілося вганяти лісом за дезертирами.

Поки втікачі водили за ніс сищиків, вони перетворилися серед сільських хлопчаків мало не на героїв.

Ми називали їх «Лісовий загін».

Розлючені жандарми вирішили змінити тактику. Від пожежників годі було чекати завзяття в розшукові, бо один із дезертирів — їхній односелець.

Отже, треба мобілізувати людей з пониззя, розквартирувати в селищі й вирядити в ліс на облаву. А селяни нехай опікуються облавниками й тримають у себе на постої. Крім того, старосту й підстаростів повідомили, що вирішено вирубати дерева і влаштувати вогнезахисну смугу.

Після чого підпалити ліс, аби за будь-яку ціну схопити невловимих дезертирів.

4

За наказом жандармів під постій було обладнано школу й будинок для зібрань сільської громади. Тільки-но квартири наготували, як із сіл та містечка в пониззі почали надходити настрашені облавники.

Пам’ятаю, відтоді селяни ходили, мов у воду опущені. Бо розуміли, що тепер жандарми вже не мінятимуть своїх планів.

На всю долину завзяття зберегли лише дівчата з жіночого бойового загону; в чорних шароварах й білих блузках, вони заходилися коло прибульців з пониззя.

Наступного ранку облавники вишикувалися на шкільному спортмайданчику, вислухали наказ жандарма й ланцюжком по одному вирушили до лісу.

Не скажеш, щоб ці «свіжі сили» надто відрізнялися на краще від сільських пожежників. Лише їхній обладунок був дещо інший.

Сільчани вирушали в гори лише з невеличкими сокирками чи серпами, а от у прибульців були за спинами сокири та пили.

Тріск повалених дерев, що невдовзі залунав згори, не вщухав, за винятком короткої перерви, аж до смерку.

Вже потемки повернувся в долину загін, пропахлий свіжозрубаною деревиною.

Рубка лісу, що мала передувати підпалові, тривала три дні. На четвертий зробили вихідний. Аби розважити потомлених облавників, у «восковій коморі» мали показати виставу сільського жіночого самодіяльного театру.

Жінки напрочуд швидко домовилися з жандармами й підготували усе.

Запланували і здійснили все необхідне моя мати й тітка (як я її називав, хоч насправді вона доводилася мені двоюрідною бабусею), що віддавна опікувалася каплицею на пагорбі Покари за гріхи.

А заразом — і прибудовою для вистав «воскової комори».

Того дня на виставу запросили лише облавників із пониззя; чоловіків із селища та «висілка» до «воскової комори» не підпускали.

Увечері ринула злива. Дощові хмари напливали з лісу у верхів’ї річки.

Вода в річці почала помітно прибувати.

Мати з ранку не виходила з «воскової комори», полишивши на мене сестричку й хазяйство.

Тож я вирушив на звідини до бетонного містка посеред долини подивитися, наскільки піднялася вода.

На містку сердито перемовлялися про щось сільські пожежники в прогумованих капелюхах і лискучих у промінні ліхтарів плащах.

І оглушливе ревіння ріки, і музика сопілки, барабана й сямісена, які долинали згори, з «воскової комори», немов віщували якесь лихоліття…

5

Тоді я був настільки збентежений, що ухопив лише уривки з розмови пожежників, які зійшлися захищати бетонний місток від повені.

Пізніше, пригадуючи тогоденні події, я спробував звести їх докупи:

— Підпалити ліс? Випалити дерева? Хіба така жменька людей за три дні вирубала б просіку, здатну перепинити вогонь? А якщо вогонь перекинеться через просіку, як його тоді гасити? Що за дурницю вони затівають!

Відколи стоїть селище, кожного, хто б задумав таке, піддали б лютій смерті. І навряд чи хтось вважав би таку кару незаслуженою. Та хіба ж може людина при здоровому глузді утнути таке — підпалити ліс?!

Слова про підпал лісу мали таку приголомшливу силу, що я аж перечіплювався, коли біг босоніж під тією зливою додому, де на мене чекала сестричка.

Куди тікати нам із матір’ю, якщо жандарми справді підпалять ліс, коли облавники скінчать свою працю і почнеться пожежа?

Нинішня злива — як несподіваний порятунок. На листі дерев збереться дощова вода, ліс наче перетвориться на велике озеро.

Навіть якщо вдасться підпалити ліс, то вогонь навряд чи пошириться…

Вже поночіло, коли зненацька плюскіт зливи й ревіння ріки перекрила бурхлива музика флейти, барабана й сямісена. Музика урвалася, пролунали три важких удари.

І потім знову лише плюскіт зливи та рев ріки.

Я аж сів на футоні, а сестричка, що мала спати на другому поверсі, збігла до мене, вся тремтячи.

Крізь сльози вона розповіла, що дивилася на «воскову комору» через залиту дощем шибку й побачила, як там щось спалахувало, мов блискавка, після тих ударів.

У мене не знайшлося навіть слів, щоб підбадьорити малу сестричку.

Ми обоє благали тільки про одне: аби скоріше прийшла мати. І водночас наслухали, як із «воскової комори» просто під дощові потоки виходить людська юрба.

Коли наступного ранку я прокинувся, мати вже поралася в напівтемній кухні.

Вона нічого не розповідала про виставу в «восковій коморі» й уникала мого погляду. Але вистава так вплинула на жандармів, аж вони відмовилися палити ліс, що так дратувало пожежників.

Роботи в лісі припинили через зливу, облавники з пониззя розійшлися по домівках, а тоді й жандарми якось непомітно зникли з долини.

Власне, й до п’ятнадцятого серпня, останнього дня війни, лишалися лічені дні…

6

Пізніше, співставивши чутки, я зрозумів, що того дощового вечора остання дія вистави «Дерева вбивають людей» скінчилася ось, як.

Коли глядачі вже досхочу надивилися на юнаків у червоних оперізках-фундосі, що вибиралися на Осікоме, зроблену з солом’яних торб і білої тканини, а тоді й зіслизали з неї, як звикле, почалася остання дія. На підмостки вийшли всі учасниці вистави з притороченими до спин деревцями, так що сцена наче перетворилася на ліс.

Потім на сцені з’явилися самурай і зброєносець.

Як не дивно, самурая фала тітка, а джуру, який гортав подвірну книгу, поки той промовляв до селянок із деревцями на спинах, — мати.

Я не міг навіть уявити, як мати, не маючи жодної навички до вистави, може грати на сцені у всіх на очах.

А самурай казав таке:

— Бунтівники ховаються в горах проти волі Його Величності. І далі зловмишляють заколот. Досі імператор чинив милостивий суд, але заколотники не схаменулися. Терпіння Його Величності теж не безмежне. Більше пощади нехай не ждуть. Ліс буде піддано вогневі, який спопелить бунтівників. І це буде належна покара тим, хто намислив заколот!

Селяни з деревцями на спинах, що нібито ховалися в лісі, скоряються самураєві і зброєносцю, за подвірною книгою половина з них виходить за лаштунки, а позосталі зображають, ніби їх повісили на деревах, як завжди в сцені «Дерева вбивають людей». Гасне світло.

А коли воно знову спалахує, на авансцені з’являється висока тополя, на верхівці якої повішено самого самурая…

Того літа наприкінці війни все йшло за текстом.

Але в останній сцені сталося незвичайне.

У темряві на сцені пролунали три важкі удари, що рознеслися по всьому селищу. Білі спалахи магнію, принесеного невісткою бляхаря, що зналася на фотографії (ось які блискавки бачила моя сестричка), висвітили замість стародавнього вояка три трупи на вершечку тополі.

І найжахливіше те, що вони були вбрані в мундири військової жандармерії Великої Японської імперії…

Якби таке сталося при світлі, зчинилася б колотнеча. Але ще не зникла з очей картина, закарбована при спалахах магнію, як підмостки освітилися, і всі побачили, як і щороку в цій сцені, що на тополі висить самурай у похідній накидці, з волоссям, зібраним у вузол на тім’ї.

Трійко жандармів, що сиділи в центрі залу, так і не змогли добитися в облавників чогось путнього про те, що ж вони бачили в спалахах магнію.

7

Прихований зміст сцени «Дерева вбивають людей», яку показували щороку на свято Бон, поки, війна не дійшла повного безладу, сплив назовні під час вистави останнього воєнного літа й пов’язався в моїй уяві з тією темною історією, переказуваною в селищі й на «висілку» і надав їй — історії про зовсім іншу війну — відчуття реальності.

В усякому разі, так мені видається. Адже зміст сцени співпадав із тим, що діялося при окрайці лісу наприкінці війни, яка точилася в тій темній історії.

Тут мушу зауважити, що в той час я, хоч і чував від декого з дорослих уривки розповідей про війну нашого непоказного селища (яке, проте, мені, малому, видавалося найважливішим центром країни, світу, ба навіть всесвіту) проти регулярної армії Великої Японської імперії, мабуть, погодився б, коли почув, що то був одночасно бачений сон.

По деякому часі після університету я прочитав дослідницьку роботу, звідки дізнався, що в Північній Італії в XVI–XVII століттях у народі побутувала віра в бенанданте — людей, душа яких нібито чотири рази на рік уночі залишала тіло і линула на пасовиська, щоб там, маючи за зброю лозину, битися з прислужниками диявола.

Тут я наче дістав відповідь на питання, що мучило мене віддавна. То, може, й у нашому селищі ідеться про таку війну уві сні?! Тим більше, що сни (та ще й бачені одночасно усією сільською старшиною) відігравали чималу роль у переказах про ту дивовижну війну…

Незважаючи на це, а може, і саме через це, відтоді я відчув непереборний потяг до цієї темної історії. Історії про дивну війну, при спробі розпитати про яку старші завжди переводили розмову на інше.

З самого дитинства я намагався скласти докупи розрізнені уривки, що їх чув під час балачок дорослих літніми вечорами. Тих переказів, які бабуся, а потім старики призначили мені слухати й переказувати, я, поки не призвичаївся, навіть уникав.

Але тут із власної волі збирав і з’єднував шматки оповіді про химерну війну, захоплюючи раптовими запитаннями обережних старших, які тримали ту загадкову історію під покровом таємниці.

Той самий драматург-ірландець, сусіда по американському університетському гуртожитку, який запитав, чи М/Т, бува, не скорочення від «mountain time», сказав, коли вислухав довгу розповідь про химерну війну:

— Хтозна, може, бабуся змушувала тебе змалку слухати історію і легенди вашого селища не заради них самих, а щоб виплекати в тобі здатність сприйняти й донести до нащадків величний спогад про битву сам на сам із державою.

Вражений до глибини душі, приголомшений, я збентежився і занімів.

А він підбадьорював мене:

— Ваша сільська старшина таки досягла свого. Так що коли я вдома згадуватиму далекого приятеля, війна твого селища проти Великої Японської імперії здаватиметься мені куди реальнішою від численних міжусобних воєн в історії часів Реставрації Мейдзі…

8

Якось улітку, після сезону дощів, змішана рота японської армії йшла походом через пущу понад берегом річки.

Солдати вели в поводі коней, нав’ючених провіантом.

Цією самою дорогою ішли, тягнучи на волоках, пороблених із розібраного корабля, та несучи на спинах свій нехитрий скарб у новий край, переборюючи заваду по заваді, Руйнівник, його друзі-вигнанці з князівства та дівчата з «піратського острова».

Звичайно, за часів Руйнівника ще не було ні дороги, ні в’ючних коней, отож рота солдатів просувалася незрівнянно легше.

Може, саме тому офіцер, який вів роту, не завважив, що рівень води в річці надто вже низький для таких затяжних дощів (ця таємниця незабаром розкрилася у вкрай моторошний спосіб). І не подумав про можливу небезпеку: адже в разі повені річка затопила б і дорогу, і узбіччя.

Коли рота перетнула долину й заглибилася в ліс, довелося іти дорогою, що повторювала всі закрути річки й бігла її берегом на дні У-подібної ущелини, між порослими лісом схилами. Досить було зсипатися узбіччю дороги, як в ущелині завирувала б каламутна вода.

Проте ротний, можливо, ще й через те, що похід розпочався, коли дощу вже не було, вирішив, що вода в річці якраз досягла найвищого рівня.

І, злегковаживши небезпекою, повів роту солдатів до сільця у верхів’ї.

О ** годині ** хвилин (саме на цьому часі зупинилися годинники в солдатів) на роту обрушилися гуркіт і пітьма. І люди, і коні незчулися, як опинилися серед скаженого каламутного виру.

Врятуватися на узбіччі ніхто не встиг, бо стрімкий потік, що наче прорвав греблю, гнав униз вирвані з корінням деревця й кущі.

До тих, хто рятувався у пониззі від чорного бурхливого потоку, не долинуло ні людського лементу, ні дикого передсмертного іржання коней.

Така густа й розложиста була та пуща.

Чи була повінь, що одним замахом зітерла з лиця землі цілу роту, природним явищем після затяжних дощів?

Ні, не була.

Штаб полку, що стояв у місті, начебто й тримав у таємниці план бойових дій змішаної роти по придушенню антидержавного заколоту в гірському селищі. Але селяни швидко взнали його зміст.

Тому заздалегідь підготовлений контрудар дозволив їм здолати підрозділ армії Великої Японської імперії ще до генерального бою, на підході.

Для цього й використано було прорив води через греблю.

Потік не тільки змив собою змішану роту, а й завдав більшої, ніж від звичайної повені, шкоди селам і містечкам у пониззі.

Чорна вода затопила все пониззя і в селах, і в містечках, що прилягали до неї.

Діти хворіли на пропасницю, досі не відому; багато хто з них помер.

На полях, залитих всуціль чорною водою, земля набула незвичної забарви і ще кілька років була зовсім непридатною для обробітку.

Але і командир полку, і префект намагалися переконати, що ніякої змішаної роти на вгамування лісового сільця вони не виряджали, тож, звичайно, ніяку роту не нищила повінь.

Та й чутки, мовляв, про шкоду, завдану «чорною водою», як потім називали ту повінь, полям і здоров’ю дітей не що інше як зловмисні плітки, що їх розпускають підривні елементи.

9

На початку травня того ж року вся старшина селища й «висілка» бачила під ранок той самий сон.

Сон сповіщав, що Руйнівник, який покинув долину кількасот років тому і давно вважався мертвим, знову повернувся до «воскової комори».

Прокинувшись, старі відразу заквапилися туди, позамикали двері, що хтозна-скільки стояли без замків, та щільно позачиняли вікна. Дітям заборонили влазити крізь проломи в стінах (хоч підмостки для вистави й поміст для глядачів були улюбленим місцем ігор).

А жінкам звеліли тричі на день приносити їжу на пожертву Руйнівникові.

Після того сільській старшині наснився ще один спільний сон.

«Звелетнілий» Руйнівник, якого кожен упізнав з першого погляду, височів наче пагорб у сутінках, повернувшись до людей спиною та похитуючи головою, що сягала якраз бруса «воскової комори».

Ось що вони почули:

— За півтора місяці префект вимагатиме вирядити військо в каральну експедицію, посилаючись на статтю закону, яка мовить:

«При потребі військової сили або озброєної варти в разі надзвичайних обставин префект пропонує командирові дивізії або командирові бригади вирядити військовий підрозділ».

У разі наступу війська на нашу землю, треба загатити камінням та землею «шийку» долини й затопити долину водою. Греблю зводьте за допомогою бульдозера.

Треба впоратися за двадцять днів, інакше злива зведе всю роботу нанівець!

Наступного ранку всі мешканці селища й «висілка» вийшли на будівельні роботи.

Але звідки ж у такий час, та ще в сільці десь на Сікоку, взявся бульдозер, про який ішлося? Та ще й потужний, зроблений у Франції.

І його, і багато чого іншого, що придалося селищу під час наступної війни проти регулярної армії Великої Японської імперії, було завезено (почасти навіть і з-за кордону) заздалегідь.

За часів занепаду сьогунату і Реставрації Мейдзі селище відчутно збагатилося завдяки торгівлі воском. Низка повстань (викликаних переважно непомірними податками) привела селище до занепаду.

Відродилося воно за нової влади, завдяки поновленню воскового промислу. Було встановлено торговельні відносини навіть з Європою та Америкою.

А поки вичерпалися запаси сировини та виробництво мусило згорнутися, в селищі накопичилися запаси валюти та чималі статки.

Справа в тому, що між відміною ембарго на золото і його поновленням сільська старшина вклала громадські кошти в закупку й продаж доларів.

Спекуляція принесла величезний зиск, бо старому, якого вирядили до Нью-Йорка з повним правом розпоряджатися коштами селища, уві сні Руйнівник передрік точну дату поновлення ембарго й наказав завершити всі справи саме на той день.

Після успіху доларової спекуляції Руйнівник знову з’явився уві сні тому ж таки старикові й наказав повертатися додому через Європу.

І приставити з Франції потужний бульдозер.

10

З самого початку підготовки до війни дорослі мешканці долини вдень і вночі, зміняючи одне одного, згортали бульдозером землю зі схилів обабіч найвужчого місця при виході з долини, званого «шийкою».

Тут у давнину лежала скелина чи то брили чорної злежалої землі, які висадив у повітря Руйнівник; саме тут було найзручніше загатити долину, замкнути її греблею.

А те, що лише тут можна спорудити греблю за досить короткий час, неважко було зрозуміти, якщо поглянути на долину згори.

Але ж поки гребля не готова, не можна перепиняти потік. Адже вода знесе недобудовану загату.

А коли навіть і не знесе, то в пониззі здогадаються, що у верхів’ї щось негаразд. Забезпечити вільний стік річкової води мала заздалегідь запланована робота.

Жінки й діти рубали бамбук у заростях коло «висілка», проколювали перетинки і з’єднували колінця так, що утворювалися тридцятиметрові рури.

Зібравши по десять таких рур у пучок, бондар скріплював їх обручами, наче діжку. Як саме проколювати перетинки між колінцями, також показав бондар.

Бамбукових рур наробили аж п’ять сотень і вклали на дно річки біля «шийки», де колись знаходилася Руйнівникова «велика загата» для риболовлі. На них бульдозер навалював землю і пісок, отож під час спорудження греблі вода могла спокійно бігти крізь ті бамбукові рури.

Ще малим я чував, ніби залишки бамбукових рур по П’ятдесятиденній війні й досі лежать на дні ріки. То був один із «слідів», про які казали діти. Казали також, що в рурах водяться тлусті вугрі.

Я не раз вибирався вниз по річці шукати ті рури з вуграми. І справді знаходив на глибині в мулі уламки стародавніх бамбучин.

Вганяючи каміння в землю, немов клин, у вузьку улоговину між схилами, де просто на скелі викинула квіти дика азалія, зводили підмурівок греблі. Вода тим часом текла крізь бамбуковий водовід.

Далі всі мешканці селища, старе й мале, тягали солом’яні торби з землею і мурували греблю.

Починаючи від розчистки землі друзями й подругами Руйнівника в легендарні часи заснування селища в долині, спільна праця завжди знаменувала поворотні моменти в його історії.

Отож мені, навіть малому, неважко було уявити, що саме таким чином споруджували оцю греблю.

Поки зводилася загата, будівельники завважили, що долина не знати звідки почала просякати смородом. Земля потроху обсипалася з греблі, забивала бамбукові рури, і вода поступово накопичувалася в долині.

Вода була чорна й смердюча. І здавалася отруйною.

11

Настав день, коли Руйнівник сповістив уві сні сільській старшині, що війна на порозі.

Селище вже лежало під водою, каламутна чорна вода, плюскочучи хвилями об греблю, наче перевіряла її на міцність.

Розвідувальний загін, що діяв, незважаючи на загрозу будь-якої хвилини загинути, якщо вода прорве греблю, доніс уранці, що армія Великої Японської імперії наближається.

Точно опівдні підірвали динаміт, заздалегідь закладений під греблею, як колись Руйнівник — скелину чи то брили злежалої землі. Каламутна вода під хмарою згустілого за останні кілька днів смороду несамовито ринула вниз рухомою стіною.

Сморідна чорна вода змила разом із кіньми й змішану роту регулярної армії Великої Японської імперії, що підіймалася дорогою на дні V-подібної ущелини в лісі, викликала спалах хвороби серед дітей у пониззі, зробила на кілька років непридатними для обробки поля.

Зібрати останки загиблих під повінню офіцерів і солдатів, поки чутка про трагічну загибель роти не поширилася в народі, після чого виконати доручене їй бойове завдання, тобто зайняти селище в лісовій долині, яке зухвало посміло опиратися японській армії, — такий наказ дістала новосформована друга змішана рота.

По коліно в смердючому болоті, солдати викопали з чорного баговиння трупи, а тоді без найменшого перепочинку рушили вздовж берега річки, грузнучи в мулі, угору, до місця призначення.

Першою жертвою розлючених вояків у селищі став старий на прізвисько «Той, що не злізає з дерева». Вже в зрілому віці він залишив долину, вибудував хижу просто на дереві й прожив там аж до старості. Жив він подаянням мешканців селища та «висілка».

Різниця полягала в тому, що звичайному жебракові подають, нахиляючися до нього, а тут доводилося підносити вгору, наче вельможній особі.

«Той, що не злізає з дерева» не тільки мешкав у хижі на дереві, але й стрибав із гілки на гілку. Якщо іноді йому випадала потреба спуститися в долину, він, скільки міг, перестрибував з дерева на дерево.

А як далі подітися не було куди, скакав на руках, щоб не торкатися ногами землі.

Солдати з роти, що простувала через драговину, сприйняли старого, що ховався в гущавині на дереві, за велику мавпу, такий він був обірваний, розкуйовджений та худий.

Брудні, спітнілі, розлючені вояки, аби зірвати злість, підстрелили його. Від вигляду пораненої потвори, що намагалася тікати, стрибаючи на руках, солдати остаточно очманіли.

Кілька чоловік кинулися до «Того, що не злізає з дерева» й забили його на смерть.

12

Коли розвідувальний загін повідомив, що солдати другої роти підстрелили, а потім і добили — «Того, що не злізає з дерева», мешканців селища й «висілка» й собі охопила невимовна лють. Було спаплюжено весь триб життя лісової долини. Щоправда, збройні сили селища були у стані війни з армією Великої Японської імперії відколи загатили ущелину в «шийці», а потім висадили греблю, викликавши повінь.

Але для більшості мешканців долини то була лише війна за наказом, що його виголосив Руйнівник старійшинам у спільному сні, війна, на яку треба йти не задумуючись, подобається вона тобі чи ні. Та й усе, що вчинили досі, було за прямим наказом Руйнівника.

І це зовсім не означало, ніби в душі кожного корінилася глибока певність, що ця війна стосується його особисто, що він іде на бій з доброї волі.

Але звістка, як «Того, що не злізає з дерева» збито пострілами з дерева, де він жив, і тоді забито до смерті, викликала в кожного сільчанина певність, що війна — його власна, що треба битися до кінця.

Яким же побитом «Той, що не злізає з дерева», який оддавна перебував у лісі, зневажаючи дотеперішній спосіб життя у селищі, спричинився до запеклої війни з армією Великої Японської імперії?

На час, поки здійснювався план затоплення долини, коли річку перегороджували греблею, сільчани з долини переселилися до «висілка».

Коли ж після першої поразки, завданої повінню, до лісу вступив новосформований ворожий підрозділ, виряджений у другу каральну експедицію, мешканці й долини, й висілка евакуювалися у пущу за «дорогою мерців».

Тепер місцем їхнього замешкання стала місцина, яка раніше була околицею — той самий ліс, де віддавна жив «Той, що не злізає з дерева».

«Того, що не злізає з дерева», тепер сусіда, запросили на військову нараду старшини й закликали до спільних дій. Адже «Той, що не злізає з дерева» все досконально знає в лісі. Старий із запалом пообіцяв виступити на П’ятдесяти денну війну на боці збройних сил селища.

І зразу ж зголосився стати провідником розвідувального загону, бо, як ніхто, вмів перестрибувати з дерева на дерево. На його біду, коли він вигуками з дерева намагався попередити розвідників, які просувалися в густому підліску і через це мали обмежену видимість, що вони занадто наблизилися до ворожого загону й ризикують бути викритими, його самого помітили.

І, сприйнявши за велику мавпу, підстрелили.

Коли солдати второпали, що забили людину з місцевих, то доповіли ротному. Після огляду труп поховали при дорозі, і рота продовжила марш.

Розвідники примітили це місце й повернулися до штабу. Одразу ж вирядили людей по останки «Того, що не злізає з дерева». Бо ніхто й припустити не міг, щоб душа «Того, що не злізає з дерева» томилася в землі, до якої він за життя не бажав і доторкнутися.

Тіло обмили в джерелі й спалили, а прах поховали в дуплі великої дзелькви, на верхівці якої «Той, що не злізає з дерева» і вибудував хижу, коли пішов з долини.

Коли ми, дітлахи з селища, та «висілка» часом вибирались гратися до лісу, то неодмінно покладали квіти до цього «сліду».

13

Рота, яка здійснювала нічний марш і розраховувала зайняти селище на світанку, затримана випадком із «Тим, що не злізає з дерева», тільки пополудні благополучно вступила до долини, де там і тут виднілися сліди затоплення.

Ротний негайно розпочав військову нараду командирів, влаштувавши штаб у школі, в учительській, а підофіцери й солдати спочивали просто навстоячки на спекотному спортмайданчику.

У долині, повсюдно захаращеній чорним багном, навіть не знайшлося де присісти, бо смердючий намул навіть і на осонні не підсихав.

Поки солдати отак спочивали навстоячки на спортмайданчику, напруження, викликане походом через темний і серед білого дня ліс і постійним очікуванням пострілів з-за дерев чи ще однієї шаленої повені, спало; заразом вляглася і злість.

Кожен уже жалкував, що забили того брудного мізерного дідугана. Якось і не вірилося, що це перший день війни, вже навіть уявлялося — перша рота стала жертвою якогось стихійного лиха, здавалося, за хвилину ротний сповістить, що йдуть учення.

І скомандує всім розійтися до вечора, а тоді й повертатися до своїх казарм.

Але ротний, який о третій з’явився зі штабу, наказав розчищати від болота й упорядковувати хатини, реквізовані під десятиденний постій роти, яка мала здійснювати каральні вилазки.

Хоч у кожному дворі стояла криниця, всі вони були забиті чорним сморідним драговинням. Долиною протікала й річка, що брала початок у горах. Але вода в ній теж була брудна, і відмиті нею від мулу стіни, підпорки та підлоги так і залишалися чорними.

Поки спітнілі, забрьохані солдати заходилися коло роботи, наслідки якої були сумнівні, штаб роти похопився: а як же бути з питною водою?

Дві розвідувальні групи вирядили двома схилами обабіч річки, дізнатися, чи далеко треба підійматися проти течії, аби дістатися до чистої, придатної до пиття води.

Одна група повернулася увечері й доповіла, що вода в річці чиста вже біля окрайки лісу. А трохи нижче знову стає чорною і каламутною.

Хоч уже почало сутеніти, п’ятьох солдатів із каністрами негайно відрядили по воду.

Минуло аж дві години (надто довгою як на таку легку справу), і в долину повернулися послані солдати — хоч і з каністрами з чистою водою в кожній руці, але без гвинтівок чи будь-якої іншої зброї.

Та ще й тільки вчотирьох.

14

Вони доповіли таке.

Хоч їм і здалося підозріливим те, що в долині живої душі немає, їхня увага дедалі слабшала, як вони просувалися вздовж річки; коли ж натрапили на джерело під старим гостролистом, то від чистої води, яка стікала просто до річки, остаточно втратили пильність.

Їх несподівано оточив озброєний загін, чоловік десь із півсотні. Єдиний із п’ятьох підофіцер ухопився за гвинтівку і миттю впав убитий. Шию йому зашморгнули мотузкою і повісили на високій гілляці старого гостролиста з посіченою, наче рубцями, корою.

Позосталі четверо відразу зметикували: це помста за схожого на мавпу старого, що його зістрелили з дерева й добили по дорозі в селище.

Солдати позадкували, а старий — командир збройного загону — звернувся до них так:

— Жодного джерела питної води в долині більше немає. А це джерело, як ви вже, певно, зрозуміли, контролюють наші збройні сили. У нашій волі отруїти воду і тут — наш Руйнівник добре знається на отруйному зіллі. Але ми залишаємо воду в джерелі чистою, щоб показати: ми не маємо ненависті проти підрозділу армії Великої Японської імперії, що окупував долину, хоч ваші вчинки й важко вибачити. Проте якщо воєнні злочини, які суперечать міжнародному праву, триватимуть і далі, то знайте: жодному з вас пощади не буде!

Четверо солдатів зрозуміли: ці селюки, що втекли зі своїх брудних хат і чигали на них із рушницями в лісі, мають своє село за незалежну країну, яка збирається воювати проти Великої Японської імперії!

Четвірку солдатів відпустили після того звернення, вони набрали чистої джерельної води, по яку прийшли.

І обережно рушили темною гірською стежкою назад.

Солдати, що добули воду, але втратили одного товариша і залишилися без зброї, дещо прикрасили розповідь щодо сили ворога, який зненацька оточив їх. Той ворог озброєний якоюсь не баченою досі, надсучасною зброєю! До того ж десь у глибині пущі, здається, у них діє цілий збройний завод!

Про воєнний завод старий, командир загону, який узяв їх у полон, прохопився навмисне: то була, так би мовити, психологічна обробка. Збройний завод і справді спорудили в лісі, знову ж таки за наказом Руйнівника у спільному сні. Але то був не завод у справжньому розумінні, а просто майстерня, де розбирали й лагодили зброю, закуплену деінде, а також вдосконалювали іграшкову зброю так, щоб із неї можна було насправжки стріляти.

І той «військовий завод» дійсно виробляв «надсучасну зброю» найхимерні— ших конструкцій; її четвірка солдатів могла бачити на власні очі.

15

Надсучасна зброя, досі не бачена!

У певному розумінні це відповідало дійсності.

Як я вже казав, селище в лісовій долині використало плутанину з ембарго на золото для вигідної спекуляції доларами, накопичило чималі статки, навіть розжилося французьким бульдозером.

Але на той час у світі поширювалася певна настороженість до Великої Японської імперії, де пишно розбуявся дух мілітаризму, тож закупити зброю було непросто.

За наказом Руйнівника, що його він виголосив у черговому сні, в Німеччині було закуплено велику партію макетів гвинтівок, тобто іграшкової зброї. Крім того, з Японії і з-за кордону поназвозили найрізноманітніші застарілі верстати.

А з Німеччини приставили металообробний (як казали в селищі, «свердлувальний») верстат найновішої марки.

Керував воєнним заводом у лісі, та ще й так, що неабияк зацікавив ним усіх — від малюків і до поважних жінок — один інженер, змалку схибнутий на всілякій машинерії.

Кожна бригада відібрала з партії німецьких іграшок подобизни гвинтівок чи пістолетів для реконструкції.

Обговоривши з інженером, які саме деталі необхідні для цього, робітники відшукували потрібне на складі, де було повно всіляких запчастин. Далі їх доробляли за вказівками інженера і складали з рештою деталей.

І ось так народжувалася «надсучасна» зброя.

Крім так званої надсучасної вогнепальної зброї, переробленої з німецьких іграшок, була і зброя, здатна справді завдавати супротивникові втрат — капкани, й собі вдосконалені на лісовому військовому заводі. Ці чутливі та потужні капкани для полювання на крупних хижаків завозили з Європи цілими дюжинами.

А вже інженер удосконалив і пристосував їх для військових цілей.

Якщо капкан відрубає звірові лапу, то здобич утече. Та коли його використати як зброю, то можна навіть заточити його щелепи, аби калічили ворогові ноги.

Першого ж дня окупації долини японською армією, коли одного з висланих по воду солдатів застрелили, а позосталих чотирьох відпустили, попередньо обеззброївши, близько півсотні солдатів було виряджено до джерела на окрайці лісу проти партизанів.

Тобто загону озброєних селян.

Ніч була безмісячна, і чимало солдатів дістали глибокі рани від понаставлюваних у траві капканів.

Після цього потемки не наважувалися висилати до лісу навіть розвідників.

Тієї ж першої ночі сільчани, що ховалися в лісі, приправили з табору в долину й випустили там старого корейського вовка, що його досить давно певний любитель тварин придбав у Сеулі по дорозі додому.

Над ранок солдати помітили в долині якогось собаку й погналися за ним; старий змізернілий вовк сконав на місці, певно, з переляку.

Ротний фельдшер, оглянувши тварину, сповістив, що це — вовк, які, вважалося, з Японії давно перевелися.

Фельдшер порадив командирові якнайсуворіше заборонити виходити поночі з домівок, бо хтозна, а раптом у цьому закуті Сікокуських гір і справді водяться вовки.

Хоч той, що дістався йому до рук, був старий-старезний.

16

Наприкінці того довгого дня інженерний взвод, виряджений лагодити зруйновані повінню телефонну й телеграфну лінії уздовж дороги, повернувся до штабу в школі і його командир доповів, що зв’язок поновлено. Почепивши дроти на останній стовп, вже в долині, до захопленого селища підвели електрику й телефон.

З вікон учительської, де розташувався штаб, бризнуло яскраве світло на досі темну лісову долину, що значно полегшило лікування поранених капканами.

Солдати, яких неабияк тривожила навколишня пітьма, побачивши електричне світло, на радощах загорлали так, що аж луна пішла пралісом.

Здавалося, тепер уже можна святкувати перемогу над тубільцями цього загадкового гірського краю…

Проте жоден із офіцерів навіть не подумав картати за таке очевидне порушення дисципліни.

Ротний наказав негайно зв’язатися зі штабом полку. Та коли взяв від ад’ютанта трубку й енергійно підніс її до вуха, то почув:

— Ви розв’язали даремну війну! Раджу дати нам спокій. Щоб завтра вранці забралися геть із нашої долини!

Голос був статечний, в ньому вчувалися глибока впевненість, розважливість, але водночас і рішучість.

Ротний від несподіванки аж упустив трубку на коліна й розгублено закліпав очима.

— Якийсь неук, старий недоумок підключився, — пояснив він ад’ютантові.

Хоч насправді відчував у голосі старого неабияку владність. Може, то був навіть сам Руйнівник, про якого щойно прохопився партизан у лісі…

Знову додзвонитися до штабу полку не вдавалося. Тільки-но ротний запитав у телефоніста, викликаного ад’ютантом, що з телефоном, як згасло і світло.

Вибух, що долинув здалеку, сповістив офіцерів і солдатів у долині, що телефонний кабель і електричні дроти висаджено в повітря.

Щоб передати телефоном ультиматум лісового загону, інженер заздалегідь підключився до телефонної лінії.

А заодно встановив і вибухівку з годинниковим механізмом, налаштованим на десять хвилин після повернення інженерного взводу.

Настав ранок.

Хоч ніч була багатою на пригоди, ротний устав рано і, в супроводі командирів та чималої варти, піднявся на прискалок, що видавався з лісу, — роздивитися уважніше зайняту його ротою долину.

Він стояв на тій самій «приступці з десять мат», з якої в сиву давнину видивлявся, чи не наближається ворог, «звелетнілий» Руйнівник по своїх щоранішніх вправах з обертанням довкола стовбура старої тополі.

Наче бажаючи виповнити груди чистим повітрям височини, куди не сягав сморід чорного баговиння, ротний випнув угору підборіддя й кілька разів глибоко вдихнув, дивлячись на праліс навкруг долини і потроху повертаючись на місці, аби охопити поглядом усе видноколо.

Хлопці-розвідники, які ховалися в лискучому тріпотливому листі дерев неподалік, доповіли старшині зі штабу, як ротний повертався потроху навколо себе.

Похитуючись, наче мала дитина, яка іще не навчилася як слід ходити.

17

Можливо, в поставі ротного і справді не відчувалося певності.

Але його вперте мовчання скорше свідчило про притаманний професійному військовому самоконтроль. Переступаючи з ноги на ногу, він роздивлявся пущу на виднокрузі.

Кільця однакової забарви що далі, то плавніше переходили одне в одне.

«Яким дивом оселилися люди серед цього правічного лісу, розчистивши цілий видолинок?» — думалося ротному.

Нащадки тих незбагненних людей нині з незбагненною затятістю опиралися тепер його роті.

Ліс, що розлягався навсібіч, був для ротного ворожим табором, де чаїлися мешканці долини з усім своїм скарбом аж до собак.

Ці люди занесли руку на міць держави, змурувавши греблю, яка перетворила їхню долину на дно річки, й висадивши її в повітря, так що повінь стерла з лиця землі армійську роту.

А потім сховалися в лісі і далі чинять несамовитий опір японським військам.

Але ніде не було видно жодного людського сліду, не кажучи вже про секретний військовий завод, що виробляв надсучасну зброю.

Щоправда, солдати з інженерного взводу, повертаючись поночі в долину, бачили вогник десь серед гір (то спалювали тіло «Того, що не злізає з дерева»).

Але при денному світлі годі було помітити бодай найменші сліди бунтівників. Воєнна акція мала якраз і витягти їх усіх — старих і малих, жінок і чоловіків — з пралісу.

Щоб покласти край неподобству — «подвійній бухгалтерії з подвірною книгою…»

«Гей ви, виходьте! Годі ховатися! Навіщо цей марний опір!» — хотілося, мабуть, щосили загукати ротному до зараз іще мовчазного лісу.

Коли йому доручили командувати другою змішаною ротою, він не особливо розумів, навіщо веде солдатів у похід. Тоді він сумнівався в тому, що причина загибелі першої роти криється не в стихійному лихові.

Але дедалі певніше випливало, що повінь, яка знищила роту, було викликано зумисне: Щоправда, на марші його солдати знищили ворожого шпигуна, що, наче мавпа, стрибав по деревах. Але потім і одного солдата було вбито, а ще чотирьох — повністю обеззброєно.

Висланий проти партизанів загін не тільки не вистежив їх, а й зазнав чималих втрат пораненими через наладовані ворогом капкани.

Вже ці втрати самі по собі примушували ротного не зупинятися перед жодними воєнними діями: під загрозою був престиж збройних сил Великої Японської імперії!

Але ротний все ще не розумів, через що бунтівники пішли на те, щоб сховатися в лісі цілим селищем. Мешканці долини за допомогою «подвійної бухгалтерії з подвірною книгою» уникають земельної реформи, яку провадить Велика Японська імперія, ставши на шлях перетворення на сучасну державу.

Завдяки своїй дитячій вигадці вони хтозна-скільки років сплачують лише половину податків, постачають лише половину рекрутів. Такому годі попускати. І армійська каральна експедиція може придатися, щоб і іншим не кортіло брати з них подібний приклад…

Але першу роту, виряджену в каральну експедицію, знищили повінню, а другу вже втягнуто в сумнівні бойові дії. Задум префекта й командира полку полягав у тому, щоб силою роти зайняти долину, приборкати селище, втокмачити у голови селянам як слід, що їхні витівки з подвірною книгою — саботаж, якщо не державний злочин.

А тоді, за допомогою урядовців із префектури, довести подвірну книгу до ладу, сільську старшину притягти до кримінальної відповідальності через поліцію.

Передбачалося використати як посередників у першу чергу місцевого поліцейського, а далі вчителів, ченців та настоятеля храму.

Але зараз, коли перша рота загинула до ноги, друга зазнала втрат, а селяни-бунтівники зникли десь у лісовій пущі разом із гаданими посередниками, ротний не міг вдатися до жодної із заздалегідь обміркованих дій.

18

Як обходилися селяни, що переховувалися в лісі, з людьми, що могли виступати посередниками?

Ті, кого учасники каральної експедиції гадали взяти за посередників, були родом не з селища й не з «висілка».

Лише ченці з буддійського храму та настоятель сінтоїстського храму Місіма-дзіндзя мали місцеве коріння, походили зі старовинних родів, чиї імена ще виписувалися на «солом’яниках» під час Мейске-санового повстання. Але як служителі церкви дотримувалися нейтралітету у війні проти держави, обряджаючи загиблих і, разом із лікарем та дантистом, беручи участь у медичній місії Червоного Хреста.

Сільський поліцейський зник і більше не показувався відразу по першій появі у спільному сні Руйнівника зі звісткою, що наближається П’ятдесятиденна війна.

Учителі початкової і середньої шкіл дістали на початку воєнних дій селища назву «ворожих тубільців» і були розміщені в лісі в концентраційному таборі.

Мешканці селища жили в жовтаво-зелених, під колір лісу, туристських наметах німецького виробництва.

Кілька таких наметів і являли собою «концентраційний табір», де й тримали під вартою «ворожих тубільців».

У таких самих наметах мешкали в лісі й усі сільчани. Лише для військового заводу, де до верстатів треба було підвести живлення, збудували комору.

За винятком цієї споруди, намети житлового табору часто пересували, відповідно до дій ворожої розвідки.

Найчастіше великі родини займали один або й два намети. Якщо бойова обстановка була спокійна, в ці намети наприкінці тижня поверталися діти. Весь інший час вони проводили в шкільному таборі.

Шкільний табір був у глухому закуті лісу, подалі від його окрайки.

Він правив також і за. перевалочний пункт, звідки переправляли до лікарні в сусідній префектурі хворих і поранених, з якими не встигав упоратися пересувний польовий госпіталь.

Вже наприкінці війни розвідники викрили шкільний табір і доповіли ротному, але ніяких воєнних дій щодо нього вчинено не було.

Дітей, хоч і ворожих, втягувати у війну ротний усе ж не дуже бажав.

Отож, вирядивши дітей до шкільного табору, жінки і юнацтво мешкали в родинних наметах, розташування яких визначалося лінією фронту.

Там була і група наметів, де жили бойовики, і група, де мешкали дівчата з бойового забезпечення. В самому центрі стояв штабний намет сільської старшини.

Після першої вилазки солдатів у ліс ротний став аж надто обережним, тому спершу необхідність у переносі табору виникала лише вряди-годи.

Але питому здатність швидко пересуватися у відповідь на дії супротивника лісовий табір зберігав.

19

Учителі, «ворожі тубільці», по-різному ставилися до війни селища проти держави. Найбільше вирізнялася поведінка двох із них.

Один був викладач старших класів, що особливо захоплювався економікою: цього підстаркуватого одинака не дуже охочі до навчання (особливо з економіки, яка їм, майбутнім спадкоємцям селянських садиб, була ні до чого) старшокласники одностайно звали Занудою.

Однак від першого дня спорудження греблі він почав виявляти неабияку цікавість, а коли почалося лісове партизанське життя, став шукати можливості приєднатися до односельців, переконуючи їх, що ніколи нічого подібного й уявити собі не міг.

Але підстаркуватому приблуді, звичайно, не знайшлося місця на передовій.

Тоді він узявся від імені селища складати лист-відозву про П’ятдесятиденну війну до пригноблених народів китайською, англійською, французькою, німецькою та іспанською мовами. Для цього він користувався термінами торговельної кореспонденції, запозиченими з власноруч складеного для занять підручника, який називався «Короткий довідник з міжнародної торговельної кореспонденції».

Щоправда, за якими адресами розсилати листи, він, здається, так і не вирішив…

Другий був учитель фізкультури — колишній чемпіон учительської семінарії з бігу на довгі дистанції, учасник чемпіонату Японії (чим неабияк хизувався).

Він мав дрібне, червонясте личко з випнутими вилицями. Коли кипіла робота навколо споруджуваної греблі, він, здавалося, ніяк не міг второпати запалу односельців і лише без кінця мимрив:

— Не робіть дурниць, навіщо ви це затіяли?

У лісі вчитель фізкультури мешкав у «концентраційному таборі» для «ворожих тубільців» під надійною охороною двійка молодиків.

На евакуацію в ліс і партизанські дії він реагував отим самим нудним своїм бубонінням:

— Не робіть дурниць, навіщо ви це затіяли?

Оскільки від початку П’ятдесятиденної війни вчитель фізкультури був відрізаний від усякої інформації, то він і не знав, що рота, яка окупувала долину, щоразу вступає в незначні сутички з десантом селища.

Проте якось він звернув увагу, що один із його молодих охоронців озброєний гвинтівкою з імператорським гербом-хризантемою.

На запитання, що це все значить, молодик не став критися і випалив:

— Старійшини кажуть, що зброя, відібрана у ворога, належить тому, хто її відібрав!

Вугласте личко вчителя почервоніло, він спромігся лише промимрити:

— Не роби дурниць.

І затнувся.

Тієї ж ночі при спробі втекти вчителя фізкультури тяжко поранив один із вартових, а тоді й затримав.

Ранком старійшини зі штабу відкрили засідання трибуналу, який засудив «ворожого тубільця» до висилки.

Хоч йому і побажали щасливо дістатися до солдатів, які окупували долину, зустріли його рушниці роти, що її часто-густо турбував лісовий десант. Тим більше, що його звільнили з-під варти опівдні біля джерела при «дорозі мерців».

А ще вранці десант із лісу вкотре вже обстріляв солдатів, які йшли строєм із долини до лісу.

Коли вчитель фізкультури бігцем спускався схилом через сад і змішаний гайок, солдати армії Великої Японської імперії піднесли гвинтівки й дали дружний залп.

20

Від самого початку головним тактичним засобом ротного було ретельне прочісування лісу. Але через обмежену кількість солдатів прочесати можна було лише досить вузьку смугу.

Старшина з лісового штабу швидко розкусила його тактику й виробила зустрічний прийом.

Патруль, який уранці обходив долину, виснував із поведінки офіцерів та солдатів, що виходили зі школи й хатин: готується якась значна акція.

Через мережу зв’язківців, що постійно чатували в лісі, старійшини передали наказ: бути готовими будь-якої хвилини згорнути намети.

Старі, які згори пильнували за напрямком прочісування, відразу ж передавали наказ переносити намети й домашній скарб за межі небезпечної смуги; вони ж відповідали і за безпеку жінок та дітей.

По тому назустріч воякам японської армії вирушали бойові трійки десантників.

До них входили пожежники, які мали величезний досвід прочісування лісу — чи то коли заблукає дитина (так, до речі, шукали вони й мене, коли я зник у лісі, але про це мова далі), чи то коли втече з пониззя якийсь злочинець.

Тому їм завиграшки було ховатися від солдатів, які вперше потрапили до нашого лісу.

У бойовій трійці десанту «лівий фланг», «правий фланг» та «центр» ішли цепом метрів за двадцять — двадцять п’ять один від одного. Вони ховалися в добре пам’ятних під час колишніх виправ до лісу важкопрохідних місцях — буреломі, рівчаках, скелях.

Коли в такому місці хтось із солдатів, що продиралися цепом угору крізь чагарі, трохи відставав від товаришів (тобто його сусіди ліворуч і праворуч обганяли його і втрачали з очей, бо цеп вигинався дугою), просто на бідолаху вискакував «центр» і вражав його з рушниці. І мерщій відступав.

До солдата кидалися його двоє товаришів зліва й справа, і тут знову лунали постріли, вже з обох флангів, і ті також падали.

Троє забитих утворювали неабиякий вилом у цепу солдатів, що дозволяло «центрові», а за ним і флангам спокійнісінько зникнути в лісовій гущавині.

Отак невдовзі після початку прочісування кожна з бойових трійок виводила з ладу по троє солдатів і ланцюг облавників рвався.

Якби в десантників усе йшло гаразд, тактика прочісування, обрана ротним, зазнала б цілковитої невдачі. Але через помилку однієї з трійок «центр» був тяжко поранений і потрапив у полон.

Ця трійка чатувала на скелі, обвитій лозою дикого винограду.

Я не раз приносив сестричці виноград із цієї скелі — одного зі «слідів» по П’ятдесятиденній війні. Зі східного боку зарості густі, лежить каміння, так що дитині видряпатися на скелю важкенько. А от із західного є доріжка, проточена джерельцем.

Вирахувавши, що саме з цього боку видиратимуться на скелю солдати, бойова трійка зачаїлася нагорі. Проте кремезний солдат видряпався на каменюки і, розсунувши лозу, вигулькнув зі східного боку.

Захоплений зненацька, «центр» квапливо вистрілив і не влучив. Тут вихопилися, вже від джерельця, ще двоє солдатів. Їх зустріли «правий фланг» і «лівий фланг», але «центр», уже без набою у рушниці, не маючи часу відступати, просто зістрибнув зі скелі.

Але тільки скотився схилом просто в руки ворогів.

21

Звістка про те, що захоплено першого полоненого, подіяла на солдатів, наче сигнал сурми на відбій: усі мерщій кинулися з лісу.

Гадаю, їхній ротний був розумним командиром. Він досить швидко зрозумів хибність обраної на початку тактики.

Допитавши полоненого, ротний прийняв рішення від завтра змінити порядок бойових дій, щоб бодай частково зберегти своє добре ім’я.

Втім, нічого істотного від бранця не дізналися.

Мало того, що він упав зі скелі, розлючені загибеллю друзів солдати ще й стусали його прикладами, навіть штрикали багнетами, тож приставлений до штабу, він і так уже ледве дихав. На допиті, що його особисто проводив ротний, полонений не сказав нічого певного і невдовзі помер.

За мирного часу він торгував саке й соєвим соусом і був відомий у селищі під прізвиськом «Той, що тягає собаку». В ошатному мисливському капелюшку і спортивних штанях розвозив він свій товар аж до кінця «висілка» на велосипеді з міцним кошиком на передньому колесі, а за ним завжди волікся на мотузку рудий песик.

Цей чоловік і постраждав тепер через свою невлучну стрільбу по вояках.

Увечері того дня, коли «Той, що тягає собаку», потрапив у полон і помер, сталася незвичайна подія.

Мешканці лісового табору, що рятувалися втечею від прочісування лісу, в самому розпалі роботи по переносу наметів на нове місце помітили, що пес, який бігав поруч із дружиною та дітьми «Того, що тягає собаку», якось дивно скавучить.

Коли жінка, навантажена важким наметом та кухонним начинням, підвела голову, то побачила в непевному вечірньому світлі, яке пробивалося поміж листям в червонясто-чорну тінь, самотню невиразну постать.

Ніби «Той, що тягає собаку», як завжди, стояв у мисливському капелюшку й спортивних штанях.

— Оце дивина! Що це там робить наш татусь? До нас не підходить і, здається, навіть не дивиться в наш бік. Може, мені ввижається? — чи то до дітей та пса, чи то сама до себе збентежено мимрила жінка.

Поки вона збиралася з духом, аби роздивитися краще, невиразна людська постать зникла.

Коли надвечір табір було облагоджено, жінка завітала з розмовою до панотця-настоятеля.

Розвідники тим часом уже встигли повідомити: «Той, що тягає собаку» взятий у полон, може, вже й помер. Звістка ця дійшла й до його родини.

Настоятель висловив припущення, що дух чоловіка з’явився сповістити про його смерть, аби дружина, діти, ба навіть собака марно не чекали. А якщо з’явиться знову, то треба поводитися, наче нічого й не сталося; тоді дух зрозуміє, що звістку про смерть почуто, і вгомониться. Якщо ж надто схвильовано сприймати його, то хтозна, чи не завадить це духові спокійно вирушити до потойбічного світу.

Та й без цього може настати безлад, бо живі люди ходять лісом, де споконвіку впокоюються між дерев душі померлих…

Вбита горем жінка відверто відказала:

— Та ми й самі здогадалися, коли побачили татусеву постать, що краще цього не показувати! Ми ж бо його добре знали: як показати, що його бачимо, хтозна, чи не потяг би він і нас за собою та ще й із собакою! А якщо вдати, що його не помітили, татусева душа, хай навіть через нехіть, не вчинить нам нічого злого. Отак ми показали, що потроху звикаємося з його смертю!

22

Наступного дня вдова «Того, що тягає собаку» перенесла свій намет подалі від сусідських наметів.

— Нехай уже дух з’являється мені, дітям, собаці, але нікого більше не турбує, — пояснювала вона.

А якщо і справді з’явиться, то тоді вона скаже дітям і собаці:

— Що ж там сталося із нашим татусем? Видно, його вже немає. Якщо він і справді помер, то хай упокоїться його душа! Років за кілька і ми будемо там, де він!

Тим часом на «свердлувальному» верстаті збройного заводу вдові «Того, що тягає собаку» вирізьбили поминальну табличку, вона поставила її в належному місці в затінку й молилася, як годиться.

Дух чоловіка, який ширяв у жовтаво-зелених сутінках пралісу, заспокоївся, привид більше не з’являвся.

Поки вдова «Того, що тягає собаку» вдавалася до хитрощів із його духом, П’ятдесятиденна війна тривала.

Ротний, зрозумівши провал тактики прочісування, обдумував новий план, який мав гарантувати армії Великої Японської імперії успіх у війні проти лісових партизанів.

Нарешті його роздуми вилилися в тактику «війни за півкілометрівкою».

Розіклавши на столі в штабі-учительській карту півкілометрового масштабу, ротний прокреслив на ній червону лінію від школи в долині, де перебував. П’ять взводів один за одним мали йти крізь ліс за компасом у цьому напрямку. Дійшовши до самого краю лісу, вони мусили виконати команду «кругом руш» і тим же курсом повернутися в долину.

Наступного дня на карті було накреслено другу червону лінію під кутом десять градусів до першої. І знову п’ять взводів похідною колоною пройшли через ліс і повернулися назад по власних слідах.

Повторивши цей прийом тридцять шість разів, можна знищити таємничу могуть лісу, що його обрали за криївку і вважали безмежним партизани.

Отак розумував ротний, розробляючи тактику «війни за півкілометрівкою».

Старійшини зі штабу вже на третій день проникли навіть у психологічну суть задуму ротного. Один із них сам допомагав-колись робити зйомки для тієї карти і тепер підсміювався над її вадами.

Воювати ставало значно простіше, бо можна було легко розрахувати напрям чергового маршруту й заздалегідь прибрати з дороги намети.

Але «війна за півкілометрівкою» несподівано принесла вирішальний успіх, якого навіть не сподівався сам ротний. Взводний, що йшов попереду колони, притискаючи до просякнутої потом на грудях гімнастерки компас, помітив попереду в лісі військовий завод.

Таємницю лісового війська.

23

Коли задум «війни за півкілометрівкою» було розгадано, інженер з військового заводу прокреслив червоні лінії на власній карті й визначив: за кілька днів ворожий підрозділ вийде просто на завод.

По терміновій нараді зі старшиною розпочалася відповідна операція лісового загону — евакуація устаткування та матеріалів.

Щоправда, ворог, який щодня змінював на десять градусів напрямок маршу за компасом із долини, був уже майже поруч із заводом. Тому з евакуацією годі було довше зволікати. Щойно колона солдатів пройшла уранці неподалік від заводу й зникла в лісовій гущавині, юнаки та чоловіки заповзялися мерщій перетягувати верстати.

Інженер цілісіньку ніч готував спеціальний пристрій.

То була «колісниця бога Ашури» — видовбана з висохлого стовбура величезного поваленого кипарисовика подобизна човна. Кремезні чоловіки потягли ту «колісницю», завантажену верстатами, через ліс.

Інша бригада взялася викопувати кабель живлення та прокладати його до нового місцерозташування заводу. А жінки, ба навіть діти заходилися переносити зі складу безліч всілякого інструменту, заготовок, придатних до переробки відходів.

Перебазування завершили до смерку, щоб солдати, повертаючися з лісу, не почули гамору.

Але старшина зі штабу, коли наступного ранку вибралася перевірити, як пройшла ця робота, побачила раптом таке, від чого тьохнуло серце.

Глибока колія важенної «колісниці бога Ашури» з верстатами тяглася від галявини, де розташовувався завод, простісінько до нового його місця. Це зводило нанівець увесь сенс евакуації.

Тож чоловіки, хоч і заходилися гарячково маскувати колію землею і торішнім опалим листям, помітно втратили дотеперішню впевненість.

Аж тут почали діяти дітлахи.

Їхній ватажок звернувся до старшини:

— Ми з хлопцями часто гралися в лісі у «плутані доріжки». Цебто одна команда була слідопитами, а друга замітала власні сліди й робила фальшиві, аби ошукати слідопитів і не дати себе наздогнати. І отих фальшивих стежок ми могли наробити стільки, що слідопити врешті-решт заплутувалися і не знали навіть, як видостатися з тієї всієї плутанини. Ось що це за гра. Запевне, й ворога, що переслідує нас, вдасться ошукати, якщо спорудити довкола справжньої колії «колісниці» плутанину фальшивих…

Діставши схвалення старших, найзавзятіші гравці в «плутані доріжки» набрали собі кожен по загону. І таки справді не підвели.

Вийшло так, як вони й казали.

Коли розташування збройного заводу завдяки тактиці «війни за півкіломет— рівкою» було виявлено, то викрили й слід від «колісниці бога Ашури».

Але дістатися по ньому на нове місцезнаходження заводу так і не спромоглися.

У дитинстві я пополазив собі по остову «колісниці бога Ашури», покинутої в лісі. Дехто, щоправда, був схильний твердити, що то волок, перероблений Руйнівником із корабля. Переповідали також, що як забаритися там до смерку, то почуєш голоси дітей.

Вони нібито ще за часів П’ятдесятиденної війни заблукали у власноруч спорудженому лабіринті й дотепер не можуть вибратися звідти.

24

Коли до штабу в долині надійшло донесення, що виявлено будівлю військового заводу (щоправда, вже без верстатів, матеріалів чи бодай дротів живлення), ротний уперше за всю каральну виправу вочевидь зрадів.

І відразу ж віддав новий наказ.

Уздовж прямої лінії завдовжки сто метрів за картою від долини до заводу розчистити триметрову просіку. Щоб не було ані деревця, ані кущика!

Сільчани, які ховалися в дрімучому пралісі, знали, як він зріс. На початку гори вкривала лише трава. Де-не-де пробивалися паростки місканту та сосни, швидко розростався шафранник. Коли ж міскант ішов у ріст, шафранник всихав. Потім заростями місканту вистромлювалися сосонки. Соснина глушила власні молоді паростки, але в затінку зростали дубки й літокарпуси, які й собі несли сосонкам загибель.

А тепер їхні могутні кількасотрічні стовбури мусили впасти від рук чужоземних солдатів на смузі сто на три метри.

Три дні бунтівники з долини та «висілка», від малого до старого, дивилися з лісової гущавини, як безжально валять велетенські дерева.

А коли в лісі з’явилася просіка сто на три метри, ротний наказав притягти на цей її кінець тридцятивосьмиміліметрову польову гармату!

Хоч солдати й добряче впріли при цій роботі, але на четвертий день від початку порубу опівдні гармата вже стояла поміж рядами старих дерев, націлена прямою наводкою на будівлю заводу.

Ротний, що навмисне вибрався сюди зі штабу в долині, високо підніс праву руку в білій, випраній рукавичці й подав знак. Тридцятивосьмиміліметрова гармата вивергнула сніп полум’я, і розлігся оглушливий гуркіт.

Снаряд пролетів своїх сто метрів поміж стіни віковічних дерев обабіч просіки і влучив прямісінько я будівлю збройного заводу.

Вона миттю спалахнула, а друзки, що розлетілися навсібіч, наче викрешували вогонь.

— Банзай! Банзай! — загукали солдати Великої Японської імперії.

Ще не відлунали їхні вигуки, як перед ними відкрилося дивне видовище.

З лісу раптом висипало понад сотню бунтівників, що досі майже не траплялися їм на очі.

З білими брезентовими відрами в руках люди вигулькували з лісових нетрів і заливали водою зруйновану будівлю і довколишні дерева, які теж зайнялися.

Наче викурені гуркотом пострілу та вогнем борсуки й лисиці, вони з’являлися з-поза дерев, спотикалися, обпікалися, але вихлюпували, не шкодуючи, воду з важенних зовні білих брезентових відер.

А тоді знову блискавично зникали в хащі…

Несамовитий регіт вояків Великої Японської імперії від цієї кумедної метушні розлігся понад стометровою просікою, де ще не розвіявся блакитний пороховий димок.

25

Все сталося в лічені секунди.

Поки ротний прийшов до тями й повернувся до свого ад’ютанта, щоб віддати наказ припинити це неподобство, вогонь уже було загашено, а люди з порожніми брезентовими відрами зникали в гущавині.

Наче не звертаючи анінайменшої уваги на солдатів і офіцерів Великої Японської імперії, що від них їх відділяла якась сотня метрів, вони вигулькнули з лісових нетрищ і от-от мали знову зникнути в них.

Як ото випорскує з-під землі і знову западає глибоко чиста джерельна вода…

Не міг же ротний віддати наказ стріляти в людей, хай навіть і заколотників, що ховалися в лісі, «озброєних» самими відрами! Скоріш за все, він наказав перепинити їх, не дати зникнути в лісовій хащі.

І солдати, регочучи, пустилися стометровою просікою ловити тих кумедних бунтівників.

І тут із лісу гримнув залп.

Перші кілька солдатів попадали, а ті, що бігли за ними, перечепилися й повалилися купою один на одного.

А сільчани, з цілковитою зневагою до замішання переслідувачів, западалися далі й далі поміж дерев. Але тепер уже залунали постріли солдатів.

І втікачі з брезентовими відрами опинилися мовби між двох вогнів.

Поза сумнівом, першим відкрив стрілянину лісовий загін. Але зброї в селян було обмаль, тож їхній залп не завдав роті відчутних втрат. А сила-силенна людей, що повибігали з повними брезентовими відрами гасити вогонь, не могла зникнути миттю в гущавині лісу.

Один за одним падали вони, скошені кулями солдатів, що їх наздоганяли. Солдати вже не сміялися, а розлючені до краю, безжалісно піднімали на багнети поранених, які намагалися бодай якось доповзти до лісу.

Просіку виповнили зойки, стогони, розпачливі вигуки. А до тих зойків та болісних стогонів домішувалися вибухи гранат, вироблених на зруйнованому тепер снарядом заводі, що полетіли з лісу просто в офіцерів коло гармати.

Якби гранат було трохи більше, кінець би й ротному, й усім його командирам. Але сільська старшина і так побоювалася, що й від того десятка гранат, кинутих одночасно, може загорітися ліс.

Коли з лісу полетіли гранати, ротний пірнув під гармату й цим урятувався. А коли підвівся знову, замахав правою рукою в закаляній уже білій рукавичці.

Наказуючи припинити переслідування.

Зібравши поранених, своїх і ворожих, рота повернулася в долину.

Було залишено лише команду, яка до заходу сонця мала виконати свій гіркий обов’язок — гідно поховати полеглих товаришів.

Побитих же селян-бунтівників ротний наказав не чіпати, нехай собі лежать…

26

Коли бранців, що доти змагалися з вогнем, а згодом були поранені пострілами солдатів Великої Японської імперії, приставили до одного з класів школи в долині, лікар поперев’язував їм рани.

Легкопоранених зібрали в кутку, і ротний розпочав допит.

Може, полонені, що лежали на матах на долівці, до останнього не розв’язували язики?

Та ні, навіть навпаки. Ротного аж неабияк зачудувала їхня балакучість. До того ж, усі вони в один голос запевняли, що Руйнівник, їхній ватажок, дійсно існує (скоріш за все, і справді певні цього).

Ротний цьому залюбки повірив, бо й сам гадав, що чутий першого дня по телефону старечий голос, у якому вчувалися певність себе, досвід та гострий розум, належав саме ватажкові заколотників — Руйнівникові.

Перший із допитуваних сповістив, що їхнє військо створило єдиний фронт антияпонської боротьби спільно з китайськими повстанцями та корейськими партизанами, від яких має ось-ось надійти підкріплення. Саме йому, мовляв, доручив Руйнівник установити зв’язок, товкмачив своєї бранець, домішуючи навмання у мову китайські та корейські слова.

І таки дійсно, в штабі лісового загону не бракувало відозв різними іноземними мовами, що їх склав непогамовний учитель старших класів на основі «Довідника з міжнародної торговельної кореспонденції»…

Другий полонений твердив, ніби в лісі було знайдено «лісове диво» — не знану досі речовину, що по переробці в Німеччині прислужилася для виготовлення бомби новітнього типу. Деталі бомби нібито було привезено під виглядом металевих іграшок. Під керівництвом Руйнівника, неабиякого вченого та знавця техніки, монтаж бомби на лісовому військовому заводі, перенесеному в інше потайне місце, запевне, вже завершено. А що бійці лісового загону з ризиком для себе гасили вогонь на старому місці, то це, мовляв, через те, що там могли залишитися бодай крихти переробленого «лісового дива».

Чого б цілком вистачило, аби стерти з лиця землі добру половину лісу.

Не всі бранці давали такі хвалькуваті і войовничі свідчення.

Один став висувати умови замирення між лісовим загоном та регулярною армією Великої Японської імперії.

То був начальник пошти, відомий книжник.

Папірець, просякнутий кров’ю і потом, який він витяг із нагрудної кишені, твердячи, що це запропоновані Руйнівником умови мирної угоди, являв собою бланк телеграми з цитатами із книги Канта «До вічного миру», виданої у «Бібліотеці Іванамі», як-от:

«Мирну угоду, в якій приховано можливість розв’язання війни в майбутньому, аж ніяк не можна вважати мирною угодою».

«Жодна незалежна держава (однаково, мала вона чи велика) не може переходити у власність іншої держави шляхом успадкування, обміну, купівлі чи дарування».

«Ніяка країна під час війни в жодному разі не повинна припускатися таких ворожих дій, які зробили б неможливою довіру до неї в подальшому при складанні мирної угоди. До таких належать використання найманих убивць та отруювачів, ламання умов капітуляції, заохочування заколотницької діяльності в тилу противника тощо».

Вдача у ротного була така, що він терпляче слухав усе, хоч і закипав усередині.

Та коли поштмейстер почав розтлумачувати йому умови перемир’я за принципами Канта, він не витримав і аж затупотів по долівці, поруч із пораненим, важкими армійськими черевиками.

Щоб, нарешті, покласти край цьому нечуваному знущанню.

27

П’ятеро тяжкопоранених, що не мали жодної надії на одужання, лежали в класі. На третю ніч полону їхній стан одночасно погіршився.

Аж раптом у темному класі біля вмираючих де не взялися їхні родичі. Вони, від малого до старого, спустилися з лісу й тепер оце сиділи, понуривши голови, довкола бранців, що доживали останні години.

Штаб роти містився в тій же школі, де тримали полонених. Звичайно, вартові стояли на посту.

Але, мов та вода, просочилися крізь охорону лісові люди й тихо повклякали, поклавши руки на коліна, навколо мат, де лежали при смерті поранені. Щоб добре бачити обличчя рідних у світлі місяця, яке заливало долину, кревні присунули до вікон їхні вбогі ложа.

З лісу для вмирущих принесли чистої джерельної води в брезентових відрах, і тепер у кожному з тих відер відбивався повний місяць.

На ранок солдати побачили п’ятьох, уже неживих, бранців і п’ять родин, що побивалися й голосили коло них.

Сповіщений про це ротний розпорядився так: мертвих бунтівників поховати, як і попередніх, — на галявині за спортмайданчиком, а після похорону допитати їхніх родичів: як це їм вдалося промкнутися вночі в місцерозташування роти.

За умови чесних і правдивих свідчень, ставитися до них годилося з повагою, як до перших добровільних перебіжчиків із табору затятих заколотників…

Під наглядом солдатів, які перепочивали купками в затінку школи, родичі — старі, малі, молодиці з немовлятами на руках — потяглися на спортмайданчик за солдатами похоронної команди, які несли загорнутих у мати небіжчиків.

Коли процесія досягла середини спортмайданчика, з лісу нагорі зненацька гримнула й виповнила долину оглушлива жалобна музика.

Як я вже пояснював стосовно «великого ревища», рельєф долини напрочуд сприяв поширенню звука.

Музика помітно відрізнялася від звичної, вона нагадувала скоріше жалобні марші американських негрів, де барабан та тарілки відбивають ритм, а фаготи й сурми ведуть мелодію.

Рідню небіжчиків рев оркестру начеб і не здивував; сповнені суму й печалі, вони тихо простували далі, отож солдати й собі швидко заспокоїлися, певні, що то звичайна для цих країв похоронна музика.

Лише ротному, який позирав на процесію з вікна свого штабу, той оглушливий гармидер видався підозріливим. Та поки він зодягав скинутий з огляду на спекоту мундир, натягував чоботи та виходив надвір, солдати встигли опустити тіла, загорнуті в мати, до заздалегідь викопаних могил.

І вже заходилися їх присипати.

А от родини небіжчиків, наче воно так і треба, перетнули галявину і вже підіймалися схилом за спортивним майданчиком угору.

— Та хіба ж отак відпускають перебіжчиків! — знетямлено загорлав ротний.

Але слова його наступної команди не досягли солдатів, бо музика гриміла й далі.

Не стріляти ж йому було з пістолета в спину тим, хто підіймався схилом, похиливши голови, наче так і мав скінчитися похорон!

І не соромити себе перед підлеглими, тупочучи ногами, аби зірвати свою злість!

Отож ротному нічого не лишалося, як, зціпивши зуби, вертатися до штабу.

Але, зрошений потом ззовні і палаючий від гніву всередині, ротний прийняв несхитне рішення: підпалити ліс і викурити бунтівників!

Усіх, до останнього собаки!

28

Ще до кінця дня за наказом ротного з роти постачання полку було приставлено наладований бензовоз. Ротний тим часом провадив рекогносцировку визначених за тією ж таки півкілометрівкою місць підпалу.

Цілісіньку ніч просидів він без сну над планом бойових дій.

Не спалося і його солдатам.

Останні кілька днів потеплішало, наче повернулося літо, що спливло у П’ятдесятиденній війні. Проте на ранок заповідалася справжня осінь.

Витираючи піт, перемішаний із брудом, солдати не склеплювали очей у темряві, пригадуючи важкі дні після вступу в долину. Не гостинний прийом чекав їх тут, а затята ворожість. Усіх, до останнього, селян.

А ще підступні пастки, єдине неотруєне джерело, відчуття гіркоти й безглуздя того, що роблять.

Від гніву й люті, які кипіли в серцях, багато хто ж зубами скреготів, відчуваючи, що й без наказу командира ладен іти й нещадно палити той ненависний ліс…

Старійшинам із лісового штабу наснилося тієї ночі, що їх закликав на військову раду Руйнівник. А на ранок діди, що повиходили на свіже осіннє повітря, видавалися раптово постарілими, майже столітніми. Такою нечувано напруженою була та нарада уві сні.

Але рішення про неприпустимість підпалу лісу було остаточне, тож ухвала наради сумніву не викликала.

П’ятдесятиденна війна завершувалася беззастережною і невідворотною капітуляцією.

Панотця-настоятеля та двійко вчителів із долини призначили парламентерами. Викинувши білий прапор, вони спустилися в долину.

Ротний зустрів їх перед строєм, вишикуваним на спортмайданчику для наказу на останню операцію по боротьбі з лісовим загоном. Прийнявши капітуляцію, він натомість висунув досить жорсткі умови.

Всі бунтівники, склавши попередньо зброю, мусять зібратися по той бік «дороги мерців». Після перевірки за подвірною книгою кожен, хто значиться в ній, може повертатися в долину. А ті, кого в тій книзі не виявиться через «подвійну бухгалтерію», залишаться біля «дороги мерців».

Всіх їх буде незабарно перепроваджено в розпорядження штабу полку…

Ротний особисто провадив перевірку за подвірною книгою. Ад’ютант зачитував із книги імена, селяни один по одному виходили наперед.

Коли ж з’являвся старий, ротний уважно придивлявся до нього й питав:

— Це тебе зовуть Руйнівником?

Перевірка за подвірною книгою була тривалою.

В лісі посутеніло, тож коли ад’ютант нарешті закрив подвірну книгу на очах не записаних у ній, що юрмилися поруч із «дорогою мерців» біля болота, оточеного старими гостролистами, в пітьмі біліли лише його пальці.

Ні самого ад’ютанта, ні р: чого годі вже було виразно розгледіти.

— Ось хто підіймав заколот у тилу Великої Японської імперії! — пролунав у темряві чіткий голос ротного. — До того ж ви, для кого не знайшлося місця навіть у подвірній книзі, кого й за громадян вважати не можна, підбурювали чесних людей! За подвійний злочин проти держави належать суворий суд і жорстока покара. Завтра вас буде приставлено до штабу полку й віддано військово-польовому судові. А вночі всім вам залишатися тут — такий мій наказ!

Ротний помовчав, тоді заговорив знову, але його голос, досі характерний для чесного професійного військового, раптом перемінився.

Наче то промовляв до тебе лагідний батько чи умудрений літами дід:

— Чи є серед вас Руйнівник? А втім, якщо він і є, то навряд чи відгукнеться! Гадаю, ти даремно підняв своїх на війну. Але чи не даремно й такий, як я, намагається знищити віковий уклад селища й зробити з нього звичайне собі пересічне село? Всі ці п’ятдесят днів я тільки й міркував, що про тебе, от і дійшов такого висновку… Але ти, напевно, не відповіси мені, чужинцеві.

Місяць зійшов над головами людей, що стояли, наче підлісок, у пітьмі біля болота при «дорозі мерців» серед величезних гостролистів.

І тут вони побачили, що неподалік, на найнижчій гілляці тополі на «приступці з десять мат», яка видавалася з лісу в долину, погойдується тіло у військовій формі.

Ротний повісився.

Розділ 5. МУЗИКА «ЛІСОВОГО ДИВА»

1

Коли я хочу уявити, як саме починалося моє життя, я щоразу бачу одне…

У кімнаті з розчиненим вікном на темний і вологий задній двір (де росло таке непоказне зовні дерево «вушних затичок» Осікоме) я сиджу перед бабусею, завжди спокійною і всміхненою, незалежно від того, що в той час відбувалося в селищі, в Японії, чи в світі.

На її примовку: «Розповідають люди ось що. Правда це чи ні, невідомо, але, як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати, наче правду. Гаразд?» — я відказую: «Атож!» — і чекаю на її захопливу розповідь.

При цьому відчуваю, що це вже бозна-вкотре.

Так само бозна-вкотре уявляю я собі кінець свого власного життя.

Записавши останній із переказів селища, «висілка» та лісу, які переповідала мені бабуся, а по її смерті — сільські діди, з відчуттям чи то вмиротворення, чи то смутку, заспокоююся на смертному ложі я, обраний селищем Оо-но Ясумаро…

Проте, уявляючи собі отак початок і кінець свого власного життя, прийнявши на себе труд запам’ятовувати й записувати перекази лісової долини (про що я пам’ятав навіть тоді, коли займався чимось зовні аж ніяк не пов’язаним із цим головним завданням), я часто ловлю себе на думці, що не досить розумів тоді, який у цьому сенс.

Чому бабуся визначила саме мені слухати й запам’ятовувати перекази селища, перекази лісу?

Чому їй вбилося в голову, що саме я колись зможу викласти їх на папері?

Я відчував, який це непосильний тягар для мене, зовсім малого.

Тому, коли бабуся перестала підводитися з постелі, я всіляко намагався втекти, як вона кликала мене до своєї кімнати. Більше того, наче намагаючися втекти від самого себе, обваженого цим тягарем, я пірнув на дно річки до «кублища в’язів» і мало не втопився.

Врятований матір’ю, я став учащати до сільських дідів, щоб від них, замість бабусі, дослухати перекази нашого селища, бо засоромився власного вчинку…

Але й тоді, прийнявши на себе невимовно важку працю, я так і не зрозумів прихованого в ній глибинного змісту. Гадаю, тоді я погодився на тому, що моя справа — запам’ятати й колись відтворити на письмі почуті від бабусі та сільських старих перекази, а докопуватися до прихованого змісту належить комусь іншому.

А проте десь у глибині моєї душі зачаївся тривожний неспокій.

Наскільки я розумів, то лише мені з усієї сільської дітлашні випало слухати й запам’ятовувати перекази нашої лісової долини. То, може, мені призначено не просто запам’ятати й записати перекази, а і якусь важливішу, але поки що не відому, приховану працю?

А якщо так, то хіба можна здійснити її, нічого не знаючи про її прихований зміст?

2

Крім цього неспокою, я переймався ще от чим.

Того дня, коли я, немов прагнучи втекти від непосильної праці — запам’ятовувати і потім записувати перекази про селище й «виселок» у безкрайньому пралісі (по деякому роздумі мені здається, що запис переказів — моя власна ідея; бабуся та сільські старі, розповідаючи їх мені, скоріше мали на увазі лише запам’ятовування) — заплив у «кублище в’язів», врятувала мене, штовхнувши так, що на голові лишився рубець, а потім витягнувши з розколини, моя мати.

Але вона, здавалося, не звертала анінайменшої уваги на те, що бабуся, а потім і сільські діди щось там мені іноді переказують…

Оцим я і переймався.

Мати, дочка тієї самої бабусі, що переповідала мені всілякі історії, народилася в будинку біля окрайки лісу і все життя майже не виходила за межі долини. Перекази нашої лісової долини, вдавалося, не викликали в неї жодної цікавості.

Але чому?

Поки я мешкав у селищі разом із матір’ю, мені не видавалося неприродним, що, відколи я себе пам’ятаю, вона не виказувала ніякої уваги до розповідей бабусі й старих. Але коли я покинув долину й розлучився з матір’ю, мені часом це згадувалося як дещо незрозуміле.

Я вже десять років жив у Токіо, встиг одружитися, і от у мене народився первісток. Ми назвали його Хікарі, потім він дістав прізвисько Іа.

Ім’я Хікарі, Світло, хлопець одержав неспроста. При народженні малюк мав на потилиці величезну, мов іще одна голова, лискучу червону пухлину.

В лікарні нам сказали, що пухлину неодмінно слід видалити, інакше дитина не виживе.

Але й у разі вдалого перебігу операції може бути пошкоджений зір.

Отоді я і вирішив ще до операції назвати сина Хікарі, ніби звертаючися з благанням до найвищих сил.

Після операції виявилося, що, на щастя, дитина бачить, має нормальний слух. Але все ж мозок було пошкоджено, тож за розумовими здібностями хлопець був приречений лишатися на рівні дитини.

Тому й прізвисько Іа здавалося нам доречним для нього на ціле життя.

Після того, як я сповістив матір, яка й досі мешкала в лісовій долині, про пов’язане з неабиякими труднощами народження дитини (стараючись, певна річ, випустити найболісніші подробиці), мені відкрилися очі на не знаний доти глибинний і міцний зв’язок.

Зв’язок між матір’ю і переказами нашої долини.

3

Відповідь на свій лист, де я описував, що сталося з моєю дитиною, надіслала мені сестра, яка мешкала неподалік від матері.

Вона пояснила, що мати ніяк не може відірватися від певної, тільки їй належної, справи.

І вірила, що дитина, якій судилося з’явитися на світ (саме такий вираз мати вживала раз у раз) із знаменним знаком на голові, — не просте немовля.

Лист закінчувався побажанням моїй дружині якнайшвидше відновити сили, поза сумнівом, вичерпані важкими пологами, щоб як слід доглядати незвичайну дитину.

Гадаю, що цей текст сестра показала матері, а от далі вже йшла її власна приписка.

Справа, від якої не могла відірватися мати, полягала в тому, щоб, привівши до ладу божничок, прикритий дерев’яними ґратками, — він висів у кімнаті з земляною долівкою в темному кутку обік домашнього божника — палити на ньому чудовну стару свічку й молитися, не відходячи від нього ані на крок…

Почувши, що мати палить свічку перед божником у темному кутку, старі жінки не тільки з сусідніх хатин, а й із «висілка», одна по одній понесли їй загорнуті в старі газети старовинні свічки, примовляючи:

— Оце прибирала в комарі та й знайшла!

Полум’я горіло так, що покинути свічку запаленою і кудись відійти було вкрай небезпечно, отож те, що мати не могла й на хвилинку відірватися від химерної молитви перед тим божником, зовсім не перебільшення.

Я досить швидко зметикував: не інакше як мати творить молитву перед Мейске-саном. Сестричка за молодістю літ могла й не знати того, що в старих оселях у селищі й на «висілку» поруч із домашнім божником — але нижче і в затінку — висів божник Мейске-сана.

Пам’ятаєте, що Мейске Камеї, попри свої юні роки, встиг багато зробити для лісової долини наприкінці «віку свободи»? Це ж завдяки йому завершилося успіхом повстання, і лише він один потрапив згодом у в’язницю і помер там.

Йому, Мейске-санові, і присвячувалися божники. Звичайно вдавали, що їх не помічають, що про них зовсім забули.

Але коли когось спостигало якесь лихо, що йому годі зарадити звичайною радою, отут і запалювали свічку на божнику й ревно молилися Мейске-санові.

Для цього й відшукували старі свічки, ще з засів, коли селище славилося виробництвом рослинного воску.

І я зрозумів: мати, яка начебто, на відміну від бабусі, була байдужою до легенд та історії селища в лісовій долині, насправді глибоко пов’язана з ними через віру в могутність Мейске-сана.

І згадав, до речі, що так само горіла свічка на Мейске-сановому божнику, коли мене одного разу привезли на причепі до велосипеда з лікарні, куди я потрапив, бо мене вкусила змія під час бійки з хлопчаками із старшого класу по дорозі з «висілка» додому.

4

Перед операцією сина тримали в боксі.

Ріс він нормально, але разом з голівкою росла й пухлина, лякаючи кривавим кольором немовлят, також з природженими вадами, що лежали поруч.

Видалити пухлину мали, як тільки дитина зміцніє настільки, щоб витримати операцію.

Коли дружина сповістила по телефону матір, що операція пройшла успішно, та від незмірного полегшення і радості розговорилася, як ніколи доти. Дізнавшися, що в малого на голові залишився рубець після операції, мати почала допитуватися, де саме.

А тоді розповіла про героя, який жив десь у напівлегендарні та напівісторичні часи, і його втіленця.

Дружині раніше не доводилося про них чувати.

Обидва мали рубці на потилиці: герой — після удару мечем у битві, а хлопчик-утіленець — від народження. Сучасники вважали це за знак їхньої виключності, винятковості.

Тут мати додала, що й сама вірить у це, причому неабияк. Тож треба, мовляв, поставити Мейске-санові свічку…

Звичайно, той герой із лісової долини з рубцем від меча на потилиці був не хто інший, як Мейске Камеї. Хлопчик, якого звали Малюком і вважали за втіленця Мейске-сана, народився в його матері чи мачухи наступного року по тому, як Мейске-сан помер у в’язниці.

Йому судилося пізніше відіграти вирішальну роль у повстанні проти військової повинності.

Малюк від народження мав рубця на потилиці, де бракувало якоїсь кісточки, і хоч мати намагалася ховати той рубець, зав’язуючи малому волосся в жмутик; коли він гасав, жмутик підстрибував, так що рубець було видно.

Бабуся казала, що шестирічний Малюк був гарніший за будь-яку вродливу дівчинку.

І додавала:

— Навіть лисинка, де рубець, була така гарна, що парубки з «молодого люду» й собі заповзялися виголювати кружальця на потилиці!

Звістка про рубець після операції на голові в мого сина справила на матір надзвичайно глибоке враження, бо вона відразу пов’язала її з рубцем від удару мечем у Мейске-сана і вродженим рубцем у його втіленця Малюка.

Мати сповіщала про це не тільки дружину, а й будь-кого, хто траплявся з сусідів.

Не обійшла ця звістка й сестри. І та згадала: так само шанобливо мати говорила про рубець на потилиці, який залишився з дитинства в її старшого брата, тобто в мене. Коли вона напівжартома сповістила про це відкриття по телефону, я несамохідь провів пучкою по рубцю на потилиці.

Він лишився з того давнього Дгія, коли я пірнув до «кублища в’язів», застромив голову у вузьку розколину між скелями і не міг видостатися. А коли моє тіло проштовхнулося глибше, а потім вивернулося з пастки, величезний меч-скеля поранив мене в потилицю.

По дорозі в лікарню я не прийшов до тями, тому не міг відразу пересвідчитися, чи справді мати порятувала мене. Але пам’ятаю, що перше, ніж втратити свідомість, я встиг побачити крізь шар води, скаламученій кров’ю з рани на моїй голові, короткі густі брови й широко, мов сердито, розплющені очі — брови й очі матері.

5

Далі я почув від сестри по телефону ось що.

Коли вона нагадала матері, що у К-тяна також із дитинства є рубець і теж на потилиці, мати, наче сама подумавши про це, відповіла:

— Хто має рубця на потилиці, тому судилися справи, гідні Мейске-санових. А що його син має рубця, як у Малюка, то, хоч ми й про це не гадали, але десь у глибині душі відчували, що так і має бути…

Це сталося невдовзі після народження мого сина, тобто вже близько двадцяти років тому. За ці двадцять років ні я, навідуючись подеколи на кілька днів під рідний дах, ні сестра, що навіть по одруженні й далі мешкала поруч із матір’ю, більше не помічали в її поведінці рис, притаманних шанувальникам Мейске-сана.

Пам’ятаю лише випадок, коли синові, саме перед днем народження, вживили під шкіру на рубці, де майже не росло волосся (лисинка на дитячій голівці була таки чималенька) і під шкірою бракувало кісточки, пластмасову покришку. Операцію робив той самий хірург, що видаляв пухлину.

Побачивши свіжий рубець на місці, яке тепер не боялося ударів іззовні, мати сказала дружині:

— Як гарно, достеменно лисинка на голові в славетного Малюка!

Це вона знову згадала Мейске-сана та його втіленця.

На час операції мати, що не особливо полюбляла вибиратися десь із лісової долини, приїхала нічним поїздом до Токіо, щоб допомагати.

Напередодні операції вона завітала до лікарні, де вже лежали мої син і дружина, й відразу по цьому знову сіла в поїзд і повернулася до свого лісу.

Коли ми їхали в таксі з лікарні до Токійського вокзалу, я помітив, що мати, яка досі не минала жодного сінтоїстського чи буддійського храму без ревних уклонів, нині лише кидає на них із вікна машини визивні погляди.

Вона ж бо молилася тепер не богам світла, а богові темряви Мейске-санові.

Ми з матір’ю прибули до лікарняного покою рано-вранці, коли з перукарні біля університетської клініки прийшов перукар, поголити малому голівку перед операцією. Я заздалегідь домовився з ним про це, пообіцявши добре заплатити. Але досвідчений сорокарічний перукар, помацавши м’яке місце на потилиці хлопчика, признався, що не наважується голити волосся там чи поруч, мовляв, небезпечно.

Ми з дружиною трохи аж розгубилися. І тут мати, що досі сиділа зіщулившись на стільці в кутку палати, сказала щось перукареві грубим голосом, зовсім не схожим на той, яким вона, уникаючи зайвих слів, розмовляла з моєю дружиною.

Вона взяла у нього з рук величезну бритву, швиденько виголила залишки волосся довкола лисинки й знову повернулася на своє місце, до стільця в кутку.

— У мого батька теж була бритва, золінгенівська, а мама щоранку підголювала йому вуса! — пояснила вона пошепки моїй дружині.

А та у відповідь, так само неголосно, промовила щось не зовсім зрозуміле:

— Ви, мамо, коли забирали в перукаря бритву, здається, сказали, що такому слабодухові немає чого робити під час повстання…

6

Коли всі лікувальні процедури було закінчено і стан здоров’я сина більше не викликав загрози, помалу загоїлася і психічна травма, завдана дружині тяжкими пологами.

Отож вона набралася хоробрості народити другу дитину.

Друга дитина народилася без жодних ускладнень, і невдовзі я одержав від сестри довгого листа. Там ішлося про новий задум матері, яка знову вшанувала свічкою Мейске-сана у темному закуті двору.

Вона пояснювала:

— Не знаю, К-тяне, чи буде тобі приємно, але мама робить це від чистого серця.

Справа в тому, що дружина, відколи ми побралися, щоразу під Новий рік надсилала матері дещицю грошей. А мати відкладала ці гроші з певною метою.

— Це, мабуть, звучить дивно, але почала вона це робити ще до народження Іа, — зауважила тут сестра.

Але я ладен був погодитися, що мати, яка тримала в домі божник Мейске-сана, мала дар передбачення.

Сестра писала:

— А тепер матері запраглося видати гроші на відновлення старої напіврозваленої комори. Цю комору було збудовано в незапам’ятні часи, мало не за «віку свободи». Подейкували, що саме тут убили, вдавшися до хитрощів, утікачів із сусіднього князівства, які тримали заложниками дітей. Комора дісталася у спадщину бабусі, єдиній дочці в сім’ї, а вже від неї перейшла до матері, також єдиної дочки в родині. От цю комору, єдине майно матері після спродажу навколишньої землі й пагорба за домом, і збиралася вона тепер відбудовувати…

Так вона собі вирішила.

Але навіщо було відбудовувати ту комору?

Мати думала, навівши в ній чистоту, замешкати там удвох із Іа.

Вона збиралася доглядати його до зрілості, передбачаючи, що хлопець проживе не менше двадцяти років.

Для такого рішення в неї було принаймні три причини.

По-перше, мешкаючи в коморі при окрайці лісу, дитина не відчуватиме власної неповноцінності через травму мозку.

По-друге, батько Іа мав повернутися з Токіо в долину після завершення навчання.

Але так і не повернувся.

Мати вірила, що оселити сина замість батька біля окрайки лісу означатиме виказати неабияку пошану до предків, а також до Руйнівника.

І, по-третє, мати Іа не муситиме прикувати себе до власної оселі заради догляду за хворою дитиною, а зможе побачити світу й присвятити достатньо сил вихованню здорової доньки. Мати затялася на своєму, збираючись у будь-який спосіб переконати нас, що саме так і слід учинити.

Занепокоєний у душі задумом матері, я показав листа своїй дружині, перш ніж написати відповідь.

Але виявилося, що ретельна сестричка і їй надіслала такого ж листа.

Тож виходило, що ми обоє довго обдумували матусин задум, нічого не кажучи про те одне одному.

7

Як не дивно, але мати, що виношувала щодо онука такі заміри, не бачилася з ним від дня, коли йому мали вживити пластмасову покришку, аж до його двадцятиріччя.

Може, саме через те, що картина життя хлопця разом із моєю матір’ю в коморі на окрайці лісу знайшла відгук у наших серцях, ми з дружиною, навпаки, не відпустили його з нею до сікокуської пущі?

Та як би там не було, а від того часу минуло двадцять років…

За все життя мати не більше двох-трьох разів виїздила за межі Сікоку.

Останнім був випадок, коли їй довелося їхати поїздом далекого слідування, щоб допомагати нам, як синові мали робити операцію.

Та й син щодня мав повні руки справ, відколи, на кілька років пізніше за інших, пішов до школи для розумово відсталих дітей — спочатку до молодших класів, тоді до середніх, а згодом, врешті-решт, і до старших.

Синові мало виповнитися двадцять років, коли в нас народився задум відвідати разом із ним батьківщину — лісову долину.

Поїздка відбулася наприкінці року. Ми відмовилися від літака, боячись, щоб його похитування не перелякало хлопця. Крім того, зміна тиску повітря могла зашкодити йому через брак кісточки голови.

Але й довга мандрівка поїздом викликала певні сумніви. Отож ми з дружиною досить довго готувалися, передбачаючи найімовірніші випадки, які могли статися (але, як потім виявилося, даремно).

Сповістивши матір по телефону про день нашого приїзду в лісову долину, дружина принагідно й розповіла, що нового в сина.

Однією з новин було те, що від дня двадцятиліття його почали називати справжнім ім’ям — Хікарі, відмовившися від звичного з дитинства прізвиська Іа, запозиченого з «Вінні-Пуха». Дружина додала, сміючись, що хлопець сам про це попросив.

Це сталося після його повернення з шкільного гуртожитку, де він провів цілий тиждень, вперше виїхавши кудись самотою, без матері.

За тиждень самостійного життя поза домом син змужнів просто на очах.

З повним рюкзаком брудної білизни за спиною він бадьоро зайшов у дім і радісно привітався зі мною і дружиною. Синові далося взнаки напруження останніх днів, тому весь суботній вечір він провів, слухаючи класичну музику з радіоли.

Це була чи не єдиним доступним йому інтелектуальним заняттям.

Надвечір, поставивши на стіл синові улюблені страви, ми, як завжди, покликали його:

— Іа, вечеря вже на столі, ходи/сюди!

Проте хлопець, не обертаючи обличчя від радіоли, гордовито звів широкі плечі й відказав:

— Іа туди не піде! Іа вже нема! Іа нікуди більше вже не піде!

8

Я вжахнувся, наче от-от мав утратити сина, що якраз сидів переді мною.

Бо не розумів, що коїться в його душі.

— Іа, що ти, адже ти щойно повернувся. Іа, ти вже вдома! — спробувала заспокоїти його сестра.

Але хлопець так само мовчав, гордовито звівши широкі плечі.

Його молодший брат, що мав звичку, перш ніж щось сказати, трохи помовчати й обмізкувати все як слід, висловився після сестри:

— Може, він не хоче, щоб його називали Іа, бо в червні йому виповнилося аж двадцять років? Мабуть, у гуртожитку всі зверталися до нього на справжнє ім’я.

І через те, що малий мав іще одну звичку — не гаючи часу, перевіряти власні розумування — він підвівся, наблизився до старшого брата й сказав:

— Хікарі-сан, ходімо ж вечеряти! Мама наготувала всякої всячини.

— Гаразд, іду. Дякую! — відповів той чистим голосом, що здавався більш дитячим, ніж у молодшого брата, в якого голос уже почав ламатися.

А ми всі, що перед тим аж затамували подих, вибухнули сміхом…

Розповідаючи про це матері, дружина була ще під враженням тодішнього відчуття полегкості. Але її веселість поступово мінялася на збентеження.

Почувши таке, я занепокоївся.

А дружина, поклавши трубку, й далі зніяковіло, розповіла, що мати спочатку мовчки слухала її, а потім сказала невдоволеним голосом:

— Ми думали, що ім’я Іа добре, а хлопець, виходить, сприймав його як неповагу! Що ж це ми накоїли! Подумати тільки, аж двадцять років!

Коли вся сім’я зібралася у матері в дальній кімнаті, випав град.

Такий сильний, що протилежний крутий берег річки, вкритий лісом, сховався в білій імлі.

Мати звернулася до свого онука, якого не бачила кільканадцять років, не досить певно назвавши його по імені, переказаного по телефону:

— Я рада, що ти приїхав, Хікарі-сане! Адже мені вже вісімдесят!

Синове привітання знову трохи збентежило дружину:

— Вже вісімдесят?! Це погано! Хіба у вісімдесят не час помирати? Кепські справи!

— Так, кепські справи! Дякую тобі за турботу! — відказала мати.

І зітхнула, аж наче з полегкістю.

Тим часом град пройшов, небо над річкою знову заясніло, але понад стелею щось постукувало. Побачивши, як хлопець, що вирізнявся надзвичайно тонким слухом, непокоїться, мати терпляче пояснила:

— Це, Хікарі-сане, скочуються градини, що потрапили між черепичин.

А мені подумалося:

«Мабуть, мати часто наслухається до нічного шурхоту, відколи живе тут самотою».

9

Після обіду й перепочинку мати запропонувала відвідати усією родиною капличку Покари за гріхи, де вона хазяйнувала віддавна.

Мати, хоч їй і важко було ходити, відмовилася від поради сестри їхати машиною, пояснивши, що до святого місця треба добиратися пішки.

Пропустивши вперед дітей, ми з матір’ю, що припадала на праву ногу й підпиралася великим ціпком, перейшли бетонний місток серед долини й попростували вздовж берега до пагорба Покари за гріхи.

Град перестав, але день був досить прохолодний; сніг, як дрібний пух, наче плавав у повітрі над глибокою лісовою долиною.

Діти вже чекали на нас біля підніжжя пагорба Покари за гріхи.

Мати невимушено поманила до себе сина і, зіпершися на нього, почала підійматися витертими кам’яними сходами.

Трохи вище, звідки виднілися зарості по той бік річки (де ліс випинається в долину наче передмостове укріплення — до пари розташованому вище прискалку, на якому росте тополя з кривим стовбуром), стоїть будівля храму Місіма-дзіндзя.

Мати й син звернули з кам’яних сходів на дорогу, що вела до каплиці Покари за гріхи. А я, згадавши, як ходив у дитинстві до каплиці з матір’ю та бабусею, зупинився з дітьми обік брами-торії.

Мати з сином, якому вона сягала якраз по плече сивою головою, пропускаючи одне одного вперед, увійшли до каплиці Покари за гріхи й зачинили за собою дерев’яні двері.

Біля старих сходів залишилися тільки ціпок та новенькі парусинові черевики чималого розміру на гумовій підошві.

У цю мить я згадав, що в каплиці Покари за гріхи, окрім приналежної їй статуї бога Косіна, є і дерев’яна подобизна Мейске-сана з дитину завбільшки.

У старих оселях в селищі й на «висілку» в тіні під божником тримають божнички Мейске-сана. А на пагорбі Покари за гріхи, на пласкій вершині (де Осікоме «бавилася в забавку», розпростершися величезним білим тілом, а парубки в червоних фундосі вибиралися на нього й тоді зіслизали вниз), стоїть будівля Місіма-дзіндзя, і йому присвячено цілу каплицю поміж криптомерій при бічній доріжці на півдорозі сходами нагору.

Надійшла дружина й повела дітей подивитися храм Місіма-дзіндзя.

А я залишився сам і присів на кам’яний підмурівок стовпа торії.

Слухаючи шум ріки внизу, я думав про те, як Малюк, котрий разом із матір’ю перебував серед ватажків повстанців, що вибудували собі хижі на піщаному березі у верхів’ї, вибирався до лісу на узвишшя радитися з духом Мейске-сана про хід повстання, про інші справи.

Якби я зазирнув зараз через шпарину в дерев’яних дверях, то побачив би перед статуєю Мейске-сана матір із припорошеним дрібними сніжинками пучечком сивого волосся й сина з білуватим рубцем на потилиці — достеменно тобі Мейске-санову матір та Малюка.

Удвох нараджуються вони з Мейске-саном про стратегію і тактику синового життя.

Отак воно думалося мені.

10

Через деякий час з-за дерев’яних дверей з’явилася мати й син, сповнені радості духовного очищення. Дружина саме повернулася з храму на верхівці пагорба й допомогла матері зійти з кам’яних сходів на землю.

А син, що вже встиг натягти черевики, шанобливо простягнув бабусі ціпка.

Тим часом я сидів на кам’яному підмурівку торії, ще сповнений мрій.

Йдучи до торії, мати промовляла до дружини голосом, в якому виразно бриніла радість:

— Хікарі-сан такий чемний! Сидів як слід, навіть не ворухнувся зайвий раз. Як добре ви його виховали, хоч і поза нашим лісом! Проте, певно, нелегко було піклуватися про дивака, який може отак сидіти собі просто в снігу!

В літаку по дорозі до Токіо донька, як це вміла тільки вона, висловила дружині те, що її найбільш непокоїло і найбільш обходило:

— Хікарі-сан, виходячи з хати, знову сказав бабусі: «Наберися духу та помирай собі!»

А бабуся відповіла: «Гаразд, наберуся духу та й помиратиму. Але, Хікарі-сане, прикрий жаль розлучатися із білим світом». То хіба ж можна отак прощатися?..

— Розумієш, поки людина живе, мусить набратися духу і жити далі, а от коли жити вже несила, то треба помирати, — пояснив їй брат, що сидів поряд. — Адже померти — однаково що поставити крапку; після смерті вже не можна ні набиратися духу, ані чогось іншого. Тому набратися духу і триматися далі можна, поки ти живеш.

— Он як! А ми зараз запитаємо в самого Хікарі-сана, — відказала дочка. Вона пішла до місця, де її брат сидів самотою, дивлячись у вікно на хмари внизу.

Після неквапливої розмови вона повернулася й переказала синову думку:

— Хікарі-сан і справді мав на увазі те, про що казав Сяку-тян. Але він зрозумів, що висловився не так, як належить, тож хоче подзвонити та перепросити бабусю. Сказати їй, як насправді він хотів із нею попрощатися… Хікарі-сане, то що ти іще хотів сказати?

Син повернувся спиною до світла з вікна, але на його обличчі все одно можна було бачити посмішку.

— Наберися духу і живи! Ось що я хотів сказати, — промовив він так голосно, що пасажири на сусідніх місцях аж здригнулися. — Вибач, будь ласка, дзвоню, щоб перепроситися!

Через деякий час син сказав, що хоче знову поїхати до бабусі, але на цей раз сам.

Закінчивши спецшколу, від середини травня він мав почати працювати в благодійному центрі. Отож перед тим хлопець хотів вибратися на Сікоку.

— Я обмовився. Хоч і вибачався по телефону, але чи почула бабуся? Адже вона недочуває, тож я непокоюсь!

Домовившися з сестрою, яка мешкала в долині, що вона зустріне племінника, ми вирядили сина літаком на Сікоку.

11

Син без особливих пригод відбув подорож літаком і поїздку на машині до лісової долини.

По обіді він примостився в дальній кімнаті поруч із матір’ю і слухав музичну радіопрограму. У сестри, яка подзвонила мені по телефону, склалося враження, ніби бабуся, якій стан здоров’я не дозволяв робити далекі прогулянки, й онук мирно насолоджуються усамітненням.

Єдине, що викликало в мене непевну тривогу, було зауваження сестри: коли музичних передач по радіо не було, мати, наче пригадуючи щось, вела неквапливу розповідь.

А мій син слухав її з явним задоволенням.

Я поцікавився:

— Що ж там матуся розповідає? Адже Хікарі мало що може зрозуміти.

Сестра наче й наслухалася, коли заносила чай, але мати щоразу замовкала.

Немов соромилася, що її може почути будь-хто, окрім Хікарі-сана.

Ми з дружиною вже почали непокоїтися, що син може звикнути жити біля бабусі й не захоче повертатися з долини до Токіо.

На шостий день по його від’їзді я подзвонив вранці до селища, покликав його до телефону і з притиском сказав, що місце в літаку на зворотний рейс уже замовлено, тож завтра він мусить повертатися знову додому.

Вже поночіло, коли зателефонувала сестра й сповістила, що мати, аби якось розрадити зажуреного онука, взяла ціпка й повела хлопця дивитися напіврозвалену комору.

— Колись я збиралася тут жити разом із Хікарі-саном! Але добре, що цього не зробила. Бо, виховуючись тут, хіба став би Хікарі-сан таким, як зараз!

Після цих слів син подивився комору, перевів погляд на квітучі кущі маслинки й таволги, обвів очима буйний гай і ліс, що вкривав схили на узвишші.

А тоді, наче це щойно спало йому на думку, сором’язливо проказав:

— Я хотів би бути теслею! Адже тут стільки деревини! Непогано було б теслювати та жити разом із бабусею. Бо ж скільки тут всіляких дерев!

Сестричка була ще мала, коли помер батько, отож цього разу вона чи не вперше в житті побачила, як мати невтішно плаче.

— Постукуючи ціпком по бруківці, мати дивилася туди ж, куди й онук, на ліс на узвишші. А трикутні зморщечки біля її очей потроху набиралися сльозами, — розповідала вона потім мені.

— Бачиш, бабуся не легкодуха, ніколи не плакала, тож і не знає, що робити зі слізьми, ха-ха-ха! Може, треба нахилитися вперед та потрусити головою? Ну от, вже сліз і нема! — сказала мати голосно, наче Хікарі-сан…

А Хікарі-сан після цього начебто заспокоївся, а тоді й погодився:

— Поїду до Токіо. Адже як мене нема, сестричка й братик не сміються!

12

Що ж розповідала мати своєму онукові цілий тиждень, коли по радіо не передавали класичну музику?

Сестра спробувала прямо спитати її про це, але мати тільки відмовчувалася з поважним виглядом.

І ми з дружиною розпитували сина, про що ж йому розповідала бабуся.

— Розкажи, якщо ти пам’ятаєш, — кілька разів просили ми хлопця.

Проте він тільки посміхався й відводив очі, наче задивляючись у невідому далечінь.

Зміст бабусиних розповідей раптом розкрився начебто й випадково, але належним синові чином.

Повернуся трохи назад.

Досить давно приятелева дружина, що мала неабиякий хист до викладання музики, почала навчати сина гри на роялі, бо музика була єдиним приступним йому розумовим заняттям.

Звичайно, Т-сенсей не сподівалася зробити з хлопця з невправними пальцями блискучого піаніста. І мета її занять полягала в тому, щоб через музику відкрити дорогу до спілкування з моїм сином.

По деякому часі, коли син перейшов до середніх класів спецшколи, Т-сенсей стала навчати хлопця композиції.

Почалося з того, що якось, вправляючись у сольфеджіо, він записав мелодію в зовсім іншій тональності.

— Отак краще! — прослухавши записане, переконано заявив він.

Відтоді вчителька почала програвати його улюблені мелодії в різних тональностях.

Та й сам він почав пробувати щось подібне на своєму фортепіано.

Вчителька стала вводити до занять вправи під назвами «стрибуча мелодія» та «ланцюжок мелодій».

Перша з них стосувалася тональностей, друга ж — справжня вправа з композиції, коли Т-сенсей грала на фортепіано два-три такти якоїсь мелодії, а потім хлопець додавав власних кілька тактів і так далі.

Вправи вели сина до самостійного складання музики й розуміння гармонії.

Найбільш розвиненою з його здібностей була пам’ять. Ще зовсім малим він розпізнавав голоси аж п’ятдесяти диких птахів Японії.

Після занять музикою хлопець вкладався долілиць у своїй кімнаті й записував на п’яти лінійках нотного паперу мелодії разом із акомпанементом, що виникали під час уроку.

Скінчивши твір, він латинськими літерами надписував його назву й ховав аркуш до теки.

З пори зеленого листя, коли син здійснив самостійну подорож літаком, минуло вже півроку.

І тут дружина, впорядковуючи його теку з нотами, «знайшла аркуш нотного паперу з новим твором. На ньому було написано «Kowasuhito», цебто Руйнівник. То, виходить, мати розповідала йому цілий тиждень ті самі легенди та історію селища в лісовій долині, які я слухав стільки років від власної бабусі!

Я попросив пані Т. награти «Ковасухіто» на фортепіано і записав на магнітофонну касету. А тоді надіслав касету до лісової долини матері.

«Може, ти, мамо, і зверталася до сина, перш ніж почати розповідь, із звичайною примовкою: «Як ідеться про давнину, треба й вигадку слухати, наче правду. Гаразд?» Але не мала певності, чи він усе розуміє, хоч і відказує: «Атож!»

То тепер можеш пересвідчитися: він таки збагнув суть твоїх розповідей».

Ось що прагнув я переказати матері.

13

Минуло два роки.

Щоразу, як мені доводилося виїздити на захід Японії, я неодмінно завертав до лісової долини побачитися з матір’ю і послухати, що вона думає про те чи про інше.

І тут надійшов лист від сестри, який спочатку мене збентежив.

Хоч, власне, там не було нічого незвичайного. Кажу «спочатку», бо в міру того, як я його читав, збентеження поступалося місцем не знаному досі шокові.

«Ти знаєш, матуся не вміє надто виказувати почуття, — писала сестра. — Зараз вона, здається, спокійно обмірковує власне тривале життя. Тобі не варто летіти сюди зразу ж, але коли вибереш зручну часинку, то зазирни до нас…»

Відчуваючи якусь нову недугу, мати звернулася до старого приятеля — сільського лікаря з нашої лісової долини, який порадив їй лягти до лікарні в Мацуямі на обстеження. Розпитуваний сестрою, добряга-лікар зізнався, що матері необхідна операція, до того ж досить складна.

Він сподівався, що вона зможе одужати по важкій операції, покладаючись не стільки на силу її старечого тіла, скільки на знану йому міць духу.

Мати здогадалася, як стоїть справа, й чекала, як було для неї властиво, поки дочка й зять прийдуть радитися, що робити далі.

А тим часом, запевне, прийняла власне рішення й почала готуватися до від’їзду з долини.

Коли підготовка наближалася до кінця, сестра поїхала до Мацуями домовлятися в лікарні. Там усе минуло гладко, бо сільський лікар заздалегідь зв’язався з ними.

І от позавчора мати поїхала на зятевій машині до міста по той бік лісу…

Рішення матері та її підготовка ґрунтувалися на припущенні, що в її віці вона навряд чи повернеться знову в долину після операції.

З її однолітків у селищі залишилися лише лікар та отець-настоятель.

Мати спродала своє останнє майно — комору — тому ж чоловікові, який придбав у неї ділянку й пагорб поза домом. Виручених грошей разом із минулими заощадженнями мало вистачити на тривалий побут у лікарні.

Враховуючи, що значну частину витрат на операцію та догляд перебирав на себе префектурний фонд допомоги престарілим.

І панотець-настоятель, і особливо лікар, який знав, наскільки тяжка материна хвороба, не втримали сліз, коли вранці прощалися з нею перед від’їздом з долини.

Проте мати тільки набурмосилася й, буркнувши панотцеві, що тепер за каплицею Покари за гріхи доглядатиме її дочка, сіла в машину.

Але щойно машина виїхала за «шийку», мати стала просити, щоб її провезли лісовою дорогою, яка починалася там, подивитися з лісу на селище й «виселок».

Звичайно ж, сестра з чоловіком відразу погодились.

14

«Певно, й ти, К-тяне, знаєш, що стараннями члена парламенту Від нашої дільниці, чоловіка в певному розумінні здібного, весь наш ліс помережано дорогами. Мама вважала, що він як був розбещеним хлопчиськом, так ним і лишився й не виказувала до нього анінайменшої пошани; та й доріг у лісі на дух не переносила й ніколи ними не користувалася.

Дивитися згори на лісову долину й «гірський виселок» і не бачити, як ліс понівечено тими дорогами, навряд чи можливо.

Отож нам не особливо й хотілося звертати на лісову дорогу вгору.

Зупинилися ми на узвишші, де роздоріжжя трьох доріг (одна з яких переходить, як не сумно, у влаштоване разом із сусіднім містечком поле для гольфу).

Мати поводила сивим пучечком волосся на потилиці, і її очі, сховані в трикутних зморшках, зверталися вниз, до річки й вулиць, до «висілка», на дорогу, що губилася в лісі. Хоч на той час вона підупала на здоров’ї і мала землистий колір обличчя, тут вона немов відразу потемнішала на виду.

Ти ж знаєш, що я схильна втручатися в усі справи і дещо легковажна в розмові.

От і цього разу я вискочила перед усіма зі своїми спогадами:

— Пам’ятаєш, мамо, як уся хата пропахла лісовими травами, що ти їх варила? Коли К-тян малим утік до лісу, а потім, як уже знайшовся, довго хворів? А от тепер ліс наскрізь проглядається, так що К-тяна знайшла б без зайвого клопоту навіть мала дитина! От не думала я малою, що наш ліс таким стане…

Трикутні зморшки навколо матусиних очей розгладилися, вона пильно подивилася на мене й процідила:

— Дурненька! Хіба ж то був зайвий клопіт!

Ми довго сиділи в машині на лісовій дорозі, коли раптом мати похилила сиву голову в бік лісу, наче дослухаючись.

А тоді звернулася до мого чоловіка:

— Ти чув музику, «Ковасухіто», що її написав Хікарі-сан? Бо я, здається, чула!

— Звідки тут взятися музиці! — заперечила я, згадавши раптом, що лікар іще вранці пропонував зробити матері знеболюючий укол.

Але чоловік здогадався, що мати, певно, хоче послухати тут, серед лісу на узвишші, Хікарі-санову плівку, проте не наважується попросити відверто.

Тому він і запропонував:

— А ви, мамо, дістаньте з валізи касету і послухаємо разом. Бо перед тим ми слухали Хікарі-санову музику лише разів два-три, отож і не можемо второпати, чи це саме вона.

Поки лунала музика, мати, похиливши сиву голову, наче задивлялася у глиб лісу, понівеченого дорогами.

Мабуть, вона прощалася з рідними місцями, але соромилася виказувати почуття…

Коли музика скінчилася, мати не зронила ані слова, лише заплющила очі й зіщулилась.

Вмостивши її на задньому сидінні, ми вирушили до Мацуями. Чоловік вів машину, я сиділа поруч.

— Може, мати і справді чула його музику, коли дивилася на селище й «висілок», — почула я його шепіт.

Якщо вже таке сказав чоловік — сирота, жартун, викладач початкової школи — то може й справді Хікарі-санова музика споріднена зі звуками, що самі собою чуються серед лісу…»

15

Перш ніж продовжити розповідь, гадаю, варто буде навести ноти синового твору. Я відчуваю, що це необхідно для подальшого її ходу.

Як написала сестра, мати лягла до лікарні на обстеження. Перед операцією вона мусила набратися трохи сил, для чого потрібно було залишитися ненадовго в лікарні, а тоді вже…

Зваживши на пояснення сестри щодо материного стану, я обмежився телефонним дзвінком до лікарняної палати.

А от моя дружина вибралася на відвідини до Мацуями…

Коли вона повернулася, то не особливо розводилася про стан хворої, але я зрозумів, що мати, попри сподівання, ще більше ослабла.

Несподіванкою було хіба те, що дружина привезла й кілька касет, які сестра принесла матері в лікарню, аби та щось на них записала.

Магнітофон, що його я надіслав разом із синовою касетою, був придатний* і для запису, тож сестра показала матері, як це робиться, й запропонувала записати знічев’я спогади про давні часи — просто як воно там скажеться.

Ось що то були за касети.

Спочатку мати не стільки записувала, скільки слухала онукову музику. Але перебування в лікарні затягувалося, тож вона потроху почала навертатися й до запису.

А вдача в матері була така, що вона помалу захоплювалася розпочатою справою.

— Матуся, здається, вирішила залишити заповіт чи то тобі, К-тяне, — чи то Хікарі-санові. Я і раніше часто думала, що коли слухаєш останню волю того, хто вже помер, то нічим тут не зарадиш. А от якщо вислухати заповіт, поки людина жива, й запевнити, що все виконаєш, це, мабуть, краще і для заповідача, і для того, хто виконуватиме його волю.

На цю думку сестри пристала й мати, отож касети було передано моїй дружині. Коли ж я одержав їх, то довго не наважувався прослухати.

Мабуть, написаний на папері заповіт (якщо то справді був заповіт) не змусив би мене стільки вагатися. Кінець кінцем, так і не прослухавши записів, я сховав касети на книжкову полицю і вирішив перечекати деякий час.

Хоч і був згоден із сестрою, що вислухати заповіт людини за її життя й запевнити, що все буде виконано, справді краще і для заповідача, і для того, хто має сповнити його волю.

Думаю, мої вагання випливали з того зв’язку поміж нами, який існував, відколи я себе пам’ятаю, і виражався знаком М/Т: мати уособлювала силу жінки-правительки; я ж поводився, як належало Спритникові…

Врешті надійшов день, коли я таки наважився прослухати касети.

Далі я наводжу їхній зміст у певному (за власним розумінням) порядку.

Хочу лише зазначити: почуте втішило мене понад усякі сподівання.

16

«Ти, К-тяне, виріс, слухаючи від бабусі перекази нашого лісу. Вона робила все, щоб ти їх добре запам’ятав і міг колись відтворити на письмі. Гадаю, саме в твоєму дитинстві коріниться те, що нині письменство — твоя робота!

Фусако якось сказала, що ти, К-тяне, не розумів і, здається, й досі не розумієш, чому саме тобі з цілого селища випало слухати перекази.

Дивно!

Адже для цього була цілком ясна причина. Я відповіла, що К-тян просто забув. Може, й справді так, бо згадувати випадок, який до цього спричинився, йому, певно, важко, соромно, гірко, тому він і волів його забути. Але ж саме його лукавий у вісім років завів до пущі!

Вимастивши все тіло рум’янами, голісінький утік він до лісу, так що три дні не могли його розшукати! Після цього й спало бабусі на думку почати свої розповіді тому, кого ліс, запевне, наділив своєю міццю; бо коли хлопець повернувся з лісу, його наче підмінили: він дивився навкруги мудрими й водночас наче відстороненими очима. Щоправда, невдовзі зліг із гарячкою, став маячити…

Але, звичайно ж, бабуся подумала, що саме К-тянові, якщо ліс і справді передав йому частку своєї сили, належить слухати про те, як народжувалося селище в лісовій долині, через що воно пройшло, що триває й понині.

Чи ж не К-тянові визначено здійснити задля селища виняткову справу!

Ось чому бабуся стала щодня переповідати йому перекази лісової долини, починаючи від прадавніх часів і до теперішніх!

Минуло кілька років, але К-тян і далі був наче не від світу цього. Бо інакше хіба спало б йому на думку заплисти на глибоке й пірнути під скелю, так що мало не задихнувся і не загинув?

Коли я пірнула за ним, він уже тільки ногами тіпав. Застряг так, що коли я його витягала, то поранила йому голову до кісток, аж вода в річці зачервоніла від крові.

Як же я здивувалася, коли побачила, що рана в нього на тому самому місці, де і в Мейске-сана — рубець від удару мечем, а в Малюка — лисинка!

І як невимовно раділа, коли К-тян почав після цього вчащати до старих знавців переказів: адже бабусі вже не було на цьому світі.

Раділа, але водночас і щеміло мені серце.

Бо якби К-тян зрозумів, що його призначення пов’язане з нашими переказами, ми вже ніколи б ні в чому не змогли стати йому на заваді.

Хіба могла, скажімо, Мейске-санова мати перешкодити Малюкові відійти нагору, до лісу?

Як воно не дивно, але саме такий здогад спадав мені тоді на думку!»

17

Розповідь про те, як я загубився в лісі, коли був малий, — чистісінька правда.

«Лукавий завів», — казала бабуся.

Хто б міг подумати, що саме цей випадок змусить мене слухати перекази лісової долини! Але мушу потвердити, що бабуся почала оповідати мені легенди й історію селища після того, як мене розшукали в лісі.

І саме з того часу мої приятелі-хлопці наче змовилися не чіпати мене, коли я замість далі гратися, вертався додому, де мене чекала бабуся: я ж бо був «учень біса-тенгу» (того, що завів мене до лісу).

Тобто не такий, як інші, хоч не скажеш, щоб мені це особливо подобалося.

Чому ж я раніше не додумався пов’язати свою виняткову роль слухача сільських легенд та історії лісової долини з пригодою в лісі?..

Отак дивуючись сам на себе, я перебирав у пам’яті події дитячих років.

Аж раптом зрозумів, чому саме мені не хотілося бачити цей зв’язок, так добре зрозумілий матері. Коли я заблукав, чи, як казала бабуся, мене «лукавий завів» до лісу, я вчився в другому класі «народної школи».

І хоч був малий, зважився на таку пригоду.

Тепер я намагався пригадати, що відчував, коли тікав до лісу.

І мені здається: з самого народження я мав схильність до таких учинків — блазенських, спритницьких.

Я намагаюсь упорядкувати минулі події в часовій послідовності й бачу, що того року, коли заблукав у лісі, був замалий, аби слухати бабусині розповіді. Але мені видається, що на той час я слухав легенди та історію лісової долини вже бозна-скільки.

Адже я добре пам’ятав: весь час, поки ховався в лісі, я відчував себе під заступництвом Руйнівника. Це, власне, головне, що я запам’ятав з тієї пригоди.

То що ж, бабуся все ж почала переказувати мені історії нашої долини раніше, ніж я втік до лісу?

Скоріш за все, ні.

Просто за часів мого дитинства в селищі й на «висілку» перекази про Руйнівника жили наче самі по собі, не потребуючи оповідачів.

І будь-хто з дітей дихав їхнім незвичайним повітрям, живився ним.

А я, запевне, був більше за однолітків сприйнятливий до цього повітря; от чому бабуся і обрала мене за слухача легенд та історії лісової долини.

А втеча до лісу була всього-на-всього приводом.

18

Це було сорок п’ять років тому.

Вночі, дочекавшися, поки всі в домі поснуть, я стягнув із себе нічне немакі й білизну. Тоді навпомацки знайшов певну річ, затис під пахвою й видостався з кімнати до сіней, де стояв глек із водою.

А тоді й далі, на задній двір, де росло «дерево вушних затичок».

Світив повний місяць.

Під пахвою я тримав шухлядку з-під люстра. Тихенько націдив я чистої води з відра у заглибинку одного з каменів, що ними була обкладена криниця, й розчинив там добру жменю материних рум’ян.

Власні пальці здавалися в непевному місячному світлі аж чорними.

Але, переконавши сам себе, що вдень вони були б червоні, що такого самого кольору зараз листя сакури наді мною, я вимастив обома руками обличчя, груди, живіт, ноги і навіть сідниці.

Пробираючися вузенькими завулками поміж хатин, щоб не втрапити комусь на очі, я вибрався на дорогу, що проходила через долину, й кинувся до лісу, який вкривав схили гір.

Місячне світло ледь пробивалося крізь віття, під ногами нічого не було видно.

Але щось наче підганяло мене.

А може, то вабила мене до себе сила лісу?

Пробравшись крізь гай і плодовий сад, я зупинився перед чорною високою стіною лісу, куди не пробивалося місячне світло. І, крутнувшися на босій п’яті, подивився вниз, на долину.

Як виглядала долина тієї ночі, зненацька пригадалося мені через багато років, коли в давніх хроніках я вичитав, що селяни з пониззя називали селище в долині Камемура, через подобизну долини до поховальної урни-каме.

Залита місячним світлом долина була подібна до глека з білою скаламученою водою.

Я не затримався довго на окрайці лісу.

Зволікати було нестерпно, наче з чорної стіни дерев, що нависала наді мною, простягалися безліч щупальців і втягали мене в себе.

До того ж я знав: сила, яка вабить мене до лісу — не що інше, як Руйнівникова могуть.

Пробираючися садом, я звихнув пальця на правій нозі, але, балансуючи на одній нозі (наче кульгавий пес, — подумалося мені, чомусь не без задоволення), я перестрибав «дорогу мерців» і пірнув у темряву лісу…

Я не виходив із лісу три дні.

І вдень, і вночі блукав я, раз у раз зриваючись на біг, поміж могутніми деревами віковічного пралісу, спав, зарившись у купу листя магнолії.

І весь час відчував: перебиратися отак від стовбура до стовбура, вимахуючи руками, немов на привітання — мій святий обов’язок.

На другу ніч пішов дощ і виманив з болота, званого «піхвами», звідки витікала річка, безліч крабів.

Я почав їх хапати і їсти сирими, як колись Руйнівник і Будівники.

Тут мене й спіймали, нарешті, пожежники, що прочісували ліс.

19

Я недаремно сказав «спіймали», а не «знайшли». Я плакав, кричав, борюкався, борсався, отож, щоб приставити мене до селища, пожежникам довелося тягти мене вчотирьох.

Як ото тягають мавп, ухопивши за руки й за ноги, ще із залишками червоної фарби.

Я плакав, кричав, борюкався і борсався, бо в моїй розпаленій голові (а мені здавалося, певно, теж від гарячки, що вона чи не вперше в житті працює як слід) засіла певність, що тепер мої намагання виконати свій обов’язок остаточно зійшли нанівець.

Мені ввижалося, що тут, у землі, яку я топчу босими ногами, лежить посічене на шматки тіло Руйнівника.

І щоб повернути його до життя, мені треба пройти отак босоніж понад кожним шматком його плоті, жил і кісток.

Я наче просвічував землю, де були поховані шматки Руйнівникового тіла, промінням лазера. Бо і вдень, і вночі ясно бачив, де вони лежать.

Шкодуючи навіть тієї одробини часу, що його проспав у купі листя магнолії, три дні шкутильгав я крізь ліс, аби пройти понад кожним м’язом, кожною жилою, кожною кісткою Руйнівника; понад кожним шматком його шкіри, кожним оком, кожним зубом, кожною волосиною.

І от спокусився тими крабами й втрапив прямісінько до рук пожежників.

Як же було мені не плакати, не кричати, не борсатись, не вириватись…

Зараз, коли я намагаюся коротко описати, як розвивалися події під час мого блукання в лісі, в мене знову виникає відчуття двозначності тих подій.

Таке саме, як і тоді, коли вони закінчилися.

Пережите мало для мене настільки важливе значення, що я потім спокійно пускав повз вуха ущипливі закиди приятелів і молодиків з пожежної команди.

Але разом із тим я виразно відчував, що так і не довів до кінця свого завдання, в якому й полягала вся важливість моєї пригоди.

Мати не пригадує, щоб я ділився думками стосовно блукань у лісі. Але й без того вона добре зрозуміла, що діялося в моїй душі.

… В таких роздумах спливав час. після того, як я прослухав записану матір’ю в лікарні касету, зміст якої виклав щойно перед цим.

І не тільки цей фрагмент, а багато що із записаного на касетах, які я слухаю по кілька разів, змушувало мене поринати в непевні хвилі роздумів.

Звичайно ж, записане на касетах не становило цілісного від початку до кінця викладу. Наведений вище уривок (та й ті, що будуть далі) довелося впорядкувати, бо мати раз у раз то змінювала тему, то поверталася до раніше сказаного.

Крім того, я наблизив стиль до звичного стилю мови матері з часів, коли вона була ще здорова.

А такі місця, зумовлені похилим віком, слабким здоров’ям матері, становлять добру половину записаного.

Про те, що я описую власного сина в книжках, мати висловлювалася так:

— Чи думаєш ти про відчуття Хікарі-сана, коли оце пишеш? Там повно такого, що сам він би не розповідав і не хотів би, аби про це писали. А якби вмів грамоти, йому було б незручно читати таке. Може, ти гадаєш, про власну дитину можна писати що завгодно? А втім, Хікарі-сан не такий, як усі, то, певно, і це не так!

І тепер я не думаю, що про власну матір, тим більше в її нинішньому стані, можна писати що завгодно.

20

Проте я хочу переказати ще розповідь про «лісове диво», згадане матір’ю в запису на касетах.

І спробувати відтворити викликане цією розповіддю почуття захвату, мало не одкровення, яке й досі благоговійно береже моя душа.

Я вже сказав, що розповідь матері про зв’язок між моєю пригодою і щоденними уроками переказів лісової долини дозволила розв’язати одну із загадок, які невідчепною тінню повисали над моїм життям.

Крім того, я відчував: мати, останній матріарх лісової долини, бажає розкрити суть іще одного явища, яке здавалося мені чи не найголовнішою таємницею всіх легенд та історії мого лісового селища.

«Селище, де ми народилися, росли, живемо, кому як судилося, й помремо, мало свій «вік богів», коли Руйнівник заснував поселення.

Знана й історія ближчих до нас часів, коли діяли Мейске-сан і Малюк. Ці перекази ти, К-тяне, чув і знаєш. Але чи ти знаєш інший переказ — про «лісове диво»? Історія того «лісового дива» запала мені в серце хтозна-відколи, ще з дитинства.

А нині, коли смерть уже чекає на порозі, я відчуваю, що «лісове диво» — не просто дивовижа, яка ховається в лісових нетрях й подеколи спливає в розмовах.

А чи не найважливіша для нас усіх річ!

Я, здається, тільки зараз почала задумуватися: чи ж «лісове диво» — не першооснова народження, розвитку, життя й смерті кожного мешканця нашого краю?

Ти, мабуть, чув, що як у селищі чи на «висілку» помирає людина, то її душа, тихенько обертаючись, пливе вгору, до лісу, й знаходить притулок під обраним нею деревом. І, певно, чув, що по деякому часі кожна душа підноситься в повітря. Наче летюча білка, пливе, щоб невдовзі вселитися в тіло новонародженого.

Я теж вірила в це.

Та й чому б я мала сумніватися? І не вірити?

Але, так би мовити, понад цією вірою, існувало ще одне відчуття!

Душа випливає з-під дерева, спускається в долину до тіла новонародженого немовляти, яке живе, старіє, помирає.

А тоді душа знову пливе до лісу, під дерева, де чекає наступного втілення.

«Якщо це справді так, якщо повторюється раз у раз, то наше життя не знає кінця, не вичерпується», — думалося мені.

Але до цього домішувався й смуток.

Бо який сенс може мати безконечна круговерть болісних народжень і смертей!

Однак мені розповідали, що десь у глибині віковічного пралісу є «лісове диво». І я ніколи не сумнівалася, що воно існує насправді.

Більше того, завжди відчувала його існування як щось дороге мені!

«Лісове диво» виповнювало захватом моє дівоче серце, мою душу.

І от якось цей захват вилився у здогад, який тоді здався мені спогадом (мало не з того часу, коли моя душа чекала в лісі поміж корінням дерев).

Спершу я побачила це уві сні. Захватом виповнювався той сон, захват вів мене до відкриття далеко за межами моїх звичайних сил розумування!

Ось про що я здогадалася, чи, може, це відкрилося мені уві сні.

Чи ж не в «лісовому диві» перебували ми всі первісно?.. Для кожного з нас важливо, що його нинішнє життя виняткове, особливе.

А от у «лісовому диві» кожен зберігав власну неповторну душу.

І водночас всі ми були одним цілим.

Ця велика, захоплююча думка виповнювала мене.

Та настав час, і ми покинули «лісове диво». І за його межами живемо кожен сам по собі, народившись порізно в нинішньому світі.

От що подумалося мені!

21

— Ми народилися порізно й живемо кожний сам по собі, але хіба в нашому житті не залишилося нічого від теплоти спільного існування в «лісовому диві»?

Хіба ж не в цьому житті зійшлися докупи хлопці й дівчата, щоб зійти за Руйнівником на корабель, піднятися річкою у верхів’я до самої нашої долини?!

Хто ж вів їх, як не притягальна сила «лісового дива» — сила приязні?!

Отаким був початок нашого побуту тут…

Душі вмерлих поринали до лісу, під дерева. Бо «лісове диво» любить дерева!

І саме «лісове диво» заохочує душі вселятися знову у новонароджених немовлят…

Це й справді повторюється раз за разом, але тепер ясно, чому служать ці повторення: душі вдосконалюються, щоб, очистившись, повернутися знову до життя в лоні «лісового дива».

Душі такого, як Руйнівник, котрий уперше привів людей до лісу, певно, не потрібно було багато часу, щоб остаточно повернутися до «лісового дива».

Та все ж він багато разів зроджувався серед людей. А що не йшов звичним шляхом — через втілення в немовля і повільний, поступовий розвиток — не дивно, адже він мав показувати іншим дорогу.

Вести нас небезпечною дорогою, звідки до «лісового дива» так далеко-далеко, що хто знає, чи долине до нього бодай чиясь душа.

Отоді я вперше зрозуміла, що легенда про «вік богів» лісової долини й історія подій, що передували нашому часові, тільки здаються відокремленими.

Насправді їх пов’язує історія «лісового дива», що сповнює теплотою всі серця!»

Записане далі на касетах переходило від кількох днів, проведених матір’ю віч-на-віч у кімнаті з розумово неповноцінним онуком до нової важливої здогадки, викликаної музикою під назвою «Ковасухіто».

Оскільки цей здогад здається важливим не тільки матері, а й мені самому, то перш ніж викласти зміст почутого, я хотів би додати дещо зі спогадів дитинства, пов’язаних із «лісовим дивом».

Бо «лісове диво» — не химерний витвір уяви перестарілої хворої матері.

22

Коли я раніше поновлював у пам’яті давно не згадувану мандрівку в лісі, в моїй уяві майнула ще одна картина, що закарбувалася в пам’яті.

Опівночі я спустився до болота, званого «піхвами», і побачив, що вузькою смугою неба наді мною пролітає, обертаючись, щось блискуче, кольору жовтка.

І тут у моїй розпаленій голові сяйнула думка: коли зараз щось таке літає понад лісом, то, певно, й «лісове диво» колись прилетіло на Землю з космосу…

На цю думку наштовхнула мене «дослідницька експедиція» до «піхов», куди нас із друзями водили брати-науковці, дід Апо та дід Пері.

На пошуки «лісового дива».

Я, звичайно, чув про «лісове диво» ще від бабусі; та й будь-хто із сільської малечі добре знав цю історію. Ми всі вважали, що давня казка якимось чином пов’язана з нашими часами, з нашим сьогоденням.

«Лісове диво» начебто впало в ліс просто з неба задовго до того, як Руйнівник із друзями та подругами вирушили відкривати й обживати нові землі.

Як величезний метеорит, скосило воно смугу дерев у віковічному пралісі.

А розколина, що утворилася в землі від страшенного удару, з часом затяглася болотом…

Але про «лісове диво» казали, що, на відміну від метеорита, воно рухається і може змінювати колір та форму.

Коли мисливець, що полював у лісі диких кабанів, наляканий появою «лісового дива», випустив у нього кулю з рушниці, рушниця вирвалася з рук і, наче притягнута до кулі невидимою ниткою, зникла в «лісовому диві», тільки загуло.

Інший чоловік, що якраз обрубував гілля, упав з дерева просто на «лісове диво» й навіть не подряпався, не те що забився.

У таких випадках треба було на знак подяки чи перепросин заговорити до «лісового дива», інакше ноги відмовлялися йти від нього.

Але досить було тій брилі почути людську мову, як її колір і форма починали мінятися.

«Лісове диво» радіє», — казали ми.

23

Нові чутки про «лісове диво», що пішли долиною, наштовхнули діда Апо й діда Пері на думку організувати зі школярами «дослідницьку експедицію».

Бо лісоруби з «висілка» розповідали, що здибали в лісі якусь дивовижу, блискучу, немов із металу, велику, точнісінько як у переказах.

Дітлахи відразу ж почали розносити цю новину, і двійко науковців запропонували влаштувати туди експедицію, щоб перевірити ті чутки.

Спершу мої друзі тільки посміювалися:

— «Лісове диво»? Таке скажете!

Але дід Апо та дід Пері не відставали:

— Це ж ваші власні батьки й брати кажуть, що начебто бачили в лісі «лісове диво»! А ви залюбки розносите ці чутки. То чого ж смієтеся, коли йдеться про те, щоб піти й самим подивитися, що воно там?

Адже старші, які бачили його, досвідченіші за вас! Про нього оповідають хтозна-відколи, то чому ж не йняти віри тим, хто начебто бачив його зараз? Може, і перекази лишилися нам через те, що його бачили люди і в давнину!

Це ж не людина, яка колись жила і більше ніколи не з’явиться на світ. Ваші перекази, як-от про «лісове диво», крім тутешніх місць, ніде більше не знають. Тож вони мають бути пов’язані з якимись особливостями вашого краю. А коли вже з’явилися люди, що самі бачили те «лісове диво», то чому б не вибратися в ті місця, га? І не перевірити!

Скажете, це не науково?

Але що ж не наукового в тому, що можна піти й помацати власними руками?! Скажімо, до Сатурна вирядити експедицію поки не можна, але ж ми віримо, що він має кільця та ще й одинадцять супутників! І це науково. То, може, ви й тут кричатимете: «Одинадцять супутників?! Таке скажете!..»

Щоб ніхто із загону, де були й дівчатка, не відстав у лісі, ми позв’язувалися червоною стрічкою (яка, навпаки, весь час заважала, чіпляючись за кущі та гілля дерев) і вирушили в «дослідницьку експедицію».

Проте «лісового дива» так і не знайшли.

Найбільше запам’яталося мені, як ми один по одному вибиралися на плаский камінь біля «піхов», порослих по берегах кременою.

І співали пісень, рекомендованих міністерством освіти до співу.

Дід Апо та дід Пері напоумили нас: нехай «лісове диво», яке не хоче з’являтися нам на очі, а значить, ховається десь у гущавині, почує найкраще, що є у людській мові, — дитячі пісеньки.

Наші науковці припускали, виходячи з того, що «лісове диво» змушує говорити тих, хто його спіткає, що це — об’єкт, надісланий з іншої планети, аби детально дослідити людську мову на землі:

— «Лісове диво» було спершу наче папір, на якому нічого не написано: ні кольору, ні форми. Але щоразу, коли воно сприймало людські слова, то набувало все нових кольору й форми. Чим вай не записуючий пристрій?

Пам’ятаю, як калатало в мене серце, коли по дорозі додому, наприкінці веселої «дослідницької експедиції» я слухав розмову близнюків, діда Апо та діда Пері — спітнілих, вимащених болотом, з павутинням на вилицюватих низьколобих головах, схожих на дині.

Я ж бо знав, що оповідали в селищі про цих двійко науковців: вони нібито завели в глухий кут дослідження на військову тему і за це їх вигнали з інституту й вислали у нашу лісову глушину…

— Яких же кольору й форми буде «лісове диво», коли повністю дослідить людську мову?

— Не інакше, як прибере форми й кольору величезної людської сльози!

24

«Якщо ми очищатимемо свої душі, то, може, нам і пощастить повернутися до «лісового дива», де кожен залишатиметься сам собою і, разом із тим, буде часткою єдності, пов’язаної приязними думками».

Так казала мати в запису на іншій касеті, а після цього додавала:

«Головне-вдосконалювати власну душу за кожного втілення в нового мешканця селища чи «висілка» аж до повернення нагору, під дерева. Тоді, гадаю, надійде й час повернутися до «лісового дива». Адже кожного разу, коли я згадую дитинство або думаю про день смерті, я відчуваю тепло «лісового дива», і це покріплює моє серце.

Отака моя думка!

Замолоду я не розуміла, як таке могло статися, й досить часто переймалася цим. Але і тоді, і зараз, коли вже стара, я, здається, лише «лісове диво» й брала близько до серця.

Не розуміла ж я ось чого: якщо в «лісовому диві» кожен зберігав власну особистість і водночас єднався з іншими приязними думками, то чому ж ми не перебували в ньому й далі, а розбрелися в широкий світ?

Хіба це не дивно?

Змалку я щодня сушила собі голову над цим, і раз мені навіть здалося, ніби знайшла відповідь.

Я часто згадувала той випадок!

Мій батько розповсюдив серед сусідів не знаний тут досі прийом риболовлі — на підсадку. А його навчили так ловити форелі аж на річці Сіманто…

Хитрість була в тому, щоб тримати форель у. дерев’яній скриньці вдень, а ввечері опустити скриньку в дротяному коші у воду.

А вже діставати рибу вранці з того коша — було виключно моїм заняттям.

Якось, зазирнувши в скриньку, помережану отворами, я побачила риб, щр ховалися де темніше й краща течія.

І раптом мені сяйнуло: отак і душі в «лісовому диві»! Рибам добре разом, але якщо випустити їх у просторий кіш, їм закортить розплистися хто куди.

Отак і ми розбрелися світом!

А як уже покинув «лісове диво», можна донесхочу ламати голову — навіщо, однак вороття не буде. Втішитися той, хто розкаюється, може лише тим, що зродить у власній душі свою колишню приязнь.

Думаю, саме завдяки їй очищаються наші душі, щоб колись повернутися до «лісового дива»!

А що, як ті, хто нині живе на цьому світі, вигублять ту приязнь у власних серцях?

А що, як вирубають ліс, де ховається «лісове диво», помережать його просіками, так що видно буде наскрізь?

Чи ж не втратить тоді «лісове диво» до нас своєї любові і чи не відлетить не знати куди?

А що ж буде з нами, як «лісове диво» полетить десь на зорі геть за Молочний Шлях, як ти колись казав, К-тяне? Де подінуться наші безпритульні душі?

Як же це сумно!

Де вже для «лісового дива», навіть тимчасового притулку ніде буде знайти нашим душам, як повирубують ліс!

25

— Коли Хікарі-сан приїздив сам, він багато часу проводив коло мене, слухаючи радіо. А як класичної музики не передавали, я переповідала йому легенди нашого краю.

«Ти так уважно слухав, але чи все розумієш, коли говорить така стара людина, як я?» — спитала я.

І почула у відповідь:

«Звичайно, розумію. Адже ти розмовляєш зі мною японською мовою! Тож не хвилюйся!»

Надходив час музичної програми, й Хікарі-сан, перепрошуючись зніяковіло, знову вмикав приймач.

Я, власне, розповідала більше задля власного спокою. Але з Хікарі-сана добрий слухач!

Знаєш, бува, малу дитину наб’ють на вулиці, а вона притулиться, пригорнеться бідолашненька до матері й розповідає жалібно, що там приключилося!

От і я, замість плакати, розповідала Хікарі-санові, і що дерева в лісі повирубували, і що дороги проклали, і що понад самісіньким храмом Місіма-дзіндзя примостили параболічну антену, так що краєвид з величного перетворився на легковажний.

Така чиста душа, як у Хікарі-сана, може будь-якої миті повернутися до «лісового дива».

От я і розповідала йому давні історії, сподіваючися піти туди разом із ним, як Ооба з Руйнівником чи Мейске-санова мати — з Малюком…

А коли Хікарі-сан повернувся до Токіо, мене почало діймати каяття: хіба ж могли мої розповіді його зацікавити! Більше коло мене нема нікого, хто, як Хікарі-сан, слухав би мене стільки днів!..

От я й розбалакалася, не думаючи про Хікарі-сана, а лише як би потішити власну душу.

Хіба ж так можна!

І лише коли я почула з твоєї машинки музику, яку написав Хікарі-сан і назвав «Ковасухіто», наче світло раптом осяяло мене зсередини і все довкола. То, виходить, Хікарі-санове серце сприйняло все, що я розповідала, й відгукнулося музикою! Яка ж це радість, думала я…

Значить, мої розповіді не дошкуляли Хікарі-санові, я наче радилася з ним, як знову повернутися разом у лоно «лісового дива»!

Але ні, я не встигла нічого подумати, мене просто виповнило світло…

Потім я слухала музику ще і ще, і кожного разу мені думалося, що її назва мала бути не «Ковасухіто», а «Лісове диво».

Адже Руйнівник на початку теж був часткою «лісового дива», а потім знову повернувся до нього.

І мені здавалося, ніби я чула ту музику давно-давно, ще коли сама перебувала в «лісовому диві»!

Я насолоджувалася музикою щодня, навіть коли вже ледве підводилася (раніше, коли через біль я не могла спати, то вмовляла себе: «Ну що, подивимося сон про «лісове диво», як буде добре»).

І сон мішався в мене з мандрівкою до приязного лона «лісового дива»…

Музика чулася навіть уві сні.

І я бачила сни про життя в «лісовому диві»!

Душа Хікарі-сана провадила там розмови з душею Малюка про снасті на сома.

А моя душа сміялася з того, як замолоду…

26

— Але молодою я була лише уві сні. Прокидалася ж на цім світі немічною старою, яку чекала виправа до мацуямської лікарні. Я не дуже переймалася, бо знала: недуже лише моє тіло, душі хвороба не торкнеться.

Хворе тіло можна доручити турботам лікарів, самій же в ті нечисленні дні, що залишилися, слід потурбуватися про душу.

Я давно була готова до цього, рішення визріло ще років п’ять тому, коли здоров’я тільки-тільки почало підупадати…

Але того дня, коли треба було їхати, я занепала духом, мені тяжко було покидати рідні місця.

От я і попрохала завезти мене до лісу на узвишшя, щоб поглянути на долину.

Я вперше дивилася на долину згори, і хоч здогадувалася, що саме побачу, аж навіть здивувалася: яка ж вона все-таки маленька й тісна!

Оце тут я провела всеньке своє життя мало не до смерті, вважаючи цю місцину мало не за цілий світ! Гнів мішався в мені зі сміхом.

Знаючи, що весь ліс покраяно дорогами, я відразу вирішила не дивитися в той бік.

Але раптом мені почулася звідти ніжна, мов дзвіночок, музика.

Я несамохіть обернулася.

І хоч у мене були вже не ті зір та слух, що колись, я бачила кожний закуток лісу в якомусь чарівному світлі й чула ту лагідну музику.

Потім мені поставили Хікарі-санову касету, яку я поклала поміж речі, коли збиралася до лікарні.

Звичайно, піаніно — зовсім не дзвіночок, але мелодія була та сама!

… Напевно, тут завжди дзвенить музика «лісового дива», от тільки ми не чуємо її.

Але її чули діти, коли раділи під час «великого ревища», її вловив своїм тонким слухом Хікарі-сан і закарбував у серці!

І навіть записав на папері.

Слухаючи його музику, я подумки з гордістю зверталася до «лісового дива», стиснутого зусібіч лісовими дорогами: ми почули твою музику й тепер шлемо її тобі знов!

І в той же час я була сповнена смирення, бо, власне, не ми почули чарівну музику «лісового дива», а Хікарі-сан, хлопчина із рубцем на голові.

Та коли я теж змогла почути, як бринить тут ця музика, й побачити чарівне світло в найдальшому закутку лісу, то і я можу відкинути всяку тривогу.

— Я перша змогла подати «лісовому диву» знак, що чую його музику!

Яке це щастя! Як добре було б розповісти про це Хікарі-санові!

Але він, мабуть, відчував усе душею заздалегідь, якщо спромігся записати на папері таку музику.

І чи не вперше в житті я відчула, що тепер мене вже ніщо не тривожить!»

27

Від часу моїх блукань у лісі, а може, і раніше, беручи до уваги мої глибокі почуття до Руйнівника в ті дні і від часу, коли я почав слухати спершу бабусині оповіді, а потім сільських стариків, усе моє життя проходить під знаком легенд і історії селища в лісовій долині.

Але зміст, на якому коріниться їхній вплив, я збагнув, коли мені відкрили його мій син із пошкодженим від народження мозком і моя перестаріла мати.

Цей зміст висвітлив, якою важливою часткою мого життя було те, що я день у день слухав історію та легенди нашого лісового селища. А коли покинув долину і мешкав деінде — продовжував переосмислювати їх у пам’яті.

Коли я дивлюся на карту власного життя, то виразно бачу, як сказав на початку, що в найважливіших його відтинках викарбувано знак М/Т.

От і тепер ті, хто заново розкрив мені очі на такий важливий для мене зміст оповідей лісової долини, — це знову М/Т, моя мати і мій син.

Побачити його допомогли мені розповідь матері про музику й світло «лісового дива». Та ще написана сином музика під назвою «Ковасухіто».

Нині я часто сиджу в кабінеті, вслухаючися в цю музику, хоч при цьому майже не чую реальних звуків: я не переписав касети, перш ніж відіслати її матері, не просив пані Т. награти мені ще раз на роялі.

Просто вдивляюся в написані сином ноти, щоправда, не дуже на них розуміючись.

Я, п’ятдесятирічний, умудрений досвідом Спритник, чекаю, поки переді мною замерехтить світло, забринить ніжна музика «лісового дива».

1 голос жінки-матріарха почне найважливішу для очищення моєї душі останню розповідь…

Я чекаю на примовку:

«Розповідають люди от що. Правда це чи ніг не відомо, але, як ідеться про давнину, то й вигадку треба слухати, наче правду. Гаразд?»

І я ладен відказати:

«Атож!»

Від перекладача

Твір художника — наче дзеркало: кожен бачить ретельно і дбайливо відполіровану майстром поверхню, шляхетну оздобу, але водночас і частку самого себе; глибинний же шар амальгами лишається прихованим від очей, а її рецепт — таємницею митця.

Ще більшою мірою це стосується сприйняття мистецького твору Сходу вихованцем західної цивілізації: культура Сходу, особливо Японії — це культура тіні, мистецтво недомовленого, вміння рядком, порухом пензля, пелюсткою квітки навіяти незглибимі почуття. І хоч нам, європейцям, навряд чи осягнути ту безодню, вона непереборно вабить принаймні зазирнути в неї. Та ба — у мерехтінні тіней лише ввижається своє.

Чи ж це не ми брукували «дорогу мерців», якою вислано в засвіт кращих Будівничих? Хіба не наші Руйнівники пильнували ревно, аби бодай крихта правди про новий світ не промкнулася назовні, де віддавна краще за нас знали, як ми живемо? Чи не ми це через «великий переділ» досі ніяк не прогодуємо самі себе? Чи не ми понівечили власні ліси так, що годі шукати притулку в них душам дітей «лісового дива»? І чи не траплялося нам виступати з іграшковою зброєю супроти ворожої навали?..

Певен: будь-хто міг би знайти в романі Кендзабуро Ое чимало образів з історії власного народу. Під химерними видивами селища в лісовій долині, певно, приховується дещо загальне для всіх. Бо який народ не звідав зламів і застою, розквіту й гонінь, війни і відбудови, перетворення народного вождя на тирана?

Чому ж не кожен твір західного сучасника, брата по цивілізації, присвячений тим самим загальнолюдським темам, викликає в моїй душі таку співзвучність? Може, справа в тому, що за плечима японського художника — тисячолітня культура, яка вивчала людину в її єднанні з природою, з іншими людьми, з суспільством, що його складали окремі люди, плекала мистецтво жити в цій єдності? Європейська культура лише тепер сягає щабля, на якому відкидаються виховані християнством стереотипи: природа підпорядкована людині — вінцеві творіння, суспільство безвартісне: «кесареві — кесареве», але справжні цінності — в бога. А може, на щастя, тисячолітній досвід християнства й новітня цивілізація не викорінили в нашому народі залишків предковічної культури, що ріднила людину з довколишнім світом?

Авжеж, можна було б списувати цілі сторінки міркуваннями щодо тлумачення того чи іншого образу японського письменника на підставі аналізу історії та культури його власного народу. Та чи ж варто? Нехай сам читач послугується принципом «увей», недіяння чогось, що суперечить природному плинові подій, тобто уникає упередженості й не боїться хибного розуміння. Бо згадаймо іншого східного мудреця, Рабіндраната Тагора:

Як перед похибками двері ти замкнеш,

До тебе істина ввійти не зможе теж.

Ігор ДУБИНСЬКИЙ[22]

ЗМІСТ

Робін Кук. МОЗОК. Роман

Крішан Чандар. ДОБРОЧИННІ ТАБЛЕТКИ. Оповідання

Акахіто Оонісі. ПАНАХИДА ПО ЛЮДСТВУ. Оповідання

Річард Бах. ІЛЮЗІЇ. Пригоди месії мимоволі. Повість

Кендзабуро Ое. ІСТОРІЯ М/Т І ЛІСОВОГО ДИВА. Роман

Примітки

1

Робін Кук народився в Нью-Йорку, закінчив Колумбійський університет. За фахом офтальмолог. Автор романів «Кома», «Сфінкс». Роман «Мозок» вийшов у світ 1981 року.

2

ЕЕГ — електроенцефалограма.

3

Доктор філософії.

4

Доктор медицини.

5

Чорний звір (франц.).

6

Папаніколау Дж. Н. (1883–1962) — американський лікар і анатом, автор розповсюджених методів цитодіагностики.

7

Бічер Г. К. Етика й клінічні дослідження. — Нью Інгланд Джорнал оф Медсін, 1966. — Т. 274. — С. 1354–1360.

8

Паппворт М. X. Досліди на людині. — Бікон Пресс, Бостон, 1967.

9

Барбер Б. Етика й дослідження на людях. — Сайнтіфік Амерікен, 1976. — Т. 234. — № 2. — С. 25–31.

10

Паппворт М. X. — цит. твір.

11

Ветч Р. М. Розвідки з медичної етики. — Гарвард Юніверсіті Пресс, 1977. — С. 274–277.

12

Джонас X. Філософські роздуми з приводу дослідів на людях. — Досліди на людях. — П. А. Фрейд, 1969.

13

Барбер Б. — цит. твір.

14

15

Чога — халат із верблюжої шерсті.

16

Річард Девіс Бах (нар. 1936 р.) — американський письменник. Служив в американській авіації пілотом, працював у спеціалізованому журналі «Флайнг» («Льотна справа»). Автор багатьох нарисів, статей, оповідань і книг про авіацію, в тому числі «Чужий на землі» (1963), «Біплан» (1966), «Нічого не трапилося» (1969), які пройшли непомітними для масового читача і критики. Великий успіх письменникові приносить повість-притча «Чайка на ймення Джонатан Лівінгстон», яка виходить з друку наприкінці 1970 року, тривалий час очолює список бестселерів та перекладається багатьма мовами світу, зокрема на російську («Иностранная литература», 1974, № 12). Наступні книги Баха — «Дар, який приносять крила», «Не існує таких місць, як далечінь» та «Міст через вічність» — знову не викликають ентузіазму критики, аж доки в 1977 році він очаровує читацьку аудиторію своїми «Ілюзіями». В пресі розгортається гаряча дискусія, церква засуджує книгу із своїх амвонів, Голлівуд ставить за її мотивами кінофільм, видавці підкидають на книжковий ринок все нові й нові видання цього твору, а читач голосує за нього як за помітне явище в американській літературі.

17

Популярний персонаж мультфільмів і коміксів.

18

Голлівудський фільм, випущений на екрани в 1969 році; цей вестерн про пригоди двох симпатичних злочинців зажив великої популярності.

19

Ідеться про відомі голлівудські кіностудії «Уорнер бразерз» і «Метро-Голдвін-Майєр».

20

Грузин Валерій Михайлович (нар. 1940 р.) — автор кількох книг про США, де тривалий час працював на дипломатичній роботі. Переклав книгу Дейла Карнегі «Як здобувати друзів і впливати на людей». Працює заступником головного редактора журналу «Всесвіт».

21

Кендзабуро Ое (нар. 1935 р.) — один із найзначніших представників «чистої» (на відміну від «масової») літератури в сучасному японському письменстві. Його перша збірка оповідань «Зривати бруньки, вбивати малят» удостоєна премії ім. Акутагави.

Кендзабуро Ое автор романів «Молодь, що спізнилася» (1962), «Сексуальна людина» (1963), «Особистий досвід» (1964), «Футбол 1860 року» (1967), «Підступили води до душі моєї» (1973), «Ігри сучасників» (1979), «Кого вкусив гіпопотам» (1985), «Корпус Квілпа» (1988) та інших, а також збірок есе, художньої публіцистики, оповідань.

Роман «Історія М/Т і лісового дива» побачив світ у видавництві «Іванамі сьотен» 1986 року.

У цьому своєрідному творі, що увібрав у себе і філософську прозу, і соціальну фантастику, і могутній міфологічний струмінь, автор звертається до проблеми природи в житті людини і ролі людини в природі, взаємостосунку ватажка й маси, двоїстої ролі керівника, лідера. На прикладі головного героя Ковасухіто-Руйнівника показано поступове переродження народного ватажка в обожнюваного народом тирана; Руйнівник, який на початку символізує собою все нове і змітає зі свого шляху все заскорузле, віджиле, згодом сам стає символом старого.

Символіка твору, як це і буває завжди в творах неординарних, дозволяє різноманітну інтерпретацію її, спонукає згадувати про події з історії власного суспільства та розмірковувати над шляхами його розвитку й долею людства взагалі. В історії селища, загубленого в лісових нетрях, що її передано у своєрідному переплетінні міфів і дійсності, як у краплині води, віддзеркалилися події не лише японської історії; вони властиві для будь-яких часів і народів.

22

Дубинський Ігор Михайлович (нар. 1956 р.) — перекладач з японської мови, член правління Всесоюзної асоціації науково-технічних перекладачів. За освітою інженер, працює в Київському політехнічному інституті. У «Всесвіті» друкувалися в його перекладі оповідання японського письменника-фантаста Сін’їті Хосі.

Content

Кук Робін, et al Фантастика Всесвіту. Випуск 1

ФАНТАСТИКА ВСЕСВІТУ Випуск 1 Фантастичні романи, повісті, оповідання

Робін Кук МОЗОК Роман

1 7 БЕРЕЗНЯ

2 14 БЕРЕЗНЯ

3 15 КВІТНЯ

4

5

6

7

8

9

10

11

ПІСЛЯМОВА АВТОРА

Крішан Чандар ДОБРОЧИННІ ТАБЛЕТКИ Оповідання

Акахіто Оонісі ПАНАХИДА ПО ЛЮДСТВУ Оповідання

Річард Бах ІЛЮЗІЇ Пригоди месії мимоволі Повість

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

Епілог

АБСТРАКТНИМ ГУМАНІЗМ НЕ БУВАЄ

Кендзабуро Ое ІСТОРІЯ М/Т І ЛІСОВОГО ДИВА Роман

Вступ. ЗНАК М/Т НА КАРТІ ЖИТТЯ

Розділ 1. РУЙНІВНИК

Розділ 2. ОСІКОМЕ, «РУХ ЗА ПОВЕРНЕННЯ ДО ДАВНИНИ»

Розділ 3. КІНЕЦЬ «ВІКУ СВОБОДИ»

Розділ 4. П’ЯТДЕСЯТИДЕННА ВІЙНА

Розділ 5. МУЗИКА «ЛІСОВОГО ДИВА»

Від перекладача

ЗМІСТ

Примітки