Парал Владімір

Війна з багатоликим звіром

Владімір Парал

ВІЙНА З БАГАТОЛИКИМ ЗВІРОМ

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Пам'яті Карела Чапека

з повагою і любов'ю

З чеської переклали Олесій Зарицький[1] та  Галина Сиваченко[2]

Vladimir Paral. Valka z mnohozviretem. Ceskoslovensky spisovatel, Praha, 1983.

БАГАТОЗВІР 01

І

У вівторок, 18 листопада, в Чехії буде незначна хмарність, у горах ясно, температура вночі від нуля до двох градусів морозу, вдень — від трьох до п’яти градусів тепла. Протягом дня хмарність у промислових районах зростатиме (руді хмари), в другій половині дня подекуди можливі опади (руді дощі).

Відразу пополудні західний вітер нагнав на стотисячне обласне місто Усті важкі руді хмари, й учасники наради в кабінеті генерального директора Північно-чеського харчового підприємства (ПЧХП) почали куняти в рудих присмерках.

— Наступне питання — про експонати наших продуктів для всесвітнього ярмарку в Мілані. Доповідають доктор Роган та інженер Бімонь, — із записника прочитала секретарка й увімкнула світло.

— Але ж уся північна Італія уже заражена, то ярмарок навряд чи відбудеться!

— Та й ми через кілька днів навряд чи вироблятимемо хоч якісь продукти. Про який там ярмарок мова…

— Не можна забувати про майбутнє. Покличте доповідачів! — розпорядився генеральний директор і глянув на двох чоловіків у білому, які несли таці з ярмарковими зразками.

Самовпевнений Еда Роган як завжди почав першим, не чекаючи запрошення. Це був наш славетний автор гірко-солодких фірмових наїдків. «Промисловий дизайнер» — гордовито казав він про себе, адже його шоколад із сиру, яблучна паста з яловичиною в тюбику та цукерки були найкращою експортною продукцією ПЧХП і постійним джерелом валюти. Я також придумав для нього звання — «головний спеціаліст із консервів», на яких він щомісяця заробляв по 8000 крон. Іще більше Еда Роган отримував од патентів і ліцензій. Він дуже здібний, але трохи непоштивий і навіть нахабний. Зі мною й не привітався. Вічний насмішник і дотепник — він і зараз із вихилясами, немов офіціант у барі, заходився розставляти перед нами свої зразки.

Однак те, що він показував, було варте уваги. Вершкове морозиво з пивом, рожевий швейцарський сир із смородиною, жовто-коричневі ягнячі карамелі й ексцентричний «Мисливський паштет» із заячини, мандаринів і горобини — все це мало забезпечити їм у Мілані перше місце.

Якщо, звичайно, Мілан не потоне в цьому коричневому морі.

У Станди Бімоня, як завжди, не було нічого нового. Знову якісь «економічні продукти». Я розумів, що вони виготовлені на науковій основі, економічно вигідні й колись, на жаль, будуть неминучі на нашій старіючій планеті, чиє населення безупинно зростає… Але часто доводилося читати: чи не можна зробити їх бодай трохи смачнішими?

Генеральний директор без ентузіазму переглянув екопродукти Бімоня — квадратні пластини біло-сірої сітчастої неїстівної тканини, в яку механічно, за допомогою впорскування, вводяться необхідні речовини. При вживанні вони засвоюються організмом, тимчасом як сітчатка (або сітковий баласт із інертних полімерів) лишається недоторканою, після — гм!.. — проходу травним трактом її збирають, обмивають і так само, як, скажімо, порожні пляшки, повертають для наступного вжитку. Полімерний сітчастий носій можна вживати чотириста разів, термін його використання — шість років, а головна вигода — радикальне обмеження відходів… які вже загрожують нас завалити.

На цій науково-технічній основі Станда Бімонь приготував для Мілана «Поживний екохліб» (сірі квадратики сітчастої тканини), «Індивідуальний екохліб» (такі ж квадратики, але без поживних речовин, які треба вводити туди відповідно до режиму харчування в 16-и різних програмах: для тих, хто займається фізичною або розумовою працею, для діабетиків, спортсменів, вагітних жінок тощо), а також дитячий набір «Маленький їдець» — ті самі сіточки, до яких діти самі вводитимуть білки, жири й вітаміни, щоб змалечку звикати до раціонального харчування.

Бідні діти! Коли я ходив до школи, то ми рвали та їли черешні в нашому садку просто з дерева. А мамині ватрушки! Або картопляники…

— … Ти повинен зрозуміти, Стандо, що з оцим до Мілана не поїдеш, — почав був Еда Роган.

Хіба я давав йому слово?

— Екопродукти — це єдина відповідь на науково-економічний прогноз світового розвитку… — почервонів Бімонь.

Наші два півні вже настовбурчилися. Нехай трохи пострибають.

— … Далеко не єдина! — перебив його Роган. — Їх би слід було трошки підфарбувати й ароматизувати. Або хоча б накраяти кільцями, віночками чи скрутити в рогалики…

— А тоді ще підфарбувати, напахтити й підманікюрити, так? — розсердився Бімонь. — Я про це не хочу й говорити!

— Бо ти надто застандартизований, Стандо.

— На твої вбогі каламбури мені начхати. Зрештою, солідні стандартні й перспективні продукти нашому підприємству потрібні більше, аніж… усіляка ексцентричність із шарлатанським присмаком!

— А кому потрібні оці твої квадратики? Вони нагадують нарізану ганчірку для підлоги. І мають такий самий смак.

— Я виготовив зразки свого екохліба на основі світової наукової літератури…

— … з якої все й здер. А тоді вже зробив полімерні сітки, напхавши їх крихтами справжньої їжі. Ще й хочеш, щоб діти робили її самі.

— Я рішуче протестую…

— Ну, досить, припиніть! Нехай висловляться інші, — втрутився генеральний директор.

Еда Роган, як завжди, перебільшував, але де в чому він мав рацію. Хоча Бімонь був сумлінний працівник, винахідливості чи оригінальності йому бракувало. Він умів тільки переймати, розробляти та оформляти — 3000 крон на місяць було йому за це цілком досить. Адже таке вмів будь-хто.

Після короткого обговорення секретарка занотувала резолюцію про те, що ПЧХП надсилає на міланський ярмарок колекцію д-ра Е. Рогана. Потім зачитала головний пункт порядку денного:

— ПЧХП на випадок оголошення стану зараженості. Доповідає начальник кризового штабу.

— Ми привели до повної готовності всі сорок протимазутових (ПМ) прожекторів і шістнадцять ПМ-пропелерів, — почав доповідач. — Можливо, будемо змушені значно обмежити постачання всього енергетичного блоку підприємства електрикою, включаючи котельню й лічильник…

Генеральний директор стомлено підійшов до вікна і відчинив його. Важкі руді хмари вже осіли суцільною низькою завісою, й шибками текли перші краплини слизької темно-рудої рідини.

СЬОГОДНІ ВЖЕ ВІДОМО, що мазут, оті темно-руді хмари, яких стає дедалі більше в промислових районах, над великими містами, виникають з усіляких відходів. Дим підприємств, промислові викиди, вихлопні гази машин, відвали порожньої породи, відходи заводів, пил, забруднення річок, міські, стічні води, тютюновий дим — усе це викликає руду заразу, яка чимраз дужче поширюється на землі. «Говорячи образно, — сказав нашому кореспондентові професор Празького університету Янік, — наша земна куля захворіла водночас на катар бронхів, нежить і сильний розлад шлунка. Лишається сподіватися, що з цього в неї не розвинеться рак».

МАТЕРІЯ ЗБОЖЕВОЛІЛА? В англійському місті Лідс, центрі сталеливарної промисловості, виявлено неймовірну кількість рудої маси — кучугури по кілька метрів увишки. Аналіз речовин підтвердив побоювання вчених. У цих рудих драглях знайдено мікроструктуру, що викликає розмноження клітин раку в людському організмі. Тому драглям дано назву «канцерит». Є й інші назви, що свідчать про її походження: «деград», «дестракт» і «декомпросит», темно-рудий, коричневий колір речовини зафіксовано в російській назві «коричмас», в англо-американській і німецькій — «брауніт», її експансивність утілено в назві «експандіт», — є навіть назви типу «ідіотін» та «катастрофіт»…

Однак дедалі більшого поширення набуває отой первісний термін — «мазут».

II

Доктор Едвард Роган (42 роки) — високий, стрункий, із довгобразим смаглявим обличчям — вийшов з адміністративного корпусу на подвір’я, яке в цю мить нагадувало аеродром під час знімання кінофільму. На чотириметрових металевих підставках височіли три неоковирні протимазутові пропелери, а на асфальтованій стоянці бригада електриків підключала серед клубків кабелю батареї ПМ-прожекторів. Уже скоро ц е мало впасти на нас. Чи вистоїмо ми?

— Добрий день, пане докторе! — хвацько козирнув Польда Штрунц, одягнений у темно-синю форму вахтера.

На ньому були краватка на резинці і начищені до ідеального блиску черевики. Вахтер мав такий вигляд, немов усім цим керував саме він, складалося навіть враження, що руда катастрофа його тішить.

У корпусі В Еда стрибав через дві сходинки, а в приймальні свого кабінету гукнув до секретарки Тіни:

— Перемога! Іду до Мілана!

— Ти завжди перемагаєш, Едо, — посміхнулася вона.

Моя секретарка Тіна Трикова-добра молодичка, подумав Еда, але їй не щастить. Тібор, наш шофер, за рік по весіллі пішов од неї до іншої. Тіна мешкає в сусідній квартирі, і я часто чую, як вона ставить одні й ті самі п’ять зачовганих касет, які вже знав увесь будинок. Музика лунала майже півночі. Тіна жила без чоловіка, а це, звичайно, не йшло на користь молодій матері.

— Відзначимо, Тіно?

— Сьогодні у тебе немає часу.

— От тобі й маєш! Чому?

— Бімонь до самого вечора чергуватиме в штабі боротьби з кризою.

Виходить, Тіна вже знала про мене й Аеону Бімоньову… Звичайно, добра секретарка все повинна знати, але зухвальство Тіни було нестерпне.

— Це мене не обходить. І тебе також не повинно обходити, — холодно відказав Еда. — Зателефонуй моїй дружині.

Тіна прикусила язика, набрала номер міської бібліотеки, попросила покликати пані Роганову й передала трубку шефові.

— Привіт, люба! — вигукнув Еда. — Я переміг, їду до Мілана! Лечу до тебе, давай відсвяткуємо, га?

— Вибач, Едо, — згодом сказала Тіна Трикова. — Я не хотіла…

— Забудьмо про це, — сказав Еда й зайшов до своєї лабораторії.

На двох широких столах панував страшенний гармидер, немов після погрому: скрізь валялися взірці оранжевого й рожевого швейцарського сиру, ягід горобини, ягнячого та заячого м’яса — свідчення двомісячної виснажливої праці, й тут же — вдалі експонати для всесвітнього ярмарку. Все це Еда нетерпляче згріб, кинув до електричної дробарки й увімкнув струм… Наступна гірко-солодка страва цього разу мала бути цілком стандартна, немов з конвеєра…

Електрична дробарка хрипіла, тріщала й плямкала. Еда Роган мовчки стояв перед заскленою картою свого «ПАВУТИННЯ», ледь торкаючи її пальцями. Молоко, яйця й овочі надходили безпосередньо з ферм, борошно — з малих електричних і вітряних млинів, а плоди — просто з дерева. Все це рухалося доцентрово, а в зустрічному потоці йшли сіль, прянощі й склотара. Виробництво й розподіл відбувалися в кожній точці зіткнення мережі «ПАВУТИННЯ». Настав кінець гігантським підприємствам, холодильним заводам, сушарням, складам, синтетичним домішкам, барвникам і всім цим штучним механічним продуктам. Виготовлення смачних поживних страв із свіжої сировини. «ПАВУТИННЯ» покривало всю Чехію, а згодом мало поширитися й на весь континент…

Це поки що був аркуш паперу за склом. Коли ж я за діло, нарешті, візьмусь? — подумав Еда. Сьогодні вже ні. Ще один день втрачено.

Вийшовши з лабораторії, Еда сів у свою розкішну італійську спортивну машину і, поминувши кабелі протимазутових прожекторів, поїхав до міста. Головний фахівець об’єднання не повинен був звітувати перед якимось генеральним, що крав у нього золоті медалі.

Припаркувавши машину перед міською бібліотекою, Еда хвильку, крізь скляні двері коридора театрального відділу, з насолодою спостерігав за своєю дружиною. Павла дуже гарна, подумав він, і в свої тридцять дев’ять років ще зберегла дівочу фігуру. Незважаючи на вісімнадцять років подружнього життя, й досі мене хвилює. Молодша від неї на десять років Леона поряд з нею здається коричневою марою.

— Збирайся й поїхали! — весело гукнув Еда дружині.

— Ти вільний, а я ні, — заперечила Павла Роганова. — Скільки я тобі говорила, що працюю до п’ятої…

— То зроби на сьогодні виняток!

— Я справді не можу, Едо. О пів на п’яту прийдуть хлопці з гімназії за п’єсами Чехова.

— Так лиши ті п’єси в секретарки.

— Але ж хлопці хочуть зі мною порадитись.

— Ну то напиши їм свою думку.

— Я обіцяла зустрітися з ними, — сказала Павла, тепер уже вперто й майже роздратовано. «Еда завжди вважав, ніби я недооцінюю його роботу, а свою ставлю надто високо», — подумала вона.

«У Павли майже не лишається часу для розваг, — тим часом казав собі Еда. — Моя дружина чудова, але скоріше підходить для поганої погоди».

— А я так сподівався… — протяг він розчаровано.

— Тобі завжди здавалось, ніби моя бібліотека — це якийсь прохідний двір. Ну, не сердься, міг би й сам усе купити. Міг би ще заскочити до хімчистки за Міхаловими штаньми. Я спробую йому зателефонувати, можна було б утрьох піти в кіно…

— Але ж Міхал давно не ходить у кіно з мамою і татом. Ти забуваєш: йому вже вісімнадцять.

— А ти подеколи взагалі забуваєш, що маєш сина. Я думала зробити якнайкраще, але роби як знаєш. Це твій день.

— Я хотів, щоб він був наш.

— Едо, ти ж знаєш… — Павла спохмурніла.

Звичайно, я сам в усьому винен, подумав Еда, варто було б їй сказати про це, вона чекає такого визнання, але я не можу, я кажу щось абсолютно протилежне, що її неодмінно образить:

— Вибач за турботу, передай привіт твоїм бурсакам.

Це справді образило Павлу.

Сердитий насамперед сам на себе, Еда нервово ходив асфальтовими доріжками маленького парку перед міською бібліотекою. Ось охолону трошки, думав він, піду знову до Павли й скажу їй… може, просто візьму її обличчя в долоні, й ми знову будемо разом. Але ж я щойно завершив важку двомісячну працю, втомився й мушу розслабитись — вино, сміх, насолода… Мені зараз абсолютно не хочеться їхати по продукти до універсаму, забирати з хімчистки синові штани та йти сім’єю в кіно!

Під нахмареним небом у голих кронах листопадових дерев шелестів рудий дощ, липучо розтікаючись по асфальті, й Еда з відразою витирав з обличчя драглисті краплини. Гидота зовні й всередині. А днів ще за два…

Сміття у металевій урні стало набрякати. Бананові шкурки, недогризки яблук, недоїдений рогалик, зібгані паперові стаканчики, газети, поламаний гребінець і недокурки швидко розкисали, вкривалися піною, випинаючись назустріч рудій хмарі, пожадливо сполучалися з рудим дощем: нижча форма сміття переходила у вищу; потічок рудого, щойно утвореного мазуту вилився на асфальтову доріжку й легко з’єднався з великою темно-рудою калюжею.

Дощ подужчав. З гілок і стовбура величезного голого бука стікали струмки рудої маси, вливаючись у мазутову калюжу, з якою щойно з’єднався сміттєвий потік. Все це об’єдналося і немов ожило — і от уже десятиметровий рудий змій, хвіст якого був на дереві, почав жерти з урни перетворене на брунатний мазут сміття, яке, ставши каламутною юшкою, переливалося через вінця металевого бака й на очах всотувалось у товсте тіло змія, наче то в тераріумі зоопарку тигровий пітон ковтав білих мишей.

Еда здригнувся й викинув сигарету в калюжу. Недокурок засичав, намок, спінився, й за секунду-другу розчинився в брунатній рідині. Клейкі краплини падали на лоб, збиралися на бровах, стікали обличчям, наче руді сльози. Треба було б повернутися до Павли, обняти її, але тепер Еді вже бракло сил.

Розслабившись, він бездумно підійшов до своєї спортивної машини, ввімкнув мотор і вже абсолютно апатично поїхав туди, куди, власне, й не збирався.

ПЧХП побудувало для своїх працівників житловий квартал чотириповерхових будинків, і Еда припаркував машину перед своїм будинком № 2002. Навкруги нікого не було, лише біля сусіднього під’їзду стояла крита машина, а чоловіки у формі Технічних служб вантажили її пакунками й валізами. Останні мешканці нижніх трьох поверхів спішно евакуювались до Крушних гір. Коли мазут випаде з хмар, заллє все на дев’ять метрів увишки. Покинутий спортивний майданчик блищав од рудого слизу. Всі діти були вже в горах, будинок охопила тиша. Три нижні поверхи евакуювали, навіть Дурдики з нашого, четвертого, виїхали, зітхнув Еда. Ми, звичайно, також могли б поїхати, достатньо було підняти телефонну трубку — і Технічні служби все влаштували б. Довелося б залишити хіба що меблі. Павла не хотіла їхати — через оте своє піаніно, я — через Павлу, а також через поїздку до Мілана. Та й Міхал категорично відмовився. Наш син заявив, що «хоче це пережити»!

Стишивши кроки на четвертому поверсі, Еда послухав під дверима тих трьох квартир, де ще лишались мешканці. Міхала напевно ж немає вдома, подумав Еда, Тіни також, та й у Дурдиків нікого. Перед дверима з табличкою «Інж. Станіслав Бімонь» Еда затамував подих, п’ять разів тихенько постукав і за хвильку ввійшов досередини. Леона Бімоньова була в тісних джинсах (вона пишалася своєю стрункою фігурою), чоловічій сорочці (бо я колись бовкнув, що вона їй пасує, майнуло Еді, хоча це було під час нашого першого побачення, коли я міг сказати, що їй личить і гумовий фартух для прання). Неодмінна переможна посмішка на вустах Леони над усе дратувала Еду.

Я не був невірний Павлі, подумав Еда. Я фактично ніколи до цього не прагнув. Ну, хіба зо два рази під час довгих службових відряджень… Вперше це сталось у червні біля берлінських озер, потім у Венеції, а потім раз у Ризі. Власне, в Ризі двічі, там я одержав свою першу медаль і просто мусив якось це відзначити. Отже, за вісімнадцять років подружнього життя — всього лише чотири ночі, бо вранці всім взаєминам наставав кінець. А протягом останніх років — жодної вкраденої ночі.

З Леоною все відбувалось тому, що це було дуже легко, знову подумав Еда. Навіть автоматично. Адже вона сама почала! Власне, на нашому четвертому поверсі ніхто нікого не зносить, вічні суперечки з приводу спільної пральні чи сушильні, фотолабораторії, тераси на даху для загорання чи місця на стоянці біля будинку, чистоти на сходах, шуму за стіною й велосипеда, що заважає в коридорі… Напевно, я анітрохи не грішив, коли серед усього цього бедламу завжди трошки посміхався до Леони. А вона — до мене.

Одного разу я ніс Павлі букет квітів — одинадцять чайних троянд, Леона саме мила двері в коридорі, і я одну квітку дав їй. А потім лише сказав, що чоловіча сорочка їй пасує, що в неї принадна маленька фігурка, і цього виявилося досить.

Я Леону не кохаю, власне, вона мені не дуже й подобається, і я до неї ходжу не для того, щоб дозолити Бімоневі. Але ж коли все це в тебе відразу за порогом… І все, чого бракує Павлі, Леона має вдосталь: вона істерична, сварлива, ревнива, зла, роздратована, непостійна, мстива, нестерпна. Інколи вона мені приносить справжню втіху. Бімонь раз на місяць, у другій половині дня, чергує в штабі; ото й усе. Після обіду — це, думаю, не такий гріх, як уночі, а сьогодні я ще цілком встигну з родиною в кіно.

— Вибач, я хотів принести тобі квіти, але через сусідів… — сказав Еда.

— А я приготувала для тебе своє тіло, але дуже боюся, що все це колись стане відомо, — мовила Леона. — Власне, сьогодні мені хочеться тільки поговорити з тобою, як це робить твоя балакуча леопардиця.

— Я краще полежав би…

— Ти цинічний нікчема, але мені подобається дратувати тебе, мій ледачий леопарде. Якщо ти до мене сьогодні доторкнешся, я спалахну живим вогнем!

Еда повільно став розстібати у неї на грудях чоловічу сорочку, а вона при цьому шепотіла:

— Сьогодні я цілий день змушувала себе думати про тебе… Хоча раніше змушувала себе не думати про тебе… І те, й те — важко… Взагалі я не кохаю тебе, але інколи шалено… Облиш, я сама.

Надто худа Леона роздяглася надміру швидко.

У спальні панували сутінки, за вікном — темно-руда імла.

СПЕЦІАЛЬНИЙ КОМІТЕТ ООН у справах охорони життєвого середовища на своїй 383 зустрічі в Касабланці обговорив загальний стан зараження обширних областей планети коричневими драглями. Виявлена вперше в Лос-Анджелесі, ця речовина поширилася по всіх Сполучених Штатах, у промислових північно-східних районах країни — в Пенсільванії, Нью-Джерсі й Нью-Йорку — вона залягла десятиметровими кучугурами, які й досі не ліквідовано. Через певний час коричневі драглі з’явились у Європі, повисши в повітрі густим смогом (руді хмари). Особливо критична ситуація склалась у промислових центрах Англії (Ліверпуль — Манчестер, Бірмінгем — Нортгемптон, Великий Лондон), Франції (Лілль, Париж), а також на шахтах Бельгії та Рурської області ФРН. Критична ситуація нині вже охопила всі промислові райони континенту. В Центральній Європі поки що залишаються незараженими тільки гірські райони, які знаходяться на висоті 700 метрів над рівнем моря.

КОНЦЕНТРАЦІЯ МАЗУТУ в північночеському вугледобувному районі швидко наближається до критичної норми. Знову закликаємо всіх громадян, які й досі живуть на нижніх поверхах, прискорити евакуацію до гірських районів. Уряд і національні комітети всіх ступенів забезпечують кожній евакуйованій родині негайне безкоштовне перевезення, житло, роботу, умови для культурного відпочинку тощо.

У ГОРАХ — ЧИСТЕ ПОВІТРЯ Й ДОСИТЬ МІСЦЯ ДЛЯ КОЖНОГО!

III

Щодня приїздило близько семи тисяч. Блискучі звивисті потоки автобусів, легкових машин і мотоциклів усіх марок, двома річищами обтікаючи гірську ділянку міжнародної автостради Прага — Усті — Берлін, розповзалися на золотавій траві схилів. Машини стояли на кожній рівнинці, площині, звивинці, всюди, де можна було вчепитися бодай трьома колесами.

Той, хто мав змогу, приїздив з міста сюди, в Крушні гори, до евакуйованих дітей, рідних, знайомих або й просто так, щоб бодай годинку побути в останньому куточку Центральної Європи, де повітря й досі лишалося чистим. Під сонячним промінням короткого листопадового дня, під прозорим синім небом яскраво палали гірські хребти, нагадуючи видовжений острів, що виступав з моря темно-рудих хмар, а хмари суцільною завісою тяглися на захід аж до Атлантики й на північ — до самого Балтійського моря. На південь же, через двісті п’ятдесят кілометрів важкого шару хмар над усією чеською улоговиною, другим чистим островом лишався гірський масив Шумави. А далі вже були тільки Альпи.

Тіна Трнкова (23 роки) ще раз ніжно поцілувала малого Томашека й посадила його назад у візочок.

— Ти вже йдеш? — спитала її мати.

— Сьогодні мушу. Він… має прийти ввечері.

— Тіно, ти повинна спробувати…

— Знаю, мамо. Бувай, Томашеку! Слухай бабусю, а я завтра знову приїду.

Не виймаючи рук з кишень довгого твинового пальта, Тіна поспішала в холодному іскристому сяйві до зупинки автобусів постійного сполучення, які вирушали щошість хвилин. Вона ледве встигла вскочити, коли пневматичні двері автобуса вже зачинялись.

Потемніле небо над селищем евакуйованих прорізали перші золотаві чотирикутники вікон, що швидко віддалялись. Автобус спускався серпантином дороги, певний час обабіч тяглися букові ліси, які несподівано зникли в рудій темряві. Це тривало довго, аж до Усті, де ще було трохи видно, але з мазутової стелі хмар почав накрапати коричневий слиз.

У будинку № 2002 тепер жили тільки нагорі, й Тіна Трнкова піднялася до своєї квартири на четвертому поверсі.

— Роган уже був у Бімоньової! — скривилася Ріта Недомова, яка ніколи не гребувала підслуховуванням, вивідуючи таємниці сусідніх квартир за допомогою склянки, приставленої до стіни.

— Ось чому, виявляється, шеф манірився переді мною, мовляв, страшенно поспішає до дружини…

— Чоловіки — це жеребці, — висловила свій найболючіший здогад Ріта.

Коли Тібор покинув Тіну, а Томашека відвезли у гори, вона взяла Ріту до себе.

Не зношу самотності, — сказала собі Тіна, — а Ріта завжди когось приведе, вона ж офіціантка. В свої сорок п’ять ще має добрий вигляд, висока, дужа, досвідчена, це подобається чоловікам, тричі розведена, ініціативна, може, аж занадто, ще й битися вміє. Шкіра в неї завжди волога, повністю засмагла, бо Ріта гола смагне на даху та в інших найменш придатних для цього місцях, тому ніколи не лишається сама — ще й приводить свою здобич до моєї квартири…

— Як там у горах? — спитала Ріта, притиснувши склянку цього разу до стіни квартири Роганів.

— Чисто й гарно… Чому ти жодного разу не з’їздиш сама подивитись?

— Мені й тут добре.

— А мені вже не подобається.

— То їдь до Томашека, а я тут за всім догляну.

— Можливо, ще повернуться кращі часи… Ні, я повинна залишитися тут.

— Ти й досі віриш, ніби тобі пощастить притягти сюди твого колишнього чоловіка?

— Я повинна спробувати бодай ще раз. Увечері. Я тобі вже говорила про це.

— Ти казала, він прийде сьогодні за своїми п’ятьма старими касетами? Але ж він забере їх для своєї нової жінки, Тіно!

— Я ще не знаю, що схоче зробити Тібор. Але добре знаю, що хочемо я й мій син Томашек. Ну, досить, Ріто! Мені ще треба трохи причепуритись.

— У тебе й так чудовий вигляд, люба! Платтячко завужене — ну справжня тобі голубка. Якби й мені таке!

— Я не вулична дівка, Ріто.

— Але ж це саме те, чого тобі сьогодні ввечері бракуватиме! А що — ні? Як хочеш усе владнати просто — будь ласка, мене вже нема. А якщо в тебе це не вийде, я буду в «Павукові» — у веселій компанії хлопців з газового заводу. Я вже підшукала серед них одного й для тебе. Змінний майстер, заробляє більше за інженера, щодня міняє шкарпетки, можливо, навіть читає книжки…

Тіна заходилась нетерпляче роздягатися — скинула сукню, білизну — аж нарешті лишилася гола.

— Отак його й зустрінь! — з усмішкою промовила Ріта.

— Якби я була певна, що це допоможе…

Залишившись нарешті сама, Тіна швидко прийняла ванну й напахтилася зеленими польськими парфумами, Тіборові колись подобався «Запах колосся»… Тепер сукня. Цю чи цю? Мабуть білу… або, можливо, щось більш сексуальне? Ні, червоно-білу, в смужку, в якій я зустрічала його щовечора. А цими гудзиками він завжди починав бавитись.

Тіна взяла гребінку, сіла перед високим дзеркалом у спальні й почала повільно, довгими рухами розчісувати волосся. Колись він мене так розчісував, згадала Тіна. Тібор мав би вже прийти, адже сказав… ми цілий рік розмовляємо тільки по телефону. Я щодня бачу з вікна приймальні, як він миє на подвір’ї чорну директо— рову машину, через неї й почалося наше нещастя. Коли Тібор працював на вантажній, то належав лише мені й Томашекові.

Повернися, прошу тебе, мовчки проказала Тіна. Я зроблю все, чого ти забажаєш. Дуже тебе прошу…

Пригнічена тишею знелюднілого будинку, на який насувалося лихо, молода жінка вже кілька годин сиділа сама в порожній квартирі. За шибками пролітали, звиваючись, тисячі рудих черв’яків. Чому не прийшов Тібор? Мабуть, та жінка не пускає його. Або ж він раптом злякався, що змушений буде просити пробачення й принижуватись, — Тібор завжди був великий піжон. Або, можливо, просто не знайшов сили подолати це руде багно на вулицях…

А я маю силу. Мушу мати, сказала Тіна, енергійно підвелась, одяглася, запхала в сумочку всі п’ять магнітофонних касет і збігла порожніми сходами вниз. Рудий дощ подужчав і поряснішав, такого ще не було. З темного неба вже падали не краплини мазуту, а важке набрякле шмаття, волокна і якісь огидні торочки.

Безнадійно було витирати з обличчя ці бурі драглі, тільки пальці склеюються Тіна за кілька кроків зупинилась. Що, власне, ти хочеш сказати тим двом, бідолахо? — раптом спитала вона сама себе. Просити ту жінку, щоб повернула тобі чоловіка, а Томашекові — тата? Розчулити Тібора балачками про те, як пахне волосся його сина, як Томашек уже сам узувається, як малює тата-велетня, якого йому бракує? Або просто віднести їм ці касети, щоб Тібор не обтяжував себе візитом до мене?

Тіна над силу блимала склеєними повіками, обличчя її зашкарубло під важкою маскою коричневого гелю. Варто було б слідом за Томашеком евакуюватись у гори, майнуло їй у голові. Власне, мені слід було поїхати з Рітою до «Павука», принаймні не була б цілу ніч самотньою. Туди я ще встигла б, але мені починає все набридати.

Тіна примруженими очима дивилася на затемнений будинок № 2002, в якого лише на четвертому поверсі світилось кілька вікон. Наче потопаючий човен, подумала вона. Чого я, власне, чекаю?

ДОСЯГШИ КРИТИЧНОЇ МАСИ, насичені мазутом хмари дуже швидко спадають дощем, покриваючи землю отруйним бурим шаром. У місцях, де це вже сталося, необхідно оголосити ТИМЧАСОВИЙ СТАН ЗАРАЖЕНОСТІ — ТСЗ і негайно вжити відповідних заходів: 1. Швидко провести евакуацію мешканців нижніх поверхів будинків, насамперед усіх дітей до 15 років; 2. Негайно припинити виробництво на всіх заводах і в цехах, які досі викидали відходи в повітря й річки; 3. Значно обмежити або повністю припинити використання будь-яких джерел забруднення (особистих, вантажних машин, крім електромобілів, відкритого вогню, куріння тютюну, опалювання вугіллям, нафтою й газом); 4. Внаслідок припинення роботи більшості електростанцій, парових котелень і т. п., надалі освітлення й опалювання житлових будинків буде значно обмежено. Постачання неевакуйованого населення електроенергією й парою в містах знижується приблизно на 80 %. Отож цим людям рекомендовано поселятись у спільних квартирах, які постачатимуться електроенергією та парою.

Після оголошення ТСЗ опалювати, освітлювати, варити, митися й прати можна тільки в спільних квартирах!

IV

Леона Бімоньова (29 років) — струнка жіночка з маленькими гострими персами й густим жовтавим волоссям — зірвала з ліжка простирадло і запхала його у кошик для брудної білизни. Я сита Едою Роганом по саму зав’язку, сказала вона в думці. Чому я, власне, з ним зв’язалася?.. Просто він провокував мене доброзичливістю, тріумфом над Стандою, своєю славою, мандрівками, золотими медалями, страшенно дорогою машиною, показним «коханням» до своєї гордовитої пані Павли. В такій ситуації я просто зобов’язана була перетягти, обплутати його. Тільки щоб довести самій собі, що я це можу зробити, якщо схочу. Безумовно, це всього лише маленька жіноча гра… якої в мене зі Стандою не вийшло. А жінка ж повинна опанувати її — в коханні це дуже просто.

Леона дістала з пропахлої туалетним милом шафи чисте простирадло і спритно перестелила зібгану постіль. В моєму житті все було нормально, подумала вона. Протягом чотирьох років у медичному училищі — самі «п’ятірки», перше знайомство з хлопцем аж після останнього курсу — й відразу серйозне кохання. Майже ідеальний чоловік. Після весілля — власна квартира, двоє здорових дітей, до того ж обидва — хлопчики.

Леона розчулено провела долонями по пухкій постелі. Мій Станда вірний, старанний, працьовитий, турботливий чоловік, подумала вона. Станда чесний. Можливо, тільки надто ревнивий, але ж він знає мене як облуплену. І він єдиний, хто здатний зносити мене… хоча я часом буваю нестерпною. Але ж я страшенно хочу жити. ЖИТИ…

Зрештою, мої вади чарівні й привабливі, не те, що в тих дуреп з нашого будинку. Кажуть, Едина Павла консультується в двох лікарів. Звичайно, якщо вона, мов миша, залізла в бібліотеку й боїться божого світу, то напевно знає чому! І потайки носить окуляри. Або ця покинута сучка Трнкова зі своєю жахливою приятелькою Рітою, яка водить до неї на квартиру чоловіків з вулиці. Вони не люблять мене тільки за те, що я гарніша від них.

І мій Станда знає це й кохає мене звично, але щиро, подумала Леона про свого чоловіка. Хоча він такий незграбний, а я така моторна…

Леона зі сміхом закружляла до кухні й на повну силу відкрила обидва крани. Кохання допомагає прожити з кимось ціле життя й мати з ним дітей. «Вода надходить і витікає, а водограй залишається…» Хто це сказав? Одне слово, я щаслива із Стандою, ось візьму й приготую своєму любому чоловічкові добру вечерю… Щоправда, для цього вже обмаль часу, оскільки всю другу половину дня я провела з Роганом… Удома нічого немає, купити вже теж не встигну… Зроблю своєму коханому яєчню зі шпинатом і картоплю… Але це саме він їв і вчора… Все ж таки він тюхтій. І не завжди вміє себе стримувати.

Леона почала енергійно чистити картоплю, вкидаючи її у воду. Мій ревнивий тиран взагалі не хотів одпускати мене на роботу, насилу вмовила — ще й поплакати довелось! Урешті дозволив працювати на пів-ставки в жіночому відділенні крайової лікарні. Працювати з восьмої до дванадцятої ранку в найнуднішому місці, де єдиний чоловік — це шістдесятитрилітній головний лікар. А решту дня знову вдома. Страшенна нудота для такої людини, як я, що жагуче бажає жити. А зараз стало зовсім нестерпно, бо вже півроку наші діти у бабусі в горах, у Шумаві. Чим зайнятися? Я почала була малювати на склі, вчити есперанто, хотіла виступати в театральному гуртку. Але Станда не дозволив. Я хотіла б робити вітражі, перекладати на міжнародних конференціях, танцювати в балеті (а можливо, і в кабаре), стати стюардесою або працювати десь у Африці чи Південній Америці, щоб побачити світ… Але навряд чи з того щось вийде…

Леона вийняла з холодильника брилу замороженого шпинату й спересердя кинула його в каструлю.

ЖИТИ по-справжньому… Леона посолила картоплю й поставила її на плиту. Що мені робити зі своїми здібностями? — спитала вона в себе. Працьовита жінка, турботлива мати й дружина — на цьому фантазія сучасних чоловіків закінчується! Телевізор, футбол, вилежування під машиною, перекладання папірців на роботі… Через усе це вони забули про найпрекрасніше в світі. Треба їм інколи нагадувати про себе.

Запаливши сірника, Леона втупилась у нього й не кинула навіть тоді, коли полум’я обпекло пальці. В порядку експерименту слід інколи перевіряти власну силу й привабливість — кожна жінка мусить бути впевнена в своїх силах. Вкинувши почорнілий недогарок сірника в мийницю, Леона задивилась на своє відображення у воді.

Для мого палкого темпераменту конче потрібна якась дія. Принаймні маленька гра… ледь помітні натяки… Все це, я знаю, хвилює чоловіків. Часом досить лише вміло покласти ногу на ногу, начебто несвідомим рухом торкнутися грудей та стиснути їх, висунути кінчик язика, поправити пояс, ледь помітно потягтися, зітхнути, лизати морозива відповідним способом. У стосунках між чоловіком і жінкою майже все заповнено сексом, а деякі чоловіки особливо чутливі. Може, все це малозначуще й приземлене? Але що є, власне, великого й піднесеного в тобі, світе, в твоїх брутальних іграх, під час яких гинуть люди? Мої малі ігри принаймні нікому не роблять боляче, а лише зігрівають і відроджують до життя наш холодний і нудний світ.

Станіслав Бімонь прийшов додому, як завжди, о дев’ятій. Сьогодні він був заляпаний, немов упав у цистерну з мазутом. Він одразу прийняв ванну.

— Невже надворі так сильно ллє? — здивувалася Леона, подаючи чоловікові нагрітий рушник.

— Справжня злива, — сказав Станда й накинувся на вечерю.

— Що сказав генеральний про твій екохліб?

— До Мілана поїде Роган.

Еда завжди перемагає, подумала Леона. Але я його переможу й тебе навчу перемагати, любий.

— Що цього разу вигадав той дурисвіт? — запитала Леона. — Гірчицю з цукром або сало з мармеладом?

— Щось подібне. Пофарбував швейцарський сир із шинкою в рожевий колір, напхавши туди смородини. Крім того, змішав морозиво з пльзенським пивом, баранину з карамелями й заячину з горобиною.

Що значно смачніше, аніж сірий екохліб — майнуло Леоні. Станда позбавлений фантазії… на жаль, і гумору також.

— Це справжнє шахрайство, от що я тобі скажу! Хто ж зараз збиратиме горобину й полюватиме на зайців? Зараз, коли…

— Твоя правда, Леонко, тепер у нас зовсім інші клопоти. Доба екопродуктів невблаганно наближається.

Хоч би не дожити до цього, сказала собі Леона. Станда надто серйозно ставиться до своєї науки і хотів би за її принципами перетворити все життя… Кандидат технічних наук, а я звичайнісінька медсестра, однак про життя я знаю більше.

— Звичайно, любий. А як минуло сьогодні твоє чергування в штабі?

— День у день скрутніше. Ми випробували всі протимазутові прожектори і пропелери.

— А як, власне, вони працюють?

— Дуже просто. Мазут виникає через агломерацію, акумуляцію, седиментацію й дифузію. Інколи й завдяки накопиченню величезної кількості відходів. Найсприятливіші умови для цього — темрява, тепло та нерухомість. А за допомогою прожекторів і пропелерів ми саме й порушуємо ці умови, розумієш? Б’ємо світлом по мазутові, розганяємо його струменями повітря й таким чином знищуємо.

— Це дуже цікаво.

— Вчені та практики доводять…

— Побачимо, що з того вийде в нашім Усті. Радіо вже передавало про комунальні квартири, а Трнкова казала мені в пральні, що для нас лишиться квартира евакуйованих Дурдиків. Невже всі ми з цілого поверху змушені будемо жити в одній квартирі?

— Спатимемо, звичайно, вдома. Але незабаром у нас вимкнуть електрику, опалення, гарячу воду… тобто всі види енергії, що виробляється спаленням вугілля й нафти. Адже промисловий дим — головне джерело для конденсації мазуту. Діятимуть лише гідроелектростанції та АЕС.

— Виходить, повернемося до свічок?

— Свічки будуть заборонені так само, як і запальнички, сигарети та будь-який відкритий вогонь, оскільки полум’я сприяє виробленню мазуту.

— І телевізор, звичайно…

— Безперечно. Телевізор працюватиме тільки в комунальній квартирі. Як і решта електроприладів, люба. В тому числі твій фен і моя електробритва.

— Ото буде життя! Вдома темрява, холоднеча… а ми змушені будемо тулитись у квартирі Дурдиків разом з усією зграєю з нашого поверху.

— Доведеться звикати.

— Хотіла б я побачити, як ти сидітимеш перед телевізором на одному дивані з Рогановою й… Роганом. А я товктимуся біля однієї плити з усіма тими нестерпними жінками. І митимуся в одній ванні з тією шкапою Рітою!

— Доведеться якось порозумітися, люба.

— Але ж як? Адже на нашому поверсі сусіди завжди ворогували. Якщо ми не могли порозумітися, живучи в чотирьох різних квартирах, то як це буде в одній?..

Він гарний, шкіра в нього біла й чиста, як у дитяти, думала Леона, дивлячись на свого чоловіка. При цьому кремезні плечі, могутні груди, по-спортивному струнка фігура, а стегна, мов у важкоатлета, він увесь пружний, могутній і важкий. А я ніжна, тендітна, слабка, чутлива, нервова й дуже жвава… Чудова пара, а що хіба?.. Станда з насолодою лежить у ванні й чекає, коли я потру йому спину. Так починається наша любовна гра. Щонайменше тричі на тиждень ось уже протягом дев’яти років… Мені подобається його проста й невимушена спрага… Сьогодні я йому добре віддячу за свою ранкову зраду. І кішка одержить друге блюдечко молока.

Коли чоловік рушив до спальні, жінка несподівано згадала про своє прання, вивішене на балконі. Відкривши засклені двері, вона швидко зняла білизну в темряві з мотузка, а в кімнаті жахнулася: з випраних рушників і сорочок на неї сповзали шматки липких бурих медуз. Раніше дашка над балконом вистачало, тепер мазутні драглі сягнули й сюди.

Старанно зачесана, напахчена, вдягнена в ефектну білу мереживну сорочку, Леона стояла вся в рудих драглях, що немов рухалися по ній. Вона здавалася собі прокаженою. На душі раптом стало теж брудно й гидко…

— Ну, йди вже! — почувся зі спальні чоловіків голос.

— Зараз, любий.

Сьогодні Леона мусила зібратися на силі.

МІСТО МОСТ — першим у північній Чехії зазнало зараження. Евакуацію мешканців нижніх поверхів будинків у гори було проведено вчасно, ще до проголошення ТСЗ. Спільні квартири виправдали себе. «Проживши в нашому будинку п’ятдесят років, я тільки тепер зрозуміла, які гарні в мене сусіди», — вихваляла своїх нових друзів по спільній квартирі пенсіонерка Анна Янечкова.

V

ПІВНІЧНОЧЕСЬКИЙ КРАЙОВИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ КОМІТЕТ, ОБЛАСНИЙ ТА МІСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНІ КОМІТЕТИ МІСТА УСТІ ОГОЛОШУЮТЬ ТИМЧАСОВИЙ СТАН ЗАРАЖЕНОСТІ (ТСЗ), ПОЧИНАЮЧИ ВІД СЬОГОДНІШНЬОГО ДНЯ, 19 ЛИСТОПАДА, 3 10 ГОДИНИ РАНКУ. ДИРЕКТОРИ ПІДПРИЄМСТВ І ВСІХ УСТАНОВ ПОВИННІ РОЗПЕЧАТАТИ КОНВЕРТИ З ТРЬОМА БРУНАТНИМИ СМУГАМИ Й НЕГАЙНО ВИКОНАТИ ВСІ ІНСТРУКЦІЇ ШТАБУ ТСЗ. ПОВТОРЮЄМО: ПІВНІЧНОЧЕСЬКИЙ КРАЙОВИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ КОМІТЕТ, ОБЛАСНИЙ ТА МІСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНІ КОМІТЕТИ…

Уночі за вікном почався гуркіт, бахкання й свистіння, ніби хтось ковзав по шибках важким безформним черевом. Павла підвелась, опустила штори й знову заснула, а вранці прокинулася, як завжди, виспана й бадьора. Доктор філософії й театрознавства Павла Роганова (39 років) легенько, щоб не збудити чоловіка, торкнулася пальцями до його плеча, аби пересвідчитися, що він поряд.

Учора ввечері я розчарувала Еду, коли він приїхав за мною до бібліотеки, щоб негайно відсвяткувати свою перемогу й наступну поїздку до Мілана, подумала Павла. Але ж Еда ні в чому не знає міри! Або працює вперто й несамовито, або нестримно розважається, — він не знає компромісів. Марить грандіозним проектом «ПАВУТИННЯ», тим своїм «майстерверком», до якого, однак, і досі не може дістатись… А бува він вирішить помститись? Найбільше шкоди наробить сам собі. Мучитиме себе й інших. Я знаю про його зв’язок з Леоною Бімоньовою, й мені дуже боляче.

Павла прислухалася в темряві до глибокого дихання Еди. Я знаю, він мене й досі кохає, подумала вона, знаю це напевно. Цього літа в спекотній Флоренції… І протягом усієї дороги в розжареному автобусі до Рима він ніжно тримав мене за руку. Ми стільки разом пережили… довгі години під дощем на похмурій Балтиці; біля затуманених дзеркал південночеських ставків; цілоденні прогулянки, ночі на розкладених сидіннях машини; вечори біля багаття на узліссі перед нашим кам’яним будинком, там у дуже старій криниці темна кришталева вода… І наші найкращі вечірні години за келихом коньяку й сигаретою; власне, я відтоді й палю, хоча належало б кинути…

Павла стримано покашляла й боязко намацала те місце у себе на грудях. Воно відчувалось дедалі дужче. Напевно, це рак, подумала Павла. Але боюся йти до лікаря. Може, то тільки вигадки, а в мене нічого немає. Якщо ж є… не хочу, щоб Еда бачив мене спотвореною після операції. Краще вже померти. І померти раніше за нього. Я ніколи не скажу йому цього. Він нічого не сприймає серйозно, а найменше — себе. Немилосердо іронізує навіть над близькими. Це спосіб його кохання. А мій — тихий, Еду він цілком задовольняє. Я знаю це. Але чому він тоді зустрічається з Бімоньовою?..

Павла підвелась, обережно підійшла в темряві до вікна з опущеними шторами, ввімкнула в кухні світло й зазирнула до синової кімнати. Міхал спав неспокійно, зрошений потом, ледь відкривши рот, на ковдрі валялися десятки касет, а в сутінках світився кольоровий вогник великої японської стереоустановки, його улюбленого «музичного комбайна», який він знову забув вимкнути.

Мій син щодня інший, подумала Павла. Боюся, зараз він нещасливий. Нічого мені не розповідає, вже перестав звірятися. Я знаю, Міхал уже дорослий, однак він і досі беззахисний мов дитина. Ти переді мною не повинен сповідуватися, синку, тільки будь зі мною хоча б хвилинку щодня, аби я знала, що живу для тебе. Для вас обох. Еда мені дорікає, що я сама створюю безліч усіляких заборон, перешкод і бар’єрів, фільтрів і шлагбаумів, мовляв, я «по-чеховському шляхетна-аж до безпорадності» й «така ніжна, що аж ніяка». Я не можу пояснити цього. Можливо, навіть не зважуюсь. «Це найстрашніше, — пише Чезаре Павезе. — Мистецтво жити полягає в тому, що доводиться критись від найдорожчих для нас і приховувати свою радість від спілкування з ними, — інакше втратимо їх». Але часом мене дратує те, що я наче скляна.

Павла заварила чай, накраяла хліб, увійшла до ванної й кілька секунд дивилася на себе в дзеркало, тримаючи тюбик норкового крему. Я знервована, сказала вона сама собі. Боюся, тому що дуже хочу… бути комусь потрібного.

Зібравшись виходити, вона вимкнула в кухні світло, підняла штору — й заклякла. На ясно-блакитному небі, якого не було вже довгі тижні, палало листопадове сонце — далеке, маленьке й слабке, але воно наповнювало промінням усю гірську улоговину. Дно улоговини від обрію до обрію здавалося неспокійним рудим морем, з якого визирали тільки верхні поверхи будинків, заводські труби, дзвіниця готичної церкви й антени… Ось що то був за шум знадвору — це вже на нас упало.

Відчинивши вікно, Павла підставила обличчя ледь відчутним сонячним променям і в думці промовила: дай мені сили й вилікуй мене, сонце наших дитячих свят, що блищиш на теплій траві; у лижні на жовтавому, наче скляному, передвесінньому снігу серед беріз; у глибокому щасті ніжно-золотого раннього присмерку; сонце, ти — найлюдяніша зірка, відблиск якої я шукаю в очах свого чоловіка й сина…

А тепер треба було спускатися до рудого пекла. В дверях під’їзду, зітхнувши, Павла розкрила парасолю, але за кілька кроків знову її склала. Бура хурделиця діставала всюди.

VI

З вікна було видно, як руда запона хмари простяглася просто з-під вікон будинку аж до Крушних гір, де на залитих сонцем схилах, покритих збляклою листопадовою травою, сяяло біле селище евакуйованих.

— Бачиш — ото верхня межа мазутової хмари, під її провислим черевом ми жили весь останній тиждень, — пояснив Станіслав Бімонь своїй дружині.

— Звідси зовсім не видно нашої вулиці, — сказала Леона. — І нашої машини біля будинку.

— Бо під нами мазутова маса завтовшки дев’ять метрів.

— Ого! І це надовго?

— Все залежатиме від нас. Мазут — це наче дикі джунглі, що постійно ширяться. Коли нам пощастить зупинити збільшення маси мазуту, вона почне сама швидко зменшуватися, оскільки буде змушена підтримувати своє існування за рахунок власних ресурсів. Не маючи іншого живлення, мазут пожиратиме сам себе, розумієш? А велетенська маса має велетенські потреби.

— Так чому ж ми не перестаємо його живити?

— Перестанемо. Після оголошення ТСЗ, сьогодні з десятої години ранку припинено спалювання вугілля, нафти тощо. Однак, повністю зробити це неможливо. Повинні їздити автобуси та машини «швидкої допомоги», треба опалювати лікарні й житлові будинки, принаймні комунальні квартири. Зрештою, тут живе сто тисяч людей, і кожен виробляє відходи. Щоб нічого цього не виробляти, ми змушені були б не їсти, не пити, навіть не дихати.

— Виходить, ця бура чортівня множитиметься й далі?

— Так, але наші пропелери та прожектори почнуть знищувати мазут. Треба встигати ліквідовувати його швидше, ніж його маса збільшуватиметься.

— А якщо не встигатимемо?

— Це було б дуже погано. Маса мазуту почала б збільшуватися, густішати, важчати, його рівень увесь час піднімався б. Мазут затопив би нас. Ми просто повинні його випередити. Зробити все можливе, щоб від нього лишився тонкий шар сухого пороху.

— Тонкий шар? Подивися, скільки його — ціле море, мільйони й більйони тонн!

— Ти перебільшуєш, Леонко. Поки що це море завглибшки дев’ять метрів, площею кілька сотень квадратних кілометрів, а вся його величезна маса складається переважно з води, повітря й газів, що набули вигляду аерозолів, гелю й мікропіни. Твердих речовин у мазуті мало, це лише той порох, до якого зрештою ми доведемо мазут.

— Слава богу, що хоча б діти наші в Шумаві! — промовила Леона.

Станіслав відвернувся од вікна. Шумавські гори здавалися тепер островом, що постійно зменшується в підступаючому бурому морі.

— Візьми парасольку, люба, — сказав він дружині.

— Хіба ми не поїдемо машиною? Чи ми вже не можемо дістатися до неї?

— Ні, просто вже десять годин діють закони ТСЗ… Знаєш, скільки мазуту утворюється з вихлопних газів нашої «шкоди» за хвилину?

— Ти ж казав, що ця чортівня все одне зростатиме. Не йти ж мені пішки серед цієї рудої погані… Я ж тільки-но вимила голову.

Ввімкнувши фари й двірники, Станіслав Бімонь обережно спускався вниз до центру. Проїжджою частиною й тротуаром вільно качалися клапті мазуту, схожі на перекотиполе. Двірники мигтіли на передньому склі. Зненацька просто перед радіатором виник темний силует.

— Переїдеш! — зойкнула Леона, затулившись долонями.

Рипнули гальма, силует був перетятий навпіл світляними конусами фар, але його верхня половина й далі рухалася, сунула металевим капотом, аж поки розпласталася на передньому склі, заліпивши навіть бічні віконця клейкою рудою плівкою. Після цієї першої сутички Бімоні поїхали ще повільніше.

У нижній частині міста, на березі Лаби бура хурделиця послабшала. Важкі клапті мазуту після багатотижневої мандрівки в повітряних потоках Європи надовго оселялися тут, осідаючи на дахах будинків. З товстих шарів мазуту стікали струмені світло-рудого гелю, які тверднули, перетворюючись на темні сталактити, а з липких заметів на тротуарах їм навстріч немовби виростали виноградні лози з цієї ж речовини, плазуючи вгору стінами будинків, оповиваючи і пожадливо зливаючись із сталактитовими бурульками. Можливо, це єдиний гігантський організм? Досі ще точно не доведено, але вважається, що мазут має якийсь примітивний розум або в усякому разі інстинкт невтримного розмноження й поширення.

Комплекс будівель крайової лікарні, здавалось, обріс бурою скломасою, стіни були вкриті потворними рухливими барельєфами, що важко сповзали вниз або дерлися вгору по вікнах і карнизах, драглі змішувались і мінилися, ніби підкорялися чиїйсь волі. З мазутових куп на дахах, гойдаючись, відривалися товстелезні хоботи, які немов ганялись у повітрі один за одним, зрештою, зчіплялись важкими гірляндами.

— Нарешті… — зітхнула Леона, вийшовши з машини.

— Не бійся, люба. Твоя лікарня охороняється найстаранніше. Просто уяви собі, що зима цього року прийшла раніше, випало багато снігу, який задля різноманітності став цього разу коричневим.

— Я нічого не боюсь.

— Ти мені дуже подобаєшся. Я тебе кохаю. Телефонуй мені на роботу щогодини: о дев’ятій, десятій, одинадцятій, аж доки підеш додому. Повертайсь автобусом, а якщо це буде неможливо, я заїду за тобою.

Вони поцілувались, і Станіслав дивився Леоні вслід, аж поки вона зникла за дверима жіночого відділення. Я дзвонитиму їй о дев’ятій тридцять, десятій тридцять, одинадцятій тридцять, тобто ми розмовлятимемо щогодини — за цей час із нею нічого не може трапитись. Протягом півгодини Леона не встигне вчинити ніякого неподобства.

Хоча вона спроможна… — подумав Станіслав. «Господиня й водночас — Клеопатра», — каже моя Леона про себе; так воно і є. Чудова жінка, мати наших синів, моя порадниця і невтомний ініціатор, кмітлива подруга й коханка, здатна викликати найпалкіші почуття. Жінка, яку хотів би мати кожен. І Леона знає це аж занадто добре… Я кохаю її, тільки її єдину так, як вона цього заслуговує, хоче й вимагає. Якщо вже Леоні чогось заманулося — вона починає під’юджувати, гризти, свердлити, стає неспокійна, вирує, наче пара в котлі під високим тиском, з тисняви якого за найменшої можливості виривається. Надто високий тиск темпераменту змушує Леону відчайдушно братися до всіляких ігор, починаючи від дитячих… аж до небезпечних. Задля наших синів, задля сім’ї її треба охороняти. І найбільше — від неї самої.

Велика асфальтована стоянка ПЧХП була майже порожня, мало хто сьогодні зважився приїхати машиною, надворі ввімкнули перші прожектори, навколо яких тривала лихоманка останніх приготувань.

Дорогою до корпусу В Станіслав Бімонь був змушений проїхати крізь височенну піраміду мазуту, над верхом якої, мов над кратером вулкана, вихоплювався потужний гейзер брудно-рудої речовини. Зливаючись потоками, речовина важко, мов лава, сунула вниз.

На даху корпусу трималася за поруччя секретарка Тіна Трикова. Станіслав, який стояв неподалік, раптом стрепенувся: стометрова бетонна труба центральної котельні ПЧХП, з якої й досі піднімався звичайнісінький чорно-сірий дим, тепер стирчала над бурим морем хмар усього на два-три метри, а хмара й далі швидко підіймалася, наче охоплена повінню могутня каламутна річка, тоді знову падала вниз.

— Спускайся, — тихо наказав Станіслав Тіні. — Ми там будемо потрібні.

— Я боюся за Томашека. — Тіна кивнула на залиті сонцем гірські верхи.

Будинки переселенців мигтіли проти сонця маленькими блідими крапками на бурому тлі.

— Мазут не підніметься в гори?

— Не бійся, Тіно. Не повинен.

— Ти добре зробив, одіславши обох своїх хлопців до Шумави.

— Тепер не має значення, хто де. — Станіслава раптом охопив неспокій за синів, але він узяв себе в руки. — Тепер має значення лише висота над рівнем моря, а там, де твій Томашек, достатньо високо. Ходімо.

У рудій пітьмі під стелею першого поверху корпусу неспокійно мерехтіли лампочки. Станіслав зв’язався по телефону із штабом ПЧХП, але йому відповів втомлений хрипкий голос:

— Ваша черга, товариші, надійде в самому кінці. Викличемо вас, коли знадобиться, а поки що не заважайте!

Тіна підійшла до вікна і, як щодня, стала видивлятися на подвір’ї біля гаража свого колишнього чоловіка Тібора. Звідси виднів тільки його чорний шкіряний піджак. Уже цілий рік Тібор і Тіна розмовляли лише по телефону. Невесела історія. Скоріше навіть обурлива. Якщо чоловік покинув напризволяще дружину з дитиною саме зараз — то це вже не чоловік, сказала собі Тіна.

— Тіно, будь ласка, дай тут якийсь лад, бо точно о десятій треба вимкнути світло, — сказав Станіслав і пішов до свого кабінету.

Одна стіна вузького приміщення була до самої стелі зайнята металевими полицями турботливо впорядкованих журналів, книжок і мікрофільмів, на металевому ж столі лежали відхилені зразки екохліба для міланського ярмарку. То була чергова невдача, цього разу особливо прикра…

Технолог-експериментатор, кандидат наук Станіслав Бімонь (35 років) підійшов до свого стелажа й притиснувся лобом до прохолодних книжкових корінців. Я працював над цим екохлібом не за страх, а за совість, подумав він. Хіба цього замало? Що, власне, людина ще може? Раптом його охопило почуття вичерпаності й неймовірної слабкості. Чи не роблю я якоїсь принципової помилки протягом усіх цих років? А, можливо, і всього життя?.. «Перша ознака розуму — це сумнів з приводу загальновідомого», — криво посміхався колись Роган. Це всього-на-всього афоризм. Просто жарт. Виходить, я не повинен вірити навіть прогнозам погоди або розкладові руху поїздів? «Прогнози погоди все одно не збуваються, а поїзди спізнюються, — засміялася якось Леона, — і життя не рухається за законами твоєї науки». Але це не вада науки. Досить подивитись у вікно на оцю буру чортівню… А скільки років саме наука захищала нас від екологічної катастрофи!

Хвилина слабкості минула, інженер Бімонь провів рукою по книжках, підійшов до металевого стола й поклав у рот шматочок екохліба. Ніхто не стверджував, що це мають бути витончені ласощі. Зрештою, скільки років одні люди день у день їли самі лише делікатеси, а сотні мільйонів інших і досі живуть напівголодні.

Бімонь жував хліб майбутнього. То була проста їжа з додатком необхідних поживних речовин у раціональних пропорціях. Звичайно, вона не збуджує апетиту й не викликає жодних смакових оргазмів. Але хіба вже давно не настав час покінчити з несамовитим культом їжі, що йде від давніх-давен, коли головною втіхою були зажерливість, пияцтво, розбещеність і прилюдні страти?! Адже ж наукою доведено, що споживання м’яса вбитих тварин викликає ейфорію через те, що ми успадкували її від прадавніх мисливців, од їхніх похмурих лісових міфів і кривавих ритуалів… які шаман Роган відроджує своїм «мисливським паштетом», зробленим з уже майже винищених зайців і лісової горобини. «А людям подобаються мої делікатеси», — запевняє мене різник Роган. Тим гірше для людей, які щодня через нудьгу обжираються перед телевізором, залишаючи голодувати сто мільйонів співбратів; тим гірше для тих, хто обманює й кидає напризволяще своїх дружин і маленьких дітей. Хіба ж не через них сталась у світі оця руда катастрофа?.. Чому саме такі люди повинні постійно диктувати, а ми їм увесь час поступаємось?! Людство нарешті повинно об’єднатись…

У цей час зателефонували з кризового штабу, налякана Тіна переключила телефон на кабінет шефа, й у трубці почувся роздратований голос:

— Корпус В? Хай вам чорт, чому не відповідаєте?!

— Я дзвонив вам хвилину тому, але мені сказали…

— Чхав я на те, що тобі сказали. Як твоє прізвище?

— Бімонь.

— Бімонь… Бімонь… тебе взагалі немає в списку. Але це байдуже. Слухай, Бімонь, надійшов наказ. Одягайте плащі і за п’ять хвилин збирайтеся на подвір’ї.

Всі працездатні громадяни мають прибути на свої робочі місця, де їм буде надано роботу відповідно до розпорядження кризових штабів ТСЗ. Школи й вузи закрито на невизначений час, а викладачів та студентів мобілізовано до протимазутових бригад.

VII

Боже, ну й перепаде мені! Уже восьма година, а я й досі валяюсь! Довготелесий худий Міхал Роган (18 років) схопився з ліжка, вимкнув стереоустановку, різнокольорові лампочки якої блимали цілу ніч, і вибіг з кімнати. Засклені кухонні двері світились. Невже мама забула вимкнути світло? Але ні, це якесь зовсім інше світло. Справжнісіньке диво…

Небо було неймовірно блакитним, а ранкове сонце низько висіло над бурим морем, що розлилось аж до обрію. Виходить, це сталось! А я проспав. І знову запізнюся на роботу.

Міхал одягся в абищо й забіг на кухню поснідати. З’їв добрячий бутерброд з копченим язиком і маслом та два великих грейпфрути. Добра штука, думав Міхал. Мама їх також любить, але вона ніколи собі не візьме — залишає мені, бо я можу з’їсти за день цілу торбу грейпфрутів. Моя мама — золота людина, вона мене дуже любить. Я народився рівно через дев’ять місяців після весілля.

Міхал з набитим ротом якусь мить стояв перед дверима спальні батьків. Тато ще спить, бо він учора святкував чергову майбутню золоту медаль. Якби я його зараз збудив і поїхав би з ним на роботу машиною, все одно запізнився б, подумав Міхал. Тато може дозволити собі запізнюватись, а мені страшенно неприємно бути в ролі маленького синочка великого Рогана.

Хлопець вибіг з порожнього будинку на загиджену вулицю. Місто наче збожеволіло. По стінах споруд повзли тисячі товстих зміїв рудої напасті… Тисячі, мільйони поліпів і восьминогів. Справжніх поліпів я зроду не бачив, майнуло Міхалові, це, здається, якісь нарости в носі; а восьминогів бачив позаминулого літа в Югославії. Ми йшли вранці порожнім пляжем, і раптом назустріч нам — хлопець, мама швидко потягла мене геть, щоб я його не бачив, але я все одно добре розгледів: з ліктя в нього звисало щось схоже на півметровий статевий орган, але насправді це був лише восьминіг, якого він щойно витяг з моря і ніс, перекинувши через лікоть, мов рушник. Мама в нас сором’язлива, як дівча.

На автобусній зупинці не було ані душі, вона нагадувала триметрового сніговика. Вкриті мазутом вуличні ліхтарі й шляхові знаки теж скидалися на тих страховиськ, у які перетворюються засипані свіжим снігом лісові дерева.

У повітрі літали пластівці, деякі з них були не менші від пекучих італійських медуз. Одного разу, коли був знявся вітер, згадалось Міхалові, ми з мамою вирішили поплавати у великих хвилях, але раптом у воді з’явилися червоні парасолі, що пекли, наче кропива. Я біг морською мілиною поперед мами (вона боялася мов дитина) і розкидав ті потвори на всі боки, щоб вони її не попекли.

Автобуси, напевно, вже не ходили. З кожної сміттєвої урни тягся бурий кущ мовби виноградної лози, а там далі здіймався справжній бамбуковий гай, схожий на зарості в Сухумському ботанічному саду, де Міхал з матір’ю їли морозиво. Так, я чимало подорожував, подумав хлопець. Адже тато хоче мені багато показати, а мама водить по картинних галереях та соборах, які, напевно, всюди однакові. І скрізь треба по півгодини чекати екскурсовода в розжареному автобусі. А після півгодинного огляду знову півгодини чекати в автобусі на тих, хто заблукав чи затримавсь. У Ватикані ми чекали добру годину. В сто разів краще подорожувати з рюкзаком і спати на вокзалах або просто неба… Однак під час літніх подорожей ми з мамою найбільше бачимо одне одного, бо вдома зустрічаємося, власне, лише в дверях. Напевно, це кепсько, коли мусиш їхати аж до Ватикану, щоб годинку побути зі своєю матір’ю, еге ж?

У низинних районах міста мазуту випадало трошки менше, але через це його більше лізло в будинки; тут уже були не тільки поліпи, восьминоги й змії, але й величезні мішки, здорові хлібини, торби, черева… Як на свій вік, я дуже забудькуватий, сказав собі у думці Міхал. І неуважний, і жахливо нервовий. І відчуваю нагальну потребу познайомитись із пристойною дівчиною.

Головпоштамт нагадував випатраного оленя, якого Міхалів батько вполював колись у Польщі. Скрізь по стінах висіли величезні брунатні печінки, селезінки й кишки, тут же тіпалися серцеві м’язи. А сусідній готель «Богемія», торговельний центр «Пріор», ощадна каса й житлові будинки здавалися величезними звірами з обідраною шкірою… Ні. Вся площа стала нутрощами єдиної рудої потвори, яка труїла людей і намагалася їх поглинути.

Міхал підійшов до заліпленої мазутом телефонної будки й спробував його на дотик. Що світліший, то дужче мазут розтікався. Немов оте недоварене яйце… Що темніший мазут, то був крутіший, а коли мав колір шоколаду, взагалі ставав цупким, наче гума.

Міхал ткнув пальцями в мазут, потім почав бити кулаком по темно-бурій мазутовій шишці завбільшки з грейпфрут. Від його ударів шишка почала тверднути, стала пружна, мов боксерська груша. Коли він потім роздряпав нігтем її тонку оболонку, то зсередини витекло густе желе, яке швидко засихало на повітрі. Нарешті від темної кулі залишився тільки легкий бежевий наліт. Цікаво, подумав Міхал. Однак я мушу бігти на роботу.

На подвір’ї ПЧХП панувала страшенна метушня. Можливо, й не помітять мого запізнення, заспокоював себе Міхал Роган і захекано вбіг на третій поверх корпусу Г. Але всі три кімнати відділу реклами тонули у бурих сутінках, ніде нікого не було. Виходить, він сьогодні перший! Такого з ним ще не траплялося.

Треба швиденько позасвічувати лампи, насамперед на своєму столі, ніби я старанно працюю щонайменше годину. Міхал зіперся ліктями на розкидані з учорашнього дня папери й замислився над своїм робочим планом на листопад: абрикосовий йогурт «Априйово», дитячі пряники «Мишко» та ожиновий джем (хоча ожини в ньому буде небагато).

За дві тисячі крон на місяць (до них можна додати як мінімум ще дві, що я їх витягаю з тата й однаково лишаюся «порожнім») я повинен займатись рекламою виробів ПЧХП. Але моя реклама нікому не подобається. Навіть мені самому.

Скажімо, для серії «масло й жири» я придумав гасло «Наше масло вищого гатунку ощасливить усю родину». Ще й малюнок: тато, мама, троє дітлахів — кругленькі, наче п’ятеро рожевих поросят, і всі щиро радіють маслові вищого ґатунку. Цю мою рекламу не прийняли, бо ми зайнялися новою пропагандою: зменшувати вагу тіла, надрукували й малюнок рахітично худющої дівчини, яка тримала пляшку олії «вітанол».

Для печінкового паштету «Аутокемп» я зробив цілий триптих (не даремно ж тато водить мене по всесвітньовідомих картинних галереях): 1. Картина, на якій орел викльовує печінку прикутого до скелі Прометея. 2. Той самий орел б’ється в клітці, аж пір’я летить; розкутий і усміхнений Прометей сам кладе власну печінку на початок конвеєра. 3. З другого кінця того ж конвеєра зіскакують консерви печінкового паштету «Аутокемп».

Триптих мій також забракували, а замість нього знову надрукували кощаву дівчину з ідіотською банкою консервів у руці.

Для чого ж мене тут тримають? Ну, звичайно: бо мій тато дуже видатний, та ще й улюбленець генерального директора. Сиджу за цим столом з першого вересня, незабаром уже чотири місяці, і мені тут дедалі менше подобається.

Спочатку я хотів вивчати філософію, як мама, і передусім тому, що прагнув самопізнання. Але приймальна комісія вирішила, що це недостатня причина (та й у гімназії я не вельми добре вчився), й мене не прийняли. Батько був тоді в Данії, інакше він би все владнав. Коли ж повернувся, було вже пізно, і мій невтомний (часто аж до нудоти) геніальний тато домовився з генеральним, щоб мене взяли сюди.

Краще б я працював десь-інде, із звичайними людьми, скажімо, рятувальником на пляжі, таксистом, робітником сцени, звукооператором, диск-жокеєм, оскільки на музиці розуміюся найкраще. Більше ні на чому. Проте задля мами мушу мати якусь «нормальну» роботу. Нічого не поробиш.

Але з чого ж розпочати? Назва абрикосового йогурту «Апрійово» нічого мені не говорить. Йогурт я ненавиджу. Ожиновий джем… А яка, власне, на вигляд справжня ожина?.. Тепер цього вже ніхто не пам’ятає. Попрацюю спершу над дитячим пряником «Мишко». Дітей я дуже люблю, треба зробити так, щоб він їм сподобався… Можливо, тут пасуватиме малюнок ведмедика, який витягає пряника з пряничного будиночка…

Замисленого молодого рекламного діяча збентежили двоє чоловіків у чорних гумових фартухах. На одному були звичайні окуляри, другий сховав обличчя за захисним плексигласовим щитом. Той другий одразу від дверей крикнув:

— Ого, тут світиться, наче на балу… Ти що, не знаєш про оголошений ТСЗ?!

— Я?.. Ніхто мені нічого не казав… — захищався Міхал.

— Ти не чув сирени?

— Чув, але… я подумав, що це в зв’язку з темрявою, як це роблять під час туману на морі…

— Що це за дурень? — здвигнув плечима чоловік за щитком.

— Цить… Це син доктора Рогана, — швидко зашепотів той, що в окулярах.

— Зараз байдуже, хто чий син. Негайно все загасити, вимкнути, зачинити й миттю на подвір’я!

На подвір’ї стояв страшенний гамір, ревли сирени й мегафони, прожектори світили на повну потужність, величезні ПМ-пропелери сердито рипіли, наче вітряки, в повітрі літало шмаття мазуту. Серед цього шарварку метушилося чимало людей з граблями, й ніхто, здавалося, не знав, що робити.

Міхал дивився на свого славетного батечка, який надійно сховався під дахом прохідної, спокійнісінько тримаючи в руках граблі. Можу присягнути — вперше в житті! — в думці вигукнув хлопець. Батько тримає їх невимушено й елегантно, наче ключку для гри в гольф. При цьому він нагадує великого магістра садівництва… Та й не самого тільки садівництва, а всього на світі. Людина не може не захоплюватися ним. Мій геніальний тато крім усього ще й неперевершений актор.

— Ти що тут тиняєшся? — крикнув хтось Міхалові й рішуче тицьнув йому в руки граблі.

МАЛИМИ ЗАСОБАМИ — ВЕЛИКУ СПРАВУ! Звичайно, всі не можуть боротися проти мазуту поблизу ПМ-прожекторів, пропелерів і складних спеціальних приладів. Проте й звичайнісінькі граблі дають прекрасні наслідки. Металеві зубці розривають тонку оболонку мазуту, чутливий незахищений осередок якого лише завдяки денному світлові й кисню висихає раніше, ніж знову встигає з’єднатися й розростися, й розпадається на нешкідливий сухий бежевий порох. Гребіть спокійно й розмірено!

VIII

Метушня на подвір’ї припинилась, коли члени кризового штабу, утвореного з представників дирекції та громадських організацій, особисто приступили до боротьби з мазутом.

Відповідно до оперативного плану штабу колектив ПЧХП було розподілено на шістнадцять бригад різного профілю (приблизно по тридцять чоловік). На чолі кожної бригади став навчений бригадир.

Було використано кожного, хто мав хоч якусь підготовку для роботи з ПМ-приладами. Всі інші працівники нетехнічних спеціальностей теж підлягали кризовому штабу.

Якщо шістнадцять бригад через певний час були готові до роботи, «всі інші» стояли, сором’язливо спираючись на видані їм граблі, аж поки до них підійшов начальник кризового штабу.

— Ви будете так званою дворовою бригадою, ліквідовуватимете мазут граблями. Бригадира ми не встигли підібрати… — Погляд начальника зупинився на могутній постаті Станіслава Бімоня. — Бригадиром дворової бригади, напевно, будете ви.

— Слухаюсь! — відповів Бімонь.

— Поділіть бригаду на три групи, навчіть людей і не втрачайте жодної хвилини, — наказав начальник і поквапився до штабу.

— Хоча ніхто з нас нічого не вміє, але разом, напевно, якось впораємось, — ніяково посміхнувся Станіслав Бімонь до своїх підлеглих. — З граблями не повинно бути жодних проблем… Працюйте якомога повільніше, спокійно й розмірено, як це ви всі бачили в телевізорі. Здається трохи примітивно, але обов’язково приносить ефект. Як ви знаєте, мазут найкраще почувається у темряві, теплі, волозі та нерухомості, а за допомогою граблів ми маємо його порушувати, перевертати, розвіювати, сушити й охолоджувати. Спробуйте, будь ласка. Прошу бути уважними головним чином жінок… Це поки що все, дякую за увагу.

Після припинення роботи центральної котельні ПЧХП над її стометровою бетонною трубою поступово зникла ота величезна підковоподібна дуга диму, що з’явилася була вночі внаслідок опаду мазутової хмари. Однак при цім утворилася височенна піраміда «вулкана», збуджена бура маса якого погрожувала завалити все подвір’я разом із людьми.

Проти цього «вулкана» розпочато масований наступ одразу з трьох боків. ПМ-прожектори потужними променями пропалювали в пірамідах «вулканів» глибокі печери й тунелі, з яких ПМ-пропелери виривали цілі брили, подрібнюючи їх на швидко блякнучі крихти та нейтральний світлий порошок.

Мазут несподівано починав оборонятись. Він швидко перегруповував власну речовину з загрозливих для себе місць до безпечних затінених ділянок, захищених од вітру. З надрів атакованого «вулкана» швидко витікали бурі потоки, притискаючись до стін будинків, звідки назустріч їм поспішали сотні щойно народжених мазутних хоботів. Гель злипався з гелем, центнерові згустки мазуту із свистом линули бурими трубами нагору.

Люди, які обслуговували прожектори й пропелери, були змушені, наче коні, тягати на собі громіздку ПМ-техніку, аби маніпулювати нею, коли ж утворювалося болото, перетягати все це на нові вогневі позиції. Націлені конуси світла перехрещувались у повітрі, збиваючи спритні бурі ліани, які вгорі сплітались у могутні розгойдані в повітрі мости, вихори пропелерів подрібнювали драглі й перетворювали їх на порошок… Однак мазут чимраз спритніше уникав вихорів і все надійніше перегруповувався, відступаючи до безпечних місць.

О 14.00 кризовий штаб констатував, що дієвість ПМ-техніки від початку проголошення ТСЗ знизилася на двадцять відсотків і знижується далі. За перші чотири години мазут виявив якщо не розум, то принаймні дивну кмітливість, зрештою, навіть певну здатність до тактичних маневрів.

Три групи дворової бригади були розгорнуті ланцюгом, люди з граблями кидалися на згустки рудого мазуту, на його потоки, відступали перед рухливими дюнами й хвилями, які досягали двометрової висоти, зривали мазутові смуги, що повзли по стінах будинків.

Бригадир Станіслав Бімонь працював самовіддано, завжди опиняючись у місцях найбільшої небезпеки. Піднявши граблі, наче списа, він мужньо кидався на підступні хвилі й невтомно розбивав, косив, скородив та розривав їх зубцями. У ньому прокинулася спостережливість першокласного баскетболіста, він усе помічав і попереджав інших: «Увага, за кілька секунд упаде клубок біля гаража!», «Сховайтеся під прожектор!», «Чудово, редакторе!», «Тіно, відпочинь хвилинку, а ти, Тіборе, прикривай її!»

Тібор і Тіна Трнки досі не прохопилися жодним слівцем, а жартівник Еда Роган розважав усю бригаду.

— Трохи ближче, мадам, отак буде добре! — кричав він двометровій роздутій потворі й гамселив її граблями. — Так, лежачи краще, люба, а тепер ще розсунь ніжки… Ну й дівка… Оце мені подобається. А тепер знову я… — І він ритмічними рухами трощив граблями лежачу мазутову фігуру, аж поки з неї став світлий порошок. — До зустрічі з наступною потворою готовий! — рапортував він і починав лупцювати наступний клубок мазуту, цього разу бічними ударами.

— Це не теніс, — пояснив Станіслав жартівникові.

— Шкода. Може, спробувати у стилі гри в гольф? — скривився Еда Роган, орудуючи граблями, то наче ключкою для гольфу, то як хокейною ключкою, то, нарешті, як контрабасним смичком.

Треба визнати, його удари були надзвичайно ефективними, немов влучали прямо в нервовий центр бурого чудиська.

Яблуко від яблуні далеко не падає, й молодий Роган, хоча й був далеченько від старшого, дурів, як і татусь… Однак діяв не так ефективно. Явно перебільшивши власні сили, Міхал кидався назустріч цілим брилам мазуту, навіть поліз за ним пожежною драбиною, аби тільки сподобатися Тіні Триковій, і, звичайно, гепнувся, сильно забившись, але вже незабаром знову дурів, аж поки зламав граблище.

Пополудні мазут почав дуже швидко регенерувати, об’єднуватись, роздуватися, перетворюючись на нові фігури, знову розростався, подвір’ям сунули й сунули нові брили, завбільшки як автобус, а одна, величезна, наче вагон, котилася просто на дворову бригаду.

— Тікайте! — закричав бригадир Бімонь.

— Міхале, де ти? — галасував Еда Роган, забравшись на пожежну драбину.

Міхал прийшов, але не відгукнувся до батька, а почав продиратися в середину бурого тіста, нарешті витяг з нього зомлілу Тіну Трнкову, завдавши її собі на спину. Тібор Трнка якийсь час дивився на них, потім підбіг до Міхала й допоміг йому нести Тіну до медпункту.

О 16.00 сирена сповістила про кінець першої зміни ТСЗ, і натомлені люди позносили граблі до складу. Конус «вулкана» майже зник, але картина на подвір’ї була зовсім не втішною… До залишеного поля бою підтягалась, стікаючись із сусідніх будинків та вулиць, свіжа бура підмога, і з великими труднощами очищені місця, які вже були вкриті бежевим порошком мертвого мазуту, знову заростали вусиками й пагінцями незнищених мазутових джунглів.

Сторож Польда Штрунц, одягнений в темно-синю уніформу, прибіг на стоянку з коричневою книжкою «Правила ТСЗ» (сотні примірників якої товариші ще зранку привезли й роздавали безкоштовно) й спинився перед капотом низької спортивної машини, якою Еда Роган із сином уже збиралися їхати додому.

— Стійте! — наказав він, зупинивши також і машину Станіслава Бімоня, а потім прочитав уголос уривок з «Правил»:

— Розділ тридцять перший: «Користуватися приватними машинами можна лиш у виняткових випадках і тільки при повній завантаженості».

— А що, — пробурчав стомлений Еда, — сьогоднішній день здається мені аж занадто незвичайним.

— Їдьмо разом! — вирішив Станіслав Бімонь, причепивши свою «шкоду» до Роганової машини, і сів за кермо.

До першої машини вмостилася ще й Тіна Трнкова.

Отак, мовчки, вони їхали містом, що обросло живим бурим скловолокном, яке тепер величезними масами вільно переливалося з однієї вулиці до іншої, ворушилось товстими шарами на дахах і фасадах будинків, наче могутні лискучі м’язи, що напружуються для майбутніх ударів.

КУРІННЯ ТАКОЖ! «Особливо куріння, — сказав нашому кореспондентові професор Празького університету Янік. — Один звичайний курець своїми двадцятьма сигаретами на день виробляє за сьогоднішньої ситуації до вісімдесяти кубометрів димного мазуту; це приблизно об’єм невеликого басейну».

IX

Ввечері мешканці четвертого поверху будинку № 2002 — подружжя Бімоні, Рогани з сином Міхалом, а також Тіна Трнкова з Рітою Недомовою — зібралися в порожньому помешканні евакуйованої у гори родини Дурдиків, щоб заснувати там спільну квартиру № 2002.

Всі семеро зійшлись до вітальні (Міхал Роган сів на килимі) і чекали, що ж буде далі.

— Сьогодні оголошено ТСЗ, тому ми дотримуватимемося його правил, — порушив загальну тишу Станіслав Бімонь. — Ось я знайшов у поштовій скриньці. — Він показав ордер на спільну квартиру, а потім «Правила ТСЗ». — Сюди слід записати всіх членів комуналки. Крім того, мусимо обрати голову. Кого ви пропонуєте?

— Еду Рогана, — зважилася Тіна, оскільки й цього разу ніхто не промовив ані слова. — Він серед нас найстарший та й… найдосвідченіший.

— Саме тому я не маю ніякісінького бажання працювати двірником, — скрививсь Еда Роган.

— То нехай це візьме на себе Станіслав Бімонь, — запропонувала Тіна у тиші. — Адже він уже розпочав виконувати обов’язки бригадира?

— Не розумію, чому двірником має бути саме мій чоловік, — накинулася на неї Леона Бімоньова.

— Інших кандидатур у нас нема, — відрубала Тіна.

Ріта захихотіла й запалила сигарету.

— Можливо, хтось зголоситься добровільно… — запропонувала Павла Роганова.

Всі мовчали.

— Щоб не сидіти так до півночі, — розірвав Еда Роган обтяжливу мовчанку, — пропоную Станіслава Бімоня. Хто «за», підніміть руку.

Звелося п’ять рук (крім подружжя Бімонів), і Станіславові нічого не лишалось, як узятися до нових обов’язків.

— Ми все одно на цій посаді працюватимемо по черзі, — підсумував він і розгорнув брошуру «Правила ТСЗ». — Нас стосується тут розділ двадцять восьмий: «Із вступом у дію ТСЗ, негайно припинити подачу пари та гарячої води до всіх квартир, крім спільних». Практично це здійснюватиметься так: усім треба в усіх кімнатах закрутити крани батарей центрального опалення та гарячої води. Митися можна лише у ванній комунальної квартири. Треба це якось організувати, тож пропоную, щоб одного дня милися жінки, а наступного — чоловіки.

Але нам потрібно приймати ванну щодня, — заперечив Еда.

— Або принаймні душ.

— Штаб вимагає рішучого обмеження, — сухо констатував Станіслав.

— Оголошено стан зараження, а не борсання у бруді, — знову закинув Еда.

— Я й дня собі без ванни не уявляю, — вступила в розмову Леона.

— Нинішня критична ситуація загальновідома, — наполягав Станіслав. — І якщо ми марнуватимемо свої сили у ванній, то їх не вистачить ні на прожектори, ні на гвинти. Тоді ми справді захлинемось у морі мазуту. Треба заощаджувати кожну калорію…

Станіслав шукав підтримки в очах людей, але марно. Не знайшов він її навіть у Леони.

Мовчазна більшість була на боці Еди Рогана.

— Виходить, ванну краще приймати вдвох, — насмішкувато мовив Еда, — або всімох — колективно.

— Я думаю, цілком вистачить приймати ванну через день, — зненацька бовкнув Міхал Роган і почервонів. «Мені все це байдуже, дратує тільки, коли мій страшенно дотепний батечко будь-що прагне продемонструвати власну дотепність», — мовив він сам собі.

— Дякую, Міхале, — кивнув до нього Станіслав. Відчувши підтримку, повів уже значно рішучіше: — Розділ двадцять дев’ятий: електричний струм подавати лише до спільних квартир. Слід вимкнути в коридорах пробки. У власних квартирах не дозволено користуватися жодним електроприладом. Розділ тридцятий стосується ліфтів. Максимальна економія й повне навантаження… Найкраще вмикати ліфт лише вранці та ввечері. І їздити віднині тільки разом.

— Спускатися вниз спокійнісінько можна пішки, — озвався Міхал Роган.

— Чудово, Міхале, — похвалив його Станіслав.

— Але ж це безглуздя, — зареготав Еда.

— Не розумію, чому безглуздя, — знову заперечив батькові Міхал, — якщо це всім посильно…

— Якщо це виявиться посильно, то буде ще більшим безглуздям, — розсердився батько на запопадливого сина. — Щоб піднятися ліфтом нагору, треба спочатку з’їхати вниз. Тобто виникає проблема: хто щодня доправлятиме ліфт на перший поверх. — Еда як завжди розважався. — Певно, найкраще було б, любий синку, якби вранці з комфортом спускалися всі разом, правда ж?

— Дуже дотепно з твого боку, тату, — знову почервонів Міхал.

— Справді? — батько тріумфував.

— Пані Трнкова хоче щось сказати, — втрутилась у родинний розбрат Павла.

— Я тільки хотіла спитати… чи забороняється вмикати вдома магнітофон? — сказала Тіна.

— Звичайно, ні, доки він працюватиме на батарейках, можеш слухати його де завгодно, — пояснив Станіслав. — А коли захочеш увімкнути в електромережу, то принось до комуналки.

— Я не маю батарейок, але хочу слухати магнітофон удома, — сумно заперечила Тіна. — Інакше я не засну…

— Це точно, — поквапилася на допомогу подрузі Ріта Недомова, запаливши нову сигарету. — Батарейок давно не можна дістати, бо всі готувалися до цього ТСЗ. Ви ж, напевно, знаєте Тінине становище? Малий Томашек у горах, а Тібор покинув її. Тому вона надзвичайно знервована. Ви, як джентльмени, могли б зробити для неї виняток.

— Правила ТСЗ не передбачають жодного винятку, — холодно роз’яснив Бімонь. — Це, крім усього, стосується й куріння.

— Дуже розумний ти став, одержавши посаду! — з презирством мовила Ріта, дихнувши йому в обличчя сигаретним димом.

— Чи не здається вам, що ви занадто зухвала?… — засичала на неї Леона.

— Функції голови комуналки я можу передати вам будь-коли, — звернувся до Ріти Недомової Станіслав. — Хоча навряд чи вам, бо вас немає в списку квартиронаймачів: у нашому будинку ви живете лише на правах гості… Якщо хочете й надалі залишатись тут, мусите нас поважати. Вам напевне відомо, що палити під час ТСЗ категорично заборонено. — Станда підвищив голос. — Прошу вас негайно припинити.

Ріта квапливо погасила сигарету, і в кімнаті запала гнітюча тиша.

— Виставляти когось на вулицю в сьогоднішній ситуації було б занадто жорстоко, еге ж? — звірився присутнім Еда, однак йому ніхто не відповів. — А ти не сумуй, Тіно, — додав він. — Міхал поділиться з тобою батарейками.

— Звичайно, в мене їх ціла торба, ще й японські стереонавушники дам! — вигукнув Міхал, утретє зашарівшись.

— Розділ тридцять перший, — вів далі Станіслав. — Голова спільної квартири особисто відповідає за сумлінне додержання цих правил. Для цього всі мешканці повинні впускати його до своїх окремих квартир, коли він вважатиме за потрібне.

— Скажімо, опівночі, — саркастично докинув Еда.

— Чому саме опівночі?.. — здивовано запитав його Станіслав.

— А що ж там такого? Цю брошуру стулили поспіхом і не спромоглися навіть узгодити її з громадянським кодексом. Незважаючи на ТСЗ, ми не повинні перетворювати наші домівки на казарму… під наглядом чергового сержанта. Щодо мене, то я нікого не впущу до власної квартири без судового ордера. Раджу й іншим діяти так само… — Еда Роган зробив ще одну спробу знайти підтримку в присутніх.

Однак усім наче заціпило. Несміливі Павла й Тіна не бажали сваритись. Леонка так само, хоча вона й не в усьому була згодна зі своїм чоловіком Станіславом.

— Ваші ораторські вправи були абсолютно зайвими! — Станіслав згорнув «Правила». — Я не маю ніякого бажання вдиратись опівночі до чиєїсь квартири. Але якщо хтось потайки вмикатиме опалення чи освітлення, то хай начувається. Є ще запитання? Тоді давайте ввімкнемо телевізор.

Диктор читав інформацію про мазутові побоїща, вчені давали оптимістичні прогнози, але разом з тим серйозно застерігали. Потім було оголошено, що далі працюватиме тільки радіо.

Станіслав вимкнув телевізор, увімкнув радіоприймач, з якого полинула оглушлива музика духового оркестру, й запропонував усім мешканцям комунальної квартири позносити сюди харчі й усе необхідне.

— Сьогодні купатимуться жінки, — вирішив він. — Не забудьте перекрити вдома крани гарячої води. Електричні пробки на щитку я викручу сам. Ще раз нагадую: користуватися свічками в квартирах забороняється, можна світити тільки кишеньковими ліхтариками. Одна свічка виробляє за хвилину десять літрів димового мазуту.

— Піду занесу батарейки, — промимрив Міхал Роган, повернувшись із батьками додому.

Він поскладав до великої полотняної сумки своє музичне причандалля й пішов.

— Зачекай, ти ж не вечеряв! — гукнула йому навздогін Павла.

— Я не голодний, виголодаюсь хіба що аж уранці, — кинув у відповідь Міхал.

— А ти що їстимеш? — поцікавилася у чоловіка Павла.

— Все, що тільки можна тут приготувати, — відповів Еда.

— Я також не маю бажання повертатись до комуналки, але навіщо тобі було сперечатись?

— Опиратимусь і надалі, — відповів Еда. — Давай влаштуємо затишну сімейну вечірку, га?

— Давай! Але треба поперекривати опалення. Я швиденько зварю каву.

Еда закрутив крани всіх батарей, а коли перекривав гарячу воду, раптом настала темрява.

— Б’юсь об заклад, що наш шановний голова вимкнув найперше струм у нашій квартирі. Проте я звик в усьому бути першим… — пробурчав Еда і пішов по ліхтарик.

— Виходить, кави вже не буде, — озвалася з кухні Павла.

— Чудово! Відкоркуємо пляшку білого вина!

— Згода! Трошки холодного вина не завадить.

— Тепер усе буде холодним. Тільки не ми, правда?

— Безперечно!

У стрибучому світлі ліхтарика Еда підвів Павлу до піаніно, поставив на нього пляшку вина, наповнив два келихи й освітив їх променем.

— «Холодні дзвони золотого місяця…» Пригадуєш?

— «Щедрий Фенікс», — посміхнулася Павла і процитувала далі: — «… кришталеві під час жнив…»

— «Наче соловей, що плаче в садку…»

— «… навесні опівночі», — закінчила Павла і стала тихенько награвати.

Єство Павли найглибше розкривалося за фортепіано. Вона грала з заплющеними очима, поки не відчула чоловікові обійми.

— Любий… — зашепотіла вона, коли він обережно поклав її на ліжко й схилився над нею, незахищеною й палкою. — Ми вже стільки днів не були разом…

Вирішивши, що спальня двокімнатної квартири Дурдиків буде досить зручним холом, голова Станіслав Бімонь зайшов оглянути її разом з Леоною.

— Чи не варто було б поставити ці ліжка перпендикулярно до стіни, щоб звільнити більше місця? — замислився Станіслав.

— Таке! — посміхнулася Леона. — Вони нам ще знадобляться…

— Для чого?

— Щоб у теплі й при світлі полежати вдвох. Адже вдома буде холодно й темно.

— Не мели дурниць, Леонко, тут буле хол. Ліжка залишимо так, як є, на випадок чиєїсь хвороби…

— Якщо хтось захворіє, вирядимо до лікарні, вона ж працюватиме. Затям собі нарешті, що ти не посильний чи двірник, а керівник нашої бригади. І шеф усього будинку.

— Всього лише голова, яким ніхто не захотів бути.

— Це не має значення, тепер ти тут командуєш. І мусиш дбати про свій авторитет.

— Ти знаєш, я б охочіше керував на демократичних принципах.

— Ти вже це спробував. І чув, як Роган ображав тебе. Що він собі дозволяє? Цей пихатий пройдисвіт, який змішує швейцарський сир з порічкою, а пиво з морозивом, одержуючи за це медалі в цілому світі. І вічно відтручує тебе… Хоч тепер будь першим!

— Про це взагалі не йдеться, я лише…

— Але мусиш про це думати, любий, і не тільки тепер. Ти повинен довести Роганові… Ти був неперевершеним, коли поставив його й оту нестерпну Ріту на місце, я пишалася тобою.

— Виходить, ти вже не гніваєшся, що я став головою комуналки?

— Анітрохи! — відповіла Леона, цілуючи його. — Кохаю тебе й допомагатиму в усьому.

Станіслав рушив до коридора викрутити пробки всіх квартир (передусім Роганової), Леона вмостилася на білому оксамитовому пуфику пані Дурдикової й бадьоро посміхнулась власному відображенню в овальному дзеркалі. Цілком пристойно виглядає це наше нове помешкання, подумала вона. Мені починає тут подобатися… Я дуже люблю когось грати… Чому б тепер не зіграти першу даму будинку? First lady… Ха-ха!.. Як дружина голови, я триматиму в шорах і свого невірного та ледачкуватого коханця.

Коли в квартирі Тіни Трикової раптом погасло світло, Ріта Недомова, брутально лайнувшись, почала шукати в темряві свічку. Запаливши свічку, вона спритно припалила від полум’я сигарету.

— Ти ж знаєш, свічки заборонені, — нагадала їй Тіна. — І куріння також.

— До гузна! Невже ти теж сприймаєш усе це серйозно, як той телепень Бімонь?

— Просто не хочу мати зайвих неприємностей.

— Їх чекає на тебе цілий віз, сонечко. А мене… невже Бімонь стежитиме за мною? Я однаково нікого в світі не боюсь!

— Що їстимемо?

— Те, що найшвидше можна приготувати. Якщо та коза Бімоньова взагалі підпустить нас до плити.

— Принаймні яєчню вона дозволить нам спряжити, — зітхнула Тіна, кладучи в сумку шестеро яєць, півхлібини й шматок масла.

— І оце не забудь, — нагадала Ріта, засунувши до сумки пляшку червоного вина.

— Навіщо?

— Ковток вина додасть настрою, — криво посміхнулася до неї Ріта, задмухуючи свічку. — А наш суворий добродій голова — зрештою, всього-на-всього чоловік, правда ж? Чоловік, якому остогидла його кістлява коза.

Життя комунальної квартири поволі входило в нову колію. У ванній спершу помилася Леона, після неї — Тіна й Ріта, які потім нашвидкуруч повечеряли в кухні яєчнею. Міхал Роган не мав чого їсти, але йти додому, до батьків, йому не хотілось. Тіна намастила йому маслом дві товсті скибки хліба, й вони посідали, зсунувши в кутку вітальні два фотелі. Потім хлопець у піднесеному настрої монтував для молодої жінки музичну апаратуру, вчив поводитися з нею, згодом увімкнув тиху музику.

За низьким столиком на канапі перед вимкнутим телевізором сиділо подружжя Бімонів: Станіслав читав руду брошуру «Правил», а Леона демонстративно нудьгувала. За ними біля книжкової шафи стояла Ріта Недомова, вдаючи, ніби роздивляється книжки.

Леона зітхнула. Тепер почнуться вечори… Еда сьогодні вже не прийде… Він десь із Павлою в пітьмі… А Міхал починає впадати коло Тіни Трикової. Напевно, вдався в татуся. А Станіслав увесь час читає…

— Хоча б карти були, — мовила вона вголос.

— Я збігаю по карти, — швидко запропонувала Ріта, за хвилину принесла засмальцьовану колоду та ще й поставила на стіл пляшку червоного вина, — Якщо вже мусимо нидіти тут, то давайте будемо в доброму гуморі! — посміхнулася вона до Станіслава.

— Ей, ви, змовники, йдіть-но до нас! — покликала Леона Міхала й Тіну до столу.

— А в що гратимемо? — запитав Станіслав.

— Нас п’ятеро, значить, можна тільки в «жолики», — сказала Тіна.

— У «жолики» я востаннє грала, коли мені було дев’ять років, — презирливо сказала Леона.

— Грайте вчотирьох, а я спостерігатиму, — охоче поступилася Ріта, рушивши на кухню відкорковувати пляшку.

— Гратимемо в «канасту», — владно вирішила Леона. — Міхале, роздавай.

Гра була незлагоджена й ішла над силу. Станіслав грав надто серйозно (як робив усе), Тіну гра не розважила (чим потайки втішалася Леона), Міхал зворушливо намагався розвеселити Тіну, але «гостроту» грі все-таки додавала Ріта. Її життя пройшло в ресторанах, вона працювала офіціанткою, обслуговуючи клієнтів з ранку до ночі, й тут, у комуналці, швидко дала всьому лад: увімкнула відповідну музику і зробила інтимне освітлення, старанно доливала в келихи вино. Чемпіонка всіх картярських ігор, вона вміла для кожного знайти слівце (найліпші — для Станіслава), своїми фривольними жартами розсмішила гравців (усіх, крім Леони), і пляшка вина швидко спорожніла.

— Найкраще за все буде припинити гру, доки ми всі в доброму гуморі, — запропонував Станіслав, позираючи на годинник.

— А що робити вдома? — запитав Міхал, благальними очима дивлячись на Тіну. — Там лише холод і темрява…

— Давай ще разочок зіграємо, — посміхнулась до нього Тіна.

— До другої партії належало б і другу пляшку; можу принести, — весело запропонувала Ріта. — Тепер ми одна велика родина…

— Наша родина в Шумаві, — безжально стьобнула її Леона.

Але Ріта не слухала її.

— Вже біжу, але пляшка в мене схована дуже далеко, тому я прошу хоч на хвилинку ввімкнути в нас удома струм, бо не маю ліхтарика, — тихо сказала Ріта, — Коли я ходила по карти, то в пітьмі сильно вдарила коліно… — Вона вмить задерла поділ, показуючи Станіславу коліно, а водночас обидва чудово засмаглі стегна.

— Світити тепер у квартирах заборонено, — зверхнім тоном мовила їй Леона. — Інакше я давно вже тут не сиділа б.

— Ну, хоча б одну-однісіньку хвилиночку, — благала Ріта Станіслава.

— Ввімкнути світло не маю права, але принесу вам ліхтарик, — запропонував Станіслав і з готовністю поспішив до своєї «канцелярії».

— Дивись, не впади, любий, — ущипливо докинула йому Леона, різко блимнувши в бік Ріти.

Але Ріта зухвало засміялася їй у вічі.

— Ви справжній джентльмен і дуже мені симпатичні… — прошепотіла вона Станіславу, а потім попрямувала до Тіниної квартири. Вона передусім припалила сигарету, яку скурила кількома жадібними затяжками, тоді нетерпляче запалила ще й другу.

X

Безпосередні фронтальні битви із скупченнями бурої речовини на подвір’ї ПЧХП поступово переходили в напружені партизанські дії. Здавалося, мазут має розум, який, розвиваючись, дає змогу уникати ПМ-прожекторів і гвинтів, спритно перегруповується, відроджується й нагромаджується в закритих місцях кількаметровими купами й заметами.

Міський штаб розділив Усті на дев’ять оперативних секторів, кожен з яких було закріплено за промисловим підприємством, а бригади ПЧХП з ПМ-технікою виїжджали на далекі об’єкти. Вдома все частіше лишалась тільки Бімоньова бригада з граблями.

За кілька днів люди потомилися, їх гнітила дедалі більша винахідливість супротивника. Мазут дерся по стінах, і необхідно було діставати його граблями, а такого фізичного навантаження ніхто довго не міг витримати.

Невтомний Станіслав Бімонь притяг зі складу важку драбину й, піднявшись на висоту другого поверху, скидав звідти граблями мазут додолу, полегшуючи іншим роботу. Добре натренований Станіслав переставляв важку драбину у найгустіші бурі хащі. Він видирався нагору, потім спускався й вирівнював зігнуті грабельні зубці, обмотував іншим людям розтріскані граблища пластирем, затято переконуючи при цьому всіх:

— Найгірше вже позаду, тепер ще б витримати зо два дні, доки почнеться процес убування, й мазут змушений буде пожирати сам себе…

Проте щоразу, коли здавалося, ніби подвір’я майже зовсім вичищено, накочувалася нова хвиля темно-рудого моря, мазут повертався, уникаючи атак ПМ-техніки. Двометрові драглисті хвилі заливали подвір’я, й тоді знову доводилося вмикати прожектори та гвинти. Все починалося спочатку.

Тіна Трикова здмухнула волосся зі спітнілого чола й кинула сердитий погляд у спину свого колишнього чоловіка. Станіслав навмисно поставив їх працювати поряд. Але Тібор Трнка вперто не помічав Тіну. Хоч би запитав про Томашека — подумала Тіна. Раніше ми хоч перемовлялися кількома словами по телефону. Але тепер Тібор лишався байдужий і відразу після зміни, — такий гарний брюнет з блакитними очима й сліпучо-білими зубами, в шикарному шкіряному піджаку й джинсах, — нетерпляче поспішав до нової дружини. Міхал Роган увесь час крутиться коло мене, думала далі Тіна Трикова, він зворушливо незграбний, але скільки в ньому жагучої цікавості!.. От якби Тібор хоч трохи приревнував мене до нього!

Еді Роганові остогидло махати граблями. Він працював щораз недбаліше, подовгу стояв, зіпершись на граблище, й нарешті спокійнісінько вмостився на купі інструментів.

— Тобі не соромно сидіти, коли жінки працюють? — гримнув на нього Станіслав.

— Ми тут працюємо задарма! — Еда сердито оглянув подвір’я: нова хвиля рудих драглів за кілька хвилин знищила наслідки роботи тридцяти чоловік. — Тут граблями нічого не зробиш.

— Придумай щось краще.

— Хотілося б.

З-за нещільної запони сірих хмар час від часу блимало слабке зимове сонце, його проміння падало на буру поверхню гелю й починало пропалювати її. Але мазут тут же засмоктував уражені поверхні.

Еда Роган зітхнув, побачивши, як Міхал настирно впадає навколо Тіни Трикової. Перехідний вік у мого сина дещо затягається, — майнуло йому. Чи пізнав він хоч раз жінку? Навряд. Зі мною він не хоче про це говорити. Шкода. Я б розтлумачив йому, що заміжня жінка — найкращий об’єкт для сором’язливого новачка. Але в жодному разі не Тіна… Хоча Тібора це зовсім не обходить. Міхал демонстративно відвертається щоразу, тільки-но я гляну на нього. Але я мушу опікуватися тобою, синку. Не дай боже, з тобою щось станеться, Павла ніколи мені цього не пробачить.

Еда Роган підвівся й знову почав порпатись граблями в бруді, відвернувшись од сина. Він час від часу позирав на хлопця в кишенькове, сховане у долоні люстерко. Коли незабаром знову виглянуло сонце і вдарило в очі, Еда забув про сина. Мов зачарований, він ворушив люстерком, спрямовуючи впійманий промінчик на мазутову бороду на стіні. Лискуча поверхня бурого гелю почала зморщуватися, ляскати під яскравим світлом, і мазут швиденько перекочував у безпечніше місце. «Більше світла!» — сказав колись Гете. Максимум світла — кажу я! Еда відкинув граблі і подався геть.

Доктор Роган більше не повернувся до дворової бригади. Поділившись своєю ідеєю в штабі, він одразу став його членом. Еді Роганові доручили реалізувати власний проект. Задзеленчали телефони, і з усіх складів ПЧХП негайно було зібрано ввесь станіоль, целофан і фольгу, що досі використовувалась у торгівлі для загортання печива, шоколаду, сухого лимонаду, плавленого сиру, жувальної гумки і супів-концентратів. Сім спеціально виділених бригад — понад двісті чоловік — почали обклеювати стіни будинків блискучими смугами.

Наступного дня з самого ранку запрацювали ПМ-рефлектори, і вся вулиця спалахнула багатократним відображенням зі стін. Опинившись у своєрідному тунелі заграви, «переляканий» мазут сіпався, розтріпувався, дірявився й звивався на бруківці у безпомічній агонії.

ТРИДЦЯТЬ ВІСІМ ВУЛИЦЬ очищено тільки в обласному центрі Усті, а ще сотнівулиць — по інших північночеських містах. Автора нового методу д-ра Е. Рогана призначено членом міського і обласного кризових штабів, спеціальним радником Центрального штабу в Празі. Він одержав вітального листа від міністра охорони навколишнього середовища.

Однак Роганові рефлективні смуги швидко втратили дієвість. Очевидно, відчуваючи смертельну небезпеку, мазут зібрався на силах для масованого контрудару. На сотнях кілометрів його бурих рівнин розпустилися мільярди дрібних рудих квіток. Їхні пелюстки, наче пух кульбаб, що розноситься вітром, знову обгорнули міста агресивними хмарами, мільярди рудих пластівців мазуту, наштовхуючись на срібні станіолеві смуги чи на скло ПМ-прожекторів, одразу ж гинули, перетворюючись на жовтавий порох… Прожектори, звичайно, не могли ввесь час світити, отже, гасли й страшні для мазуту блискучі смуги.

Замість граблів люди взялися за щітки й мітли; постававши на драбини, вони змітали станіолеві смуги з фасадів. Кленучи все на світі, механіки протирали скло прожекторів чим завгодно, навіть рукавами. Вулицями гуляв жовтавий порох, але з околиць летіли нові й нові хмари свіжих рудих пелюсток. Вони кидалися на вірну смерть з відвагою японських камікадзе, щоб урятувати своє головне тіло, яке відроджувалося в згаслих вулицях, набирало сили.

XI

— Дідько б його забрав! — ошаліла від люті Ріта Недомова, коли на неї з дашка автобусної зупинки звалився кавалок бурих драглів, геть заливши її новий, винного кольору замшевий кожушок.

— Воно хоче спокою, — втомлено пояснила Тіна Трнкова.

У другій половині дня подруги зустрілися на головній площі, «аби щось зметикувати», як пропонувала Ріта. Але «метикувати» було нічого. Фасади обклеєних смугами станіолю будинків були тепер покриті світло-рудим порохом. Повсюди блимали засліпленими вікнами й вітринами магазини, ресторани, кав’ярня «Світ», готель «Богемія», — скрізь було зачинено.

— Рудо! Ти моє сонечко, — звернулася Ріта до знайомого продавця пива Руди Штосла з великого ресторану «Біля гавані».

Вона схопила за руку цього грубуватого чоловіка і з виляском поцілувала в неголене обличчя.

— Лечу до тебе, хочу розважитись!

— Але це доведеться робити в заводській кухні, любко, — Руда Штосл із посмішкою глянув на її пишний бюст. — Бо до шкільної їдальні тебе, напевно, не пустять.

— Ти нікчема, але все одно я тебе люблю. Де ж ти тепер розливаєш?

— На сталеливарному заводі, але не пиво, а мастило для ПМ-гвинтів.

— А наш улюблений ресторан «Біля гавані»?..

— Там тепер годують пенсіонерів по талонах.

— Це кінець! — промовила Ріта стишеним голосом. — Рудочко, я не маю сигарет…

— Їх тепер ніхто не має.

— Але я тобі віддячу… — зашепотіла ставна засмагла жінка. — За одну пачку американських…

— Я пішла до магазину, — сказала Тіна й стала в чергу перед універсамом.

Після закриття всіх ресторанів, пивниць, барів і кав’ярень (так само, як і кінотеатрів, театрів, готелів і спортивних закладів) все громадське харчування перейшло до мережі заводських та шкільних їдалень, але й у магазинах зберігся майже звичайний асортимент продуктів, за винятком молока та овочів (продаж тютюнових виробів, звичайно ж, було припинено).

Тіна купила хліба, дієтичних яєць, дві банки консервів. Їй не подобалося готувати на загальній кухні. Вона повернулась до подруги, яка стояла на зупинці вже без Руди.

— Цей проклятущий паскудник Руда покинув мене в біді, — скаржилася Ріта. — Але тобі він би не відмовив. Цей мерзотник продає сигарети в десять разів дорожче.

— Я дуже рада, що не палю, — посміхнулася Тіна.

— Якби я була такою вродливою, як ти, то відкрила б підпільну тютюнову крамничку. І ще до того, як скасують ТСЗ, придбала б в Усті віллу з басейном… Але ще побачимо… А що Тібор — на роботі?

— Ні.

— А Міхал де?

— Ввесь час в’ється навколо мене. Він дуже добрий хлопець.

— Ти також будеш доброю до нього? — засміялася Ріта. — Я можу зникнути на ніч, аби не заважати.

— Не говори дурниць, він ще дитина!

— Як і ти, Тінушко. Але тобі вже немає чого боятись. Ну що, поїхали? Зараз усі спроби абсолютно марні, єдиною розвагою лишається наша комуналка.

На автобусній зупинці подруги стали в чергу. Транспорт ходив з великими інтервалами і дуже повільно, бо за кожним автобусом тягся незграбний, нашвидку змонтований причіп з приладом для поглинання вихлопних газів.

Члени штабів мали право користуватися власними машинами, й подружжя Роганів по обіді виїхало своєю італійською спортивною машиною до розташованого за містом Стржижовицького узгір’я.

Однак уздовж їхньої улюбленої дороги, що пролягла лісопарком і луками, а також понад ставком сунула ціла череда страховиськ. Дерева по самі верхівки були обліплені рудим скловолокном, якого нагромадилось навколо цілі купи. Потворні хоботи всмоктували у свої величезні тельбухи залишки води із ставка.

— Здається, вся ця гидота переселилася з міста сюди… — сказала Павла.

— До безпечних місць, якнайдалі від нашої техніки. — Еда заходився стьобати березовим прутом бурі драглі, що товстим шаром обліпили лавку й доріжки, з розривів витікало густе желе й тут-таки перетворювалось на блідий порох. Але зненацька вся ця маса піднялась хвилею й розтеклася по жухлій осінній траві. — Ця чортівня стає чимраз хитрішою.

— Глянь, Едо! Далі пройти не можна!.. — вигукнула Павла.

Позаду широкої рівної луки бовваніла висока мазутова стіна, перед якою відбувалося щось дивне. Від головного тіла відокремились темні, шоколадного кольору брили, які швидко перетворились у триметрові фігури, схожі на величезних моржів, кенгуру або саламандр, звівшись на задні лапи, потвори цілими шеренгами йшли одна на одну. Потім вони немов зливались у танку, тіло обіймало тіло, шоколадні фігури обертались, підштовхуючи одна одну, й падали.

— Вони що — граються? — зашепотіла Павла. — Як дельфіни?..

— Очевидно, це не гра, — хриплявим голосом відповів Еда, — Це скоріше нагадує бойове навчання…

Дві лискучі гніді саламандри рушили просто на Роганів.

— Давай краще втікати, — затремтіла Павла.

— І якомога швидше, — погодивсь Еда. — Ця шоколадна форма мазуту найагресивніша.

Він схопив Павлу за руку, й вони поспішили назад, до лісу. З гілля перших дерев звалились дві брили мазуту, які, швидко затвердівши й перетворившись на триметрових саламандр, рушили простісінько на людей.

— Тікаймо! — крикнув Роган, одмахуючись березовим прутом.

Але темний різновид мазуту виявився дуже пружним, наче гума.

— Мерщій туди! До санаторної огорожі!

Саламандри перейшли з кроку на біг і наздогнали людей під огорожею з колючого дроту. Еда вдарив ближчу саламандру прутом по голові, та відразу був збитий важким плавцем на землю. Він блискавично перекотився на спину, скочив на ноги, схопився за дріт і, розвівши його, став закривавленими руками проштовхувати в отвір Павлу. Жінка несамовито кричала, бо дріт роздирав їй одежу та шкіру, а чоловік тим часом захищав її своїм тілом від саламандр.

Шоколадні саламандри, напоровшись на колючий дріт, зійшли рідиною, попадали й висохли.

Порожнім дитячим майданчиком у центрі житлового масиву густим гелем простувало двоє дідків у гумових чоботях. Балакаючи між собою, вони тягли граблі, що позначали їхній шлях двома доріжками рудуватого пороху. Міхал Роган з увімкнутим транзистором під пахвою вештався між будинком № 2002 і автобусною зупинкою.

Тільки тут і можу зустрітися з мамою сам на сам, подумав Міхал. Удома темрява, в комуналці не поговориш по-людськи, а мені дуже потрібно перемовитись з нею бодай словом. Але навряд чи я наважуся розповісти їй про це. Ба навіть татові. Він розповів би мені зо два анекдоти про перехідний вік та гормони, а потім порадив би відвести душу з якоюсь досвідченою жінкою. Але я не зміг би в подібному тоні говорити про Тіну. Мама мене принаймні вислухала б, але потім, напевно, сказала б, що Тіна заміжня жінка, має дитину. Це факт, але й він мене не переконує. Мама — фантастична людина, але не вміє надихати, вона найкраще за все заспокоює, коли тобі погано. А мені зараз і навдивовижу чудово, й водночас погано… От з Тіною можна розмовляти абсолютно про все. Можливо, саме тому я до неї так ставлюся. Чому власне, людина закохується? Хай йому чорт, але ж я фактично нічого про це не знаю… Якби вже наука почала дбати про такі життєво необхідні речі!.. А не лише про техніку, яка призвела до цієї катастрофи.

Проблема полягає і в тому, що Тіні рівно двадцять три. Якби їй було б, скажімо, тридцять п’ять, ми ходили б разом, як у кожному другому романі Парала. Або коли б шістнадцять, сімнадцять… можливо, навіть дев’ятнадцять. Але ж її двадцять три та мої вісімнадцять — це просто невдача.

З центральної вулиці звернула присадкувата машина. Міхал побіг назустріч, але коло машини раптом закляк: батьки були в розірваній одежі, їхні руки рясніли подряпинами.

— Що це з вами?..

— Тато заїхав по мене на роботу і завіз до Стржижовицького лісу подихати повітрям, — блідо посміхнулась мати.

— Але що то за подряпини?..

— Стався маленький конфлікт із шоколадним мазутом, — відповів батько, що, як завжди, був у доброму гуморі. — Оскільки це невідома форма, вона б могла називатися Стржижовицькою… Або іменем свого відкривача: саламандри Рогана. Але ні, своє ім’я я дам скоріше засобові проти цих звірів.

Батьки розповідали, перебиваючи одне одного, а Міхал обережно допомагав матері вибратися з машини. Мати була геть подряпана. Батько теж, хоча й не переставав жартувати, розповідаючи, як випробуватиме свої засоби боротьби із стржижовицькими саламандрами… Якщо мазутові потвори проіснують ще бодай місяць, мій бездоганний татусь стане міністром або одержить Нобелівську премію, подумав Міхал. Скоріше за все, досягне того й того.

Грудневі дні ставали все коротшими, і температура в позбавлених світла квартирах ледве сягала двох градусів тепла. В затемнених будинках світилися й гріли лише комунальні квартири, єдині місця, де можна було посидіти в теплі й при світлі, приготувати гарячу їжу або випити чогось із холодильника, прийняти ванну, поголитися, помити голову, попрати, випрасувати білизну, послухати музику або просто зателефонувати комусь.

Голова Станіслав Бімонь замислено походжав комунальною квартирою. Цих двох кімнат зі службами цілком достатньо для потреб семи чоловік, міркував він. Можливо, такі помешкання стануть прообразом майбутніх комун… Адже на земній кулі вже ніколи не буде доволі енергії. Та й харчів. Цілком імовірно, що завдяки мазутовій катастрофі в комунальних квартирах зародилося щось нове й надзвичайно важливе.

— Лишенько, я ж позичала у вас одну тарілку! — почувся з-за тонкої стінки Леонин голос.

Сварка, відгомін якої долинав з кухні, ставала нестерпною.

Якби люди знайшли в собі більше такту й взаєморозуміння, зітхнув Станіслав. Леона хоче в нас удома потайки освітлювати й опалювати, мовляв, голову групи ніхто не контролюватиме. Дедалі важче стає втовкмачувати їй, що існують такі поняття, як відповідальність, мораль, порядок… Вона хоче грати начальницю.

— Одну?! — огризнулася до неї з кухні Тіна. — Дві великі і дві маленькі, сковорідку та дві каструлі!

— Ми позносили сюди весь наш посуд і не маємо на чому жерти! — зарепетувала Ріта.

Моя Леона знову провокує, але Ріта не піддається, зітхнув Станіслав. Ріта єдина з усіх мене рішуче підтримує. Завжди знає, що необхідно робити саме зараз, вона навіть симпатизує мені… Станіслав знову зітхнув і, взявши «Правила», рушив до крижаного коридора перевіряти стан електролічильників у всьому будинку. Еда Роган знову вночі світив. Уже вдруге.

— Мусиш покарати його! — наполягала Леона. — Адже він тепер навіть не помічає нас. Тільки насміхається.

— Цього разу маєш рацію, — погодився Станіслав, і коли після вечері всі зібралися в клубі комуналки (колишній вітальні евакуйованих Дурдиків) дивитися телевізор (який щоденно працював з 19.30 до 20.30), він публічно розповів про Роганів вчинок.

— Вночі мені прийшла ідея щодо саламандрової форми мазуту, і я мусив її занотувати, — весело відповів йому Еда. — Тебе ж уночі не обтяжують ідеї, правда? Та й удень теж.

— Порушення наказу не відбудеш жартами! — сухо відрізав голова Бімонь. — Особливо коли йдеться про другий випадок.

— Я буду страчений, чи мене лише відшмагають? — засміявся Еда Роган.

— Тату, облиш, благаю… — почав, зашарівшись, Міхал, але в Ріти голос виявився найгучнішим:

— Що ти робиш дурника з нашого голови, який піклується прр всіх нас? Про що тут довго розводитися? Світити вдома заборонено, а ти двічі вмикав світло. Ти повинен за це заплатити — і баста!

— І у скільки обійдеться мені цей маленький гріх? — скрививсь Еда Роган. — Ріто, ти вважаєш, за гріх треба платити?

— Едо, прошу тебе… — знічено мовила Павла.

— Вибач, люба. І ви всі, — Еда Роган витяг з кишені товсту пачку недбало скріплених п’ятисотенних купюр, дістав дві й поклав їх на столик перед Станіславом. — Скажімо, двісті за один гріх, значить, чотириста за два і ще шістсот — за три наступні. Вибачте, але трибунали я просто не зношу.

Після теленовин, у яких не було нічого нового, Станіслав Бімонь покликав свою дружину до холу. Леона прийшла й одразу вмостилася на єдиному в кімнаті, оббитому оксамитом пуфику перед овальним дзеркалом, тож Станіславові не лишалось нічого іншого, як походжати перед нею від стіни до стіни.

— Мені не хотілося нагадувати тобі при всіх, — сказав він, — але не чіпляйся до Тіни й Ріти з приводу посуду. Хіба в нас недостатньо своїх тарілок?

— Звичайно, твоя улюблена Ріта завжди права!

— Вона найдисциплінованіша за всіх. Вона й Павла Роганова. І завжди підтримує мене. Тобі ж це спадає на думку дуже рідко, люба. А ти ж обіцяла мені!

— Мені здається, завжди спітніла Ріта тобі чимось до вподоби. Чи не розігрався в тебе, бува, апетит? Уже три дні ти відвертаєшся від мене.

— Коли я повертаюсь додому, ти вже спиш.

— А що я маю робити сама в цій холоднечі і темряві?! Ось тут було б чудово… Але, звичайно, тут хол комуналки. Замість того, щоб керувати й панувати, ти фактично працюєш двірником, і ми залишаємося ні з чим… Тим часом Роган зробив ще одну кар’єру. Як завжди і всюди. Ще й кинув тобі зневажливо тисячу, щоб вмикати світло коли йому заманеться.

— Це ти вимагала, щоб я його покарав.

— Та хіба це покарання для нього, якщо він має три чверті мільйона і платить Ріті три тисячі крон за блок американських сигарет, який колись коштував двісті п’ятдесят крон?! Ти не знав цього? А те, що Ріточка гендлює сигаретами по всьому місту й смалить, як паровоз?

— Я ніколи не заставав її за цим.

— Вона курить всюди, тільки перед тобою таїться. А як від неї смердить тютюном! Вона ще й постійно намовляє всіх проти мене… Але ти цю жіночку ніколи не даси скривдити.

— Мені сьогодні треба не сваритись, а працювати, — рішуче мовив Станіслав, відкриваючи «Правила». — Дозволь мені сісти до столу.

— Будь ласка! — Леона з гордим виглядом вийшла з холу.

В другій кімнаті, «клубі», ревли Міхалові магнітофони. Міхал танцював на килимі з босою Тіною Триковою. Ріта завішувала лампу червоною скатертиною — щоб було, як у барі. А в кухні, густо протхнулій часником, вона підсмажувала грінки на трьох сковорідках — справжнісінький шинок.

— Вирішила помити тарілки й каструлі, які намагалась поцупити в нас? — зухвало зиркнула Ріта на Леону.

— Тс-с-с! — Леона приклала пальця до губів.

Потім у ванній вона виявила, що хтось — без сумніву, знову ж таки ця тварюка Ріта — накапав їй до пральної машини розтопленої губної помади. На білизні ряхтіли плями, немов після вбивства. Леона зі злістю сіла на холодний край ванни. «First Lady», — прошепотіла вона. Ніде немає для мене місця, хіба що в туалеті. В усьому винний Станда. Цілі ночі висиджує в холі, складає різноманітні графіки — хто коли пратиме й митиметься, чия черга мити підлогу, вікна, коридор, сходи, а чия — вибивати килим, і все це на місяць уперед, а всім до всього байдуже. Замість того, щоб самому вирішувати й наказувати, викликаючи до себе повагу, а можливо, й острах… У нашій лікарні, наприклад, це вміє кожен лікар. Мій добрий чоловік! Він дуже серйозно до всього ставиться. І надто ревно!

Хоче бути справедливим, а мене залишає на розтерзання цим фуріям. Може, помститися йому, наставити роги?

Еда тепер щовечора йшов спати з Павлою досить рано. Невже вони й кохаються щодня? Я б із задоволенням ще раз согрішила з ним… Але благати його, звичайно, не буду! Леона повикидала забруднену помадою білизну просто у ванну і на повну силу відкрутила гарячу воду. Нехай тільки з’явиться отой двірник! Серед білизни, яка сохла, вона спритно знайшла бежевий Рітин ліфчик (він єдиний був п’ятого розміру серед решти «двійок» і «трійок») і мстиво стала квацяти його Рітиною ж тушшю для він.

Ріта Недомова (45 років) прокинулась опівдні у спальні Тіниної квартири й перш за все взялася до улюблених сигарет «Уїнстон», однак у кімнаті було так холодно, що вона була змушена вдягтися в Тінин лижний светр, аби не застудити легені.

В самому халаті вона потім пробігла до порожньої теплої комуналки (всі вже давно були на роботі) й почала грабувати спільний холодильник. Розпочала вона з пива, потім приготувала добрий сніданок (яєчня з чотирьох яєць на вишкварках та рештках ковбаси, густо посилана тертим сиром) і знову запила все це пивом.

Не встигши нагрітися, Ріта ввімкнула електрокамін, умостилася перед ним на підлозі, а, зігрівшись, скинула халат і перекочувалась гола по килимі, підставляючи під сухий електричний жар то важкі груди, то спину, то засмаглі стегна, аж доки вся заросилася потом. Сопучи від насолоди, вона ще з годинку солодко поспала.

О другій годині, як і кожного понеділка, Ріта ввійшла до приймальні лікаря об’єднання «Ресторани та їдальні». В кабінеті вона, переконливо кашляючи й зворушливо «задихаючись», продемонструвала свій коронний номер, що приніс їй ще один тиждень оплачуваної непрацездатності — «важкий хронічний бронхіт», який у задимленому Усті був поширеним захворюванням..

На подвір’ї її колеги офіціанти в чорних гумових фартухах працювали граблями, бармени вичищали від бежевого пороху мертвого мазуту станіолеві смуги на стінах, а Ріта весело крокувала до віддаленого району Ваньов (міські автобуси їздили тепер тільки в ранкові та пообідні години пік).

Центральні вулиці були більш-менш чистими, бруківкою щохвилини деренчали ПМ-гвинти або з’єднані прожектори, завдяки яким мазут відступав до бічних вузьких вуличок, де він загоював рани, насичувався поживними речовинами, регенерував і знову розквітав бурунами й заметами свіжого рудого скловолокна. Тільки не піддавайся і витримай, мій любий мазутику! — тихо проказала Ріта. — Бодай до весни.

Ріта дійшла з порожньою сумкою до лабіринту стрімких вуличок старого Ваньова, що нагадував кампучійське містечко, заросле ліанами рудих джунглів. Підземний перехід через залізничну колію був по самісіньку стелю залитий драглями. Перейшовши на той бік, Ріта стала терпляче чекати біля будинку № 88 на Плавецькій вулиці.

— Я ж тебе попереджав, щоб не чатувала на мене перед самим будинком! — невдоволено загув колишній бармен Руда Штосл, повернувшись зі зміни на сталеливарному заводі.

Він був, як завжди, неголений. Цей нехлюй голився хіба що раз на тиждень, та й то абияк. Йому було до всього байдуже.

— Нехай думають, що я твоя коханка, — засокорила Ріта, піднімаючись за ним сходами до його квартири.

— Гроші маєш? — запитав він, тільки-но зачинивши по собі двері.

— Для тебе, Рудочко, я завжди маю все, не тільки гроші.

— Отже, так само, як і вчора?

Він зняв із шафи валізу, повну сигарет, і Ріта придбала в нього за грабіжницьку ціну блок американського «Уїнстона», заплативши 2500 крон (Роганові я продам за 3000 крон, сказала вона сама собі). Як винагороду, Ріта виканючила ще й пачку «Старту», що донедавна коштувала чотири крони. Ці короткі сигарети були такі кепські, наче набиті сіном.

— Завтра знову в цей же час, Рудочко.

— Тільки не стовбич перед моїм будинком!

Ріта знову перетнула залізничну колію й за двадцять хвилин уже входила до приймальні Вінтера — директора магазину електротоварів. Гладке пихате порося в золотих окулярах, — подумала про нього Ріта. Купив у мене вісім пачок за 2000 крон, сплативши батарейками для ліхтариків (100 штук по 20 крон кожна). Дві пачки «Уїнстону» й «Старт» лишаться мені.

— Однак ціна на батарейки швидко впаде, бо незабаром з Брно прибуде ще два вагони, — невимушено проказала Ріта. — Ти мусиш доплатити!

— Але я не маю готівки, — спробував опиратись Вінтер. Ну, звідки ж йому було взяти готівку, якщо його склад розсідався від батарейок?

— Тоді я хоч візьму трохи курива на дорогу, — сказала Ріта, витягши з блоку ще одну пачку «Уїнстона», як навар.

Ріта подріботіла вузькою вуличкою на гору, переступаючи через ворушкі хоботи мазуту. Садова хвіртка пані Рубічкової була завалена двометровим бурим заметом, Ріта вилізла на нього й на своїй валізці, мов на санчатах, сміючись з’їхала прямісінько під двері невеликого будинку. Чепурненька пенсіонерка Рубічкова виклала 2500 крон дрібними засмальцьованими банкнотами за всі 100 батарейок. Купує їх у мене по 25 крон, а продає по 40, розмірковувала Ріта. Отже, бабуся матиме добре різдво, адже ж свята й повинні бути радісними.

А тепер підіб’ємо касу, сказала собі Ріта, 2500 крон від Рубічкової — отже, я повернула те, що мала, — свій початковий капітал. Три пачки «Уїнстона» — це шістдесят сигарет, сорок мені до завтра вистачить, а третю я продам за 300 крон. Гарненький приварочок до лікарняного! Ще й преміальна пачка натоптаного сіном «Старту»… Її я використаю по-особливому.

Ріта попрямувала до універсаму, де набила валізу пляшками рому й пива. Про все інше мусила подбати Тіна, адже вона задарма з нею дудлила!

— Сигарети й досі не продаєте? — заради сміху запитала Ріта в касирки.

— Якби ж то продавали!

— Можливо, завтра для вас у мене й буде кілька пачок найліпших американських сигарет всесвітньовідомої фірми «Уїнстон».

— По чім?

— Як для вас — по триста крон за пачку.

— Страшенно дорого… Але я запитаю вдома в чоловіка, без курива його важко витримати, вже двічі розбивав свою вантажну машину.

— До завтра, пані касирко!

З площі Ріта доїхала автобусом до свого житлового масиву. Було темно, але перед будинком знову бовваніла знайома тінь: Отік Файт, що працював лакувальником на деревообробному комбінаті. Не дуже метикуватий, зате високий, молодий і з гарною статурою, саме таких я полюбляю, подумала Ріта. Їм аби тільки до нестями напитися й накуритись.

— Рітушко, благаю тебе, дай хоч одну пачку… — відразу почав канючити Отік Файт.

— Тепер це коштує великі гроші, Отіку. Скільки в тебе є?

— Зараз нічого, але взавтра принесу…

— … знову свої порожні кишені. Не треба так багато пити, Отіку.

— Що вдієш, я тепер одержую тисячу вісімсот крон, а чотириста з них іде на аліменти…

— З такими грошима тепер не покуриш.

— Але я не можу жити без сигарет! Якщо я пару разів не затягнуся, то в мене голова йде обертом. От і сьогодні впав з драбини…

— Кожному щось треба, але ніхто не поцікавиться, чого мені бракує… — Такі натяки Ріта робила Отікові щоразу, аби трохи помучити його. Мені подобається спостерігати, як благають чоловіки… А цей ще й звивається, мов черв’як.

— Ну, йди вже нагору, можливо, й знайду якісь недопалки, — буркнула вона.

— Ріто, ви золотко…

Показавши йому вдома преміальну пачку «Старту», Ріта запитала:

— А що ти мені за це даси?

— Все, що маю. І негайно ж!

— Але ти нічого не маєш.

— Так, але ж… Дуже тебе прошу… — він був готовий на все.

— Все ж таки щось та маєш. Ходімо, я покажу тобі це…

Ріта привела Отіка до Тіниної спальні, але, перш ніж зачинити двері, повісила з зовнішнього боку сітку для волосся (умовний знак для Тіни: «Не турбувати»), ввімкнула великий ліхтар і поставила молодика перед дзеркалом.

— А тепер ти вже знаєш, що в тебе є для мене? — прошепотіла Ріта. — Ще ні? Ну ж бо, швиденько роздягайся! Тут як у холодильнику, а я ще хочу встигнути на телевізор. — Вона відкоркувала пляшку рому й налила дві повні склянки. — Давай поцокаємося, хлопче! — промовила вона зі сміхом. — Мені для розваги, а тобі для сміливості.

У комунальній квартирі ставало дедалі незатишніше: штовханина й сварки з приводу того, кому що належить і хто що повинен мити й чистити. Голова групи Бімонь порадив усім позначити свої речі й продукти чіткими літерами «Б» (Бімоні), «Р» (Рогани), «Т» (Трнкова і Недомова), на прохання мешканців сам малював їх емалевою фарбою на тарілках або ж олівцем на рушниках. Він спробував кольорову туш і лак для нігтів, був готовий навіть вимережати монограми на сорочках та іншому одязі. Але як, скажімо, малювати на зубній щітці, милі, ложках, виделках, ножах? І хто захоче їсти понадписуваний хліб, рогалики, вишкварки або яблука?

У грудні в нахолоджених квартирах ставало темно відразу по обіді, додому можна було добратися лише навпомацки (в усьому місті спостерігалася гостра нестача ліхтариків). У цей час нагріта й освітлена комуналка тріщала по швах, і хто хоч трохи запізнювався, знаходив у кухні лише гору немитого посуду (з літерами і без них), порожній холодильник, у ванній — рештки власного мила, порожню коробку прального порошку. Якщо хтось понад хвилину затримувався в туалеті (туалетний папір теж зникав), то неодмінно починали грюкати в двері, а той, хто приходив до «клубу» останнім, дивився телевізор, сидячи на підлозі.

Павла Роганова тихо зітхала, терпляче миючи в кухні перед вечерею чужі тарілки (її дорога, позначена ініціалами порцеляна стояла в холодильнику з чужими стравами), а потім у задрипаній ванні замість випраної вчора власної білизни знайшла чуже брудне манаття.

— Будеш митись оцим? — запитала її напівгола Ріта, беручи з полички під дзеркалом пляшечку лимонного шампуню, позначену червоною літерою «Б».

— Ні, адже тут написано «Б», виходить, він належить Леоні Бімоньовій.

— Невже?! — криво посміхнулася Ріта, щедро виливаючи шампунь на своє густе темне волосся. Потім вона із задоволенням сполоснула пляшечку й поставила її назад на поличку.

— Ходімо вже додому, — звернулася Павла до свого чоловіка.

— Ти не дивитимешся телевізор? Сьогодні передаватимуть моє інтерв’ю про стржижовицьких саламандр.

— Ти мені краще вдома розповіси про це.

Рогани засвітили вдома ліхтарик (Еда купував чотирикронові батарейки в Ріти по сорок крон за штуку), повдягали кожушанки, а Павла ще й високі м’які італійські чобітки. Потім Павла сіла до піаніно, Еда обгорнув їй ноги грубою вовняною ковдрою, відкоркував пляшку білого вина (охолодженого просто в кімнаті), і Павла почала тихо награвати.

Це триває вже занадто довго, думала вона. В мене не вистачає нервів. Щось мусить статись… Щось хороше.

Павла відпила вина.

— Чому ми ніяк не можемо домовитись у комунальній квартирі?

— Бо ми змушені там бути. Якби ми самі забажали мати на кожному поверсі спільний хол, усе було б чудово. Ми могли б відвідувати його, але могли б і не відвідувати. Обмеження особистої свободи. А знаєш, що найстрашніше в сучасній в’язниці? Там, крім восьмигодинної праці, дозволяється займатися спортом, читати, дивитись телевізор. Але грубість і жорстокість сусідів по камері — найжахливіші за все. Справжнісіньке пекло.

— Але хіба в’язні не можуть домовитися між собою, потоваришувати?..

— Тоді в’язниця перетворилася б на спортивно-лікувальний заклад для похудіння, — засміявсь Еда. — Я б охоче дав себе ув’язнити, бо через твої кулінарні здібності навряд чи схуднеш.

— Я боюся за Міхала.

— А я зовсім ні.

— Це ж твій син.

— Це молодий чоловік, і йому потрібна жінка.

— Але Тіна заміжня, у неї дитина.

— Проте не має чоловіка. Тіні, очевидно, це потрібно ще більше, ніж нашому Міхалові.

— У тебе все так просто виходить.

— А ти все занадто ускладнюєш, люба, — Еда підвівся, поцілував Павлу в голову й зняв кожух. — Піду подивлюся, що там робить Міхал і гляну на Бімонів каземат.

— Тебе все це починає бавити.

— Саме так. Як і все на світі. А що ж тут, власне, такого?

У «клубі» вже закінчувалися телевізійні новини, Станіслав пішов попрацювати до холу, а Ріта відкрила свій щоденний бар: завісила торшер червоною скатертиною, зробила грінки (з чужого хліба та сала) й принесла в одній руці п’ять пляшок пива.

— Міхале, підбери гарну музику! Починаємо з білого танцю! — гукнула вона й, плеснувши в долоні, запросила Еду.

— Не сердься на мене, Едо, що я накинулася вчора на тебе через те освітлення, — зашепотіла Ріта. — Станіслав робить усе правильно, незважаючи на відсутність думок у голові.

— Ти таки добре розумієшся на чоловіках.

— А ти лише тепер це помітив? Слухай-но, тобі не потрібні американські сигарети або батарейки?

— Мені вистачить їх, мабуть, до кінця ТСЗ.

— Але ТСЗ, певно, скінчиться не скоро? Та й по ньому, напевно, мені вже чогось бракуватиме.

Міхал танцював з Тіною, а Леона, залишившись сама, не витримала і привела з холу Станіслава.

— Білий танець! — знову весело крикнула Ріта, впевнено схопивши голову групи й закружляла з ним по підлозі.

— Тс! — засичала Леона, підійшла до Еди, обхопила його обома руками за шию, міцно притиснувшись стегнами, й коханці плавно загойдались у танці.

— Так оті зарази завжди починають! — Тіна Трикова кивнула Міхалові на Леону, — коли хочуть украсти в жінки чоловіка, а в дитини — батька.

— Мій тато часом буває доброю тварюкою, але цього він ніколиб не зробив! — рішуче мовив Міхал, а коли танок закінчився, додав: — Ти не заперечуватимеш, якщо я підскочу додому глянути на маму?

— Ну що ти, зовсім ні! Приведи її краще сюди.

— Мені б дуже хотілось.

Міхал прибіг додому і в глупій темряві перекинув столик з телефоном.

— Мамо, чому ти бодай не засвітиш?

— Мені так краще, — відповіла невидима Павла.

— Мамо, ходімо потанцюємо до комуналки!

— Знаєш, мені сьогодні чомусь не хочеться.

— Я поставлю тобі вальс, ти ж так його любиш!..

— Ти добрий хлопчик, Міхале, але облиш мене сьогодні, добре? А що робить тато?

— Танцює з Леоною. Може, йому щось передати?

— Та ні… Або, знаєш що? Передай йому, нехай відпочиває як слід.

Може, мені лише здалося, чи мама дійсно промовила ці слова з якоюсь гіркотою? — подумав Міхал. Але вмовляти її далі нема сенсу. Моя сповнена музикою мама справді не любить гамору… А над усе, мабуть, мою електромузику, хоча й запевняє, що їй подобається… Мама до безглуздя тактовна.

— І тобі не буде тут анітрохи сумно?

— Тепер уже ні, ти ж прийшов до мене. А зараз іди.

— Я скоро знову зазирну до тебе! — пообіцяв Міхал, а в передпокої вдруге наштовхнувся на той дурний столик. Ідіотський телефон, який зараз взагалі ні до чого, подумав Міхал. Без телефону чудово жити… І взагалі цей ТСЗ починає мені подобатись.

Підлога ощадливо освітленого коридора поблискувала тьмяними смугами. Міхал вибрав одну смугу й пішов нею, наче канатоходець. Я придумав це, коли був ще зовсім маленьким, подумав він, і відтоді завжди отак заспокоюю себе, коли буваю надто знервований. Цілими годинами я ходив отут, коли мама лежала в лікарні з запаленням жовчного міхура. І ще багато разів, коли вона сумувала або я її чимось розсердив. Через батька поки що — ніколи. Кілька разів через Ірену, але недовго. Зрештою, все одно з цього нічого не вийшло. З Марцелою — теж: напередодні іспитів на філософський факультет. Потім — коли влаштовувався до ПЧХП, а ще — перед черговою здачею власних реклам… Згодом полишив це ходіння, аж тепер знову почав, передчуваючи, що в моєму житті відбудуться колосальні зміни… Не варто, щоб Тіна застала мене за цим заняттям, ще подумає, ніби я й досі маленький. Я доведу їй… Вона фантастична жінка… Майже як моя мама.

— Будь лагідною з нашим Міхалом, — попросив Еда Роган Тіну Трикову під час танцю. — Він іще такий молодий, що часом стає лячно за нього.

— Я знаю, — тихо відповіла Тіна, — саме тому й не хотіла б його поранити. Тобі не здається, що вам варто приділяти йому більше уваги? Адже я одиначка…

— Я тепер його погано розумію, Тіночко. Ви обоє вже дорослі, робіть що хочете, та, головне, не робіть того, чого не хочете, добре? Ти ж знаєш, як я тебе люблю. Я, власне, завжди хотів мати доньку…

— Я також хочу. Малесеньку сестричку для Томашека, — зізналася вона Еді, та тут саме повернувся Міхал. Тіна знову була змушена з ним танцювати, та вона й сама цього хотіла.

Кожна жінка потребує, щоб її хтось кохав, говорила сама собі Тіна. Мені зараз так потрібен Тібор!.. Чим він займається сьогодні ввечері?.. Краще не думати про це…

Танцюючи, Тіна слухалася Міхалових рук, що тремтіли від хвилювання. Тримає мене, наче коштовну вазу, майнуло їй. Міхал справді ще хлопчик.

— Ти сумуєш, бо скучила за Томасіно? — Міхал сам вигадав для її синочка це пестливе ім’я.

Тіборові це ніколи не прийшло б в голову, подумала вона.

— Автобуси тепер не їздять у гори, але я можу повезти тебе батьковою тачкою, хочеш?

— До маленького Томасіно?..

— Хоч завтра! І свисну в батька штабне посвідчення: на випадок, якщо нас дорогою зупинять. Тож завтра просто з роботи поїдемо, добре? Я це з батьком якось уладнаю.

— Ти такий хороший, Міхале.

— Мабуть, скоріше дурний, але я радий, що тобі так здається.

За Міхалевою спиною Леона танцювала з Едою. Раптом вона жадібно вп’ялася йому в шию. Тіна побачила все й спохмурніла. Про цю мерзоту Міхал не повинен ніколи дізнатись, сказала вона собі. Хлопець так вірить батькові.

— Досить уже цієї нудоти, Міхале! — гукнула Ріта. — Знайди-но нам щось веселіше, а найкраще — зовсім диявольське!

— Не зважай на неї, — порадила Тіна Міхалові.

Ріті б найбільше підійшов чардаш, аби вона могла півголою вихилятися на столі перед Станіславом на зло Леоні. З Тібором ми ходили на танці майже щодня, майнуло Тіні. Колись, давно… Та й після весілля — теж. Але коли з’явився Томашек, уже бракувало часу.

— Ти знову сумуєш? — озвався до неї Міхал і мало не почав благати: — Не сумуй, Тіно, прошу тебе…

— Я просто втомилася й піду вже спати. На добраніч.

— Почекай я тобі щось приніс…

Міхал наздогнав її в коридорі, несучи в руках величезну полотняну торбу від пилососа.

— Я щодня чую через стіну, як ти ставиш оті свої п’ять касет, — нерішуче почав він. — Вони хороші, звичайно, але я знаю їх уже напам’ять. Я тут підібрав для тебе маленьку колекцію нічної музики…

— Проходь…

У Тіниній спальні Міхал спритно звів цілу башту з приймачів та підсилювачів, тюнерів (чи як там зветься все оте металеве причандалля). Установка почала грати, весело підморгуючи червоними й зеленими вогниками. Міхал рачкував навколо них по килимі, щасливий, що може щось для Тіни зробити… Для матері-одиначки й жінки, від якої втік чоловік.

— Тепер уже не сумуватимеш. Анітрішечки.

Він підійшов до Тіни й незграбно витер їй сльози.

Я не повинна цілувати його, але мені дуже хотілось, подумала вона. Обличчя в нього палало, він тремтів усім тілом. Я тут же його вирядила з хати. Боялася не хлопця, а скоріше себе… Міхалова нічна музика чудова.

Наступного дня він справді повіз мене спортивною машиною до Крушних гір. Дорогою нас зупиняли разів шість, але коричневе посвідчення справляло таке враження, що перевіряючі навіть не дивилися на фотографію.

У гірському будинку для переселенців ми справили сенсацію: перша приватна машина за багато днів. Мама розплакалась. Томашек був щасливий.

Потім Міхал дістав з машини величезну валізу. Він привіз моєму Томасіно десять плиток молочного шоколаду, набір кольорових олівців і крейдочок, казки Андерсена, записані на чотирьох касетах, магнітофон, чорно-білий футбольний м’яч, мабуть, кілограмів п’ять грейпфрутів, торбинку ялинкових прикрас, дитячу гру «Маленький хімік» і засмальцьованого плюшевого ведмедика.

Це був гарний день… Такого в мене вже давно не було… Міхал любить дітей, уміє гратись, і наш Томашек його відразу ж полюбив.

Повернулися ми пізнього вечора. В комуналці вже нікого не було. Міхал приніс із дому вина, і ми довго танцювали. Коли він потім проводжав мене темним коридором, ми зупинилися перед дверима моєї порожньої квартири.

Він почав ніжно гладити мені скроні, а я ледь потерлася щокою об його гарячу долоню. Мені не хочеться зараз думати про Тібора. Але вночі буду… Невже це так погано — побути бодай мить з тим, хто тебе кохає?..

— Люба моя, прекрасна… — здавалося, Міхал марить.

— Заходь, — сказала я. — Але тільки на хвилинку, добре? Пообіцяй мені.

— Зроблю все, що ти захочеш!

Я впустила Міхала й, перш ніж зачинити по собі двері спальні, раптом майже неусвідомлено накинула на ручку дверей жовту сітку для волосся.

Ми цілувалися стоячи, потім сидячи. Схвильована болісним збудженням хлопця, я, врешті, дозволила йому лягти біля себе, та за хвилину знову звелась. Ні. Я справді так не можу. Але потім, зітхнувши, схилилася над юнаком, поцілунком змусивши його мовчати, розстебнула йому одежу й почала заспокоювати його палке збуджене тіло. Він такий добрий до мене, невже я не можу хоч трохи його втішити?

XII

СЕРЙОЗНЕ ЗАСТЕРЕЖЕННЯ ВСІМ! Нова агресивна форма мазуту — триметрові, схожі на людей, дуже небезпечні тіла, які швидко рухаються. Цей новий жахливий різновид удесятеро живучіший за попередні. Його поверхня також набагато міцніша. Існуюча ПМ-техніка неефективна. Оперативним штабам усіх ступенів ужити відповідних заходів.

УВАГА!

АГРЕСИВНА ФОРМА МАЗУТУ

ЗДАТНА НАПАДАТИ НА ЛЮДИНУ!

Вранці 6 грудня центральні вулиці міста були напрочуд чистими, хіба що кілька бурих паростків звисало зі стін будинку ПЧХП. Всюди панували тиша й спокій… Але в повітрі відчувалась задушлива напруженість, неначе перед грозою.

Оперативний штаб ПЧХП віддав суворий наказ — нікому не залишати подвір’я фабрики. Керівники всіх шістнадцяти бригад спішно роздавали особовому складу чудернацькі «оборонні луки» — нашвидкуруч виготовлені дерев’яні дуги, обидва кінці яких з’єднував тонкий міцний дріт, наче тятива лука. Дужим чоловікам замість цих луків було залишено граблі або роздано звичайні пилки.

Перед дев’ятою годиною в усьому місті раптом завили сирени, обидва охоронці ПЧХП вискочили з прохідної, щоб зачинити браму. Однак їм не пощастило цього зробити. На вулиці перед фабрикою знялася лискуча, темно-бура, мов шоколад, триметрова хвиля і з силою морського прибою вдарила в ще не зовсім зачинені ворота. Обидві стулки високої брами зламались, охоронців одкинуло назад, а за мить їхні тіла зникли під шаленим виром.

Сирени замовкли, і в глибокій тиші почулися крики жаху — це виявилася не проста хвиля, а ціла коричнева армія. Подвір’ям шеренга за шеренгою насувалися зімкнуті бойові лави здоровенних мазутних потвор, які нагадували здиблених моржів, величезних саламандр або морських котиків, кенгуру або пінгвінів, або засипані коричневим снігом дерева, ведмедів або триметрових велетнів… Мовчки, в гнітючій тиші, з ледь чутним тоненьким посвистом бура маса навалювалась на людей, які з криками розбігалися по найдальших кутках подвір’я.

В центрі миттю спорожнілого подвір’я лишились тільки самотні металеві конструкції пересувних ПМ-гвинтів і прожекторів, покинуті обслугою. Але й конструкції стояли всього кілька секунд — перша шеренга перекинула важкі пристрої, перекотилась через них хвилею нищівної багатотонної маси. Зруйновані гвинти з рипом падали на бетон, а з прожекторів посипалося бите скло.

В глибині подвір’я з’юрмилися всі п’ятсот робітників, однак часу для паніки вже не лишилось. Чоловіки з граблями й пилками рішуче вишикувались. Підштовхувані відчаєм люди дерли граблями шоколадних саламандр. Завдяки пилкам пощастило затримати наступаючих бурих моржів і розрізати їх на шматки, тонкі гострі дроти оборонних луків розтинали підступаючу буру масу, що не знала вороття й, немов керована вищою силою, фанатично сунула вперед. Шеренга за шеренгою, мазутові вояки кидалися на металеві сторчаки, які розрізали їх на пасма, що звивалися, стікаючи драглями… Купи розірваних висихаючих трупів слугували людям першим оборонним валом. Але знову й знову підступали нові шеренги дужих коричневих воїнів.

Зі свого спостережного пункту, розташованого на другому поверсі генеральної дирекції ПЧХП, член і спеціальний радник вищого штабу товариш Е. Роган уже кілька годин спостерігав крізь заґратоване вікно за битвою, що точилася на подвір’ї. Шоколадних саламандр було безліч. Треба застосовувати щось… гостре й водночас легке, що ефективно розрізатиме потвор… Щось типу лемеша від плуга… Ні, це було б заважке. Краще щось таке, що обертатиметься, крутитиметься, на зразок циркулярної пилки… але їй, мабуть, бракуватиме мобільності.

Еда взяв зі столу зразок шоколадного мазуту завбільшки з дитячу голову й колупнув її нігтем. Тонка подряпина за кілька секунд знову затяглась. Вища форма мазуту… еластична, мов гума. Він запалив останню сигарету «Уїнстон» (я розумію, що не можна курити, подумав Еда Роган, але без сигарети не здатен нічого придумати) з останньої червоно-білої пачки Рітиного блоку (я сподівався, що мені його вистачить до кінця ТСЗ) і знову виглянув на подвір’я. Станіслав Бімонь, піднявши важкі граблі високо над головою, з усієї сили дубасив саламандру за саламандрою. Скільки він витримає? Такий самий фанатик, як і саламандри. Мені не до вподоби фанатизм, хочеться вірити в розум… Якого, на жаль, на нашій планеті й досі бракує. Тібор Трнка, витрачаючи значно менше сили, діє пилкою значно ефективніше…

А наш Міхал, глянув на сина Еда Роган, зовсім захекавшись із граблями та пилкою, зрештою взяв найлегше — оборонний лук, що був розрахований на жіноцтво. Але чому він суне й суне вперед? Наш задиркуватий півник… Ці шоколадні страховиська справді небезпечні, синку. Вони вже вбили кількох наших людей.

Край столу лежав рапорт про загибель двох сторожів: Вали Й., Тіковського Ф. Наші перші жертви, подумав Еда Роган. Ми припустилися помилки, не зачинивши тоді браму. На вулицях було б важче боротись, а тут, на подвір’ї, ми маємо значно більше шансів.

Еда знову почав роздивлятися шоколадну мазутову кулю, схожу на повітряну. Колись ми хлопчаками пропалювали їх цигаркою, згадалось йому. Він притиснув запалену сигарету до бурої поверхні зразка, вона засичала й укрилася густо-зеленою плівкою, що загасила недокурок. Потім знову, сьогодні вже вдванадцяте, Еда роздряпав поверхню мазуту булавкою. З кулі виступила кров, яка швидко сохла. Це нагадувало Еді Роганові перших стржижовицьких саламандр, роздертих на колючому дроті стржижовицького санаторію!

Еда Роган обійшов стіл, подзвонив з червоного штабного телефону й за півгодини вже сідав на подвір’ї у військовий танк.

— Міхале, не бажаєш трохи проїхатись містом?

Син тільки махнув луком, перерізаючи навпіл чергову саламандру.

Танк проїхав порожніми вулицями, якими крокували цілі коричневі полки. Еда попросив водія заїхати спершу до районного центру ТСЗ, де була Павла разом з працівниками бібліотеки та інших непромислових установ. Центр займав приміщення головпошти, де ситуація була такою ж. як і на подвір’ї ПЧХП.

— Павло, їдьмо зі мною! — гукнув Еда з башти танку.

Але його дружина також відмовилася лишити своїх товаришів.

Після наради в міському оперативному штабі задзвонили червоні телефони, застукали телетайпи; з Усті до металургійного заводу в сусідньому місті Поврли, де почалося масове виробництво колючого дроту, рушила колона танків.

Невдовзі по півночі було змонтовано перші чотири варіанти «активної огорожі Рогана», які армія терміново перевірила в бойових умовах. До самого ранку у майстернях ішла напружена праця, аби денна зміна змогла розпочати серійний випуск огорожі.

Під час сніданку (майже опівдні) черговий офіцер приніс Еді вітальну телеграму від голови чеського уряду, при цьому надзвичайно здивувавшись, оскільки Еда доручив йому відправити зашифрований наказ якійсь невідомій йому Ріті Не домовій: «ТЕРМІНОВО БЛОК УЇНСТОН 4000 РОГАН».

Вулиці міста заполонила мільйонна бура армія, що стікалася з навколишніх місцевостей. Вона зродилась на полях, луках і в лісах, полишена без догляду, була вдосталь напоєна водою зі ставків, озер та річок. Під час розвідки з повітря територія ПЧХП, інших підприємств, районна лікарня, головпошта й деякі інші об’єкти здавалися мізерними острівцями серед вируючого рудого моря, обложеними фортецями, з яких зараз уже неможливо вибратись: одразу за брамою чекала вірна смерть, від якої могли захистити лише броньовані транспортери й танки.

У цих фронтових умовах особовий склад ПЧХП був розбитий на десять бойових чоловічих груп (що змінювалися щочотири години), охоронців з чотиригодинним відпочинком та шість допоміжних жіночих груп (які цілодобово чергували по вісім годин у допоміжних службах: на кухні та медпункті).

Після навального ранкового наступу мазутові страховиська почали атакувати розміреніше, тактично досконаліше, з більшими інтервалами. Тепер уже не досить було лише чатувати зі зброєю, на яку потвори досі самі наражалися: треба було воювати з кожною потворою окремо.

Бойова група Бімоня після чотиригодинного відпочинку знову опинилася на передовій. Тридцять чоловіків, підтримуючи один одного з флангів, рушила на ворожі шеренги. Чоловіки чимось нагадували різників, до яких безупинний конвеєр підвозив усе нових, оглушених електричним струмом кабанів; кожного треба було розчинити гострим ножем, розробити, і все це мусило тривати не більше кількох секунд. Однак мазутові саламандри не були оглушеними чи підвішеними за ноги, вони спритно наступали й за найменшої неуважності могли звалити й розтрощити будь-кого своїм чотиритонним тілом.

Невтомний Станіслав Бімонь знову й знову замахувався граблями, з точністю хокеїста очікуючи на найзручнішу мить, розтинаючи потвор одним ударом від голови до паху. Тібор Трнка простіше й зручніше встромляв у саламандр свою пилку, після чого досить було лише зо два рази її протягти. А Міхал, знесилений навіть найлегшою зброєю — оборонним луком, змушений був відступити в другий ешелон.

Незадовго до закінчення ранкової зміни Тібор на мить спізнився з ударом, і це виявилося фатальним для нього: триметровому велетневі пощастило збити Тібора на землю, й молодик марно силкувався вилізти з-під нього, аж поки Станіслав розтрощив потвору на шматки, що засіпались у конвульсіях.

Просто з передової вся група рушила до підвалу вмиватися. Забрані сіткою лампи тьмяно мерехтіли в клуб’ї пари, а з душів на втомлених чоловіків, покритих товстим шаром засохлого мертвого мазуту, лилася гаряча вода.

Міхал Роган роздягсь останнім і сором’язливо схрестив тонкі руки на ще не розвинених хлоп’ячих грудях. Я росту тільки вгору і нагадую заморожене курча, думав він про себе. От би мати таке тіло, як у Станіслава!.. Станіслав ніби танцював під душем. А я не витримаю такої гарячої води, знову подумав Міхал. А холодної — взагалі! Вигонистий тридцятилітній Тібор теж був гарний і засмаглий (фігура в нього оформилася, коли він працював на вантажній машині, яку часто доводилось самому ж вантажити). Але в нього починало випинати черево, відколи став водієм директора. В боротьбі з саламандрою він до крові пороздирав коліна й лікті і тепер стогнав од болю, тож Станіслав хотів одвести його до медпункту.

У підземному приміщенні центрального складу були зайняті майже всі похідні ліжка, а молоді співробітники в білих халатах комірників походжали серед поранених (здебільшого у них були подряпини та синці, але були й з переламаними руками, ногами та ребрами). Станіслав Бімонь марно намагався зателефонувати Леоні, яка працювала в районній лікарні, тож відвів забинтованого Тібора до гуртожитку.

На ста дев’яноста матрацах, розкладених на бетонній підлозі гуртожитку — низького складу без вікон, — аж ніяк не могло вміститися п’ятсот чоловік, тож багато хто лежав просто на бетоні. Жінки й чоловіки, прийшовши після зміни, переступали через тих, хто спав на підлозі, й пошепки розмовляли в коридорі.

— Я бачила твого чоловіка в медпункті, — сказала Тіні Триковій молода бухгалтерка.

— Що з ним? Щось серйозне?

— Навряд, інакше його б там залишили.

— Де він зараз?

Тіна рушила в сутінки підвалу, схиляючись над сплячими, намагаючись пізнати чоловіка бодай за чорним волоссям. Раптом чиїсь руки притягли її до себе, і почувся чоловічий сміх. Але то був не Тібор. Тіна рвучко відштовхнула хлопця й перебігла до наступного ряду.

Тібор лежав, заклавши перебинтовані руки під голову. Він умостився між Міхалом і Станіславом, біля самої стіни. Що я маю сказати йому, думала Тіна, адже він не хоче зі мною балакати. Але ось він подивився на мене…

— Що сталось? — пошепки запитала Тіна, присівши навколішки біля Тібора.

— Та нічого, — відповів Тібор.

— Дуже болить?

— Уже ні.

— Сідай, Тіно, — запропонував Станіслав, підводячись зі свого матраца.

— Нікуди не йди, а то після зміни вже не буде куди лягти! Тіна може лягти й біля мене, — сказав йому Тібор, посунувшись так, що жінка змогла лягти поряд.

За двадцять сантиметрів од них лежав горілиць Міхал Роган, його била пропасниця, як після довгого бігу. Треба було піти вслід за Станіславом, розмірковував Міхал. А я взагалі про це не подумав. Треба хоч зараз піти… якщо Тіна прийшла до нього. Але я не можу. Чому ці двоє мовчать? Мабуть, не мають про що говорити — просто змучені обоє, а спати більше ніде. А може, їм не потрібні слова?..

Лежачи поруч притихлого подружжя, Міхал дивився в напівтемну стелю всі чотири години, аж доки його бригада знову вирушила в бій. Настало 7 грудня.

Другий день облоги виявився найважчим. Чоловіки поверталися з передової на чотиригодинний відпочинок, якого давно вже їм не вистачало, до переповненого медпункту прибувало дедалі більше поранених; геть знесилених; особливо страждали літні люди.

Тіна Трнкова закінчила восьмигодинне чергування на кухні. Харчі швидко кінчались, настала черга недоторканого запасу консервів і сухарів, з яких кухарі намагались приготувати бодай дві гарячі страви. Бухгалтери, архіваріуси, креслярки та секретарки вперто придумували гуляші з консервів та юшки з подрібнених сухарів.

— Закінчиш сама, Ганко? — запитала Тіна в подруги, що стояла поруч з казаном юшки.

— Звичайно, йди вже. І не забудь причепуритись! — посміхнулася до неї Танка, ще кілька днів тому елегантна заступниця директора, а тепер спітніла кухарка в завоженому фартусі.

Зачісуючись на бігу, Тіна поспішала, щоб до закінчення зміни бригад знайти вільне місце в підвалі-гуртожитку. Всі матраци, як завжди, були зайняті, але вночі, коли третя чоловіча бригада вирушила в бій, звільнились одразу тридцять матраців, і Тіна вибрала найціліші та найчистіші.

Опівночі з умивальні повернулась Бімоньова бригада. Тібор звик ще з порога видивлятися підняту руку Тіни. Він швидко підійшов до дружини, ліг біля неї й за хвилину вже спав.

Далеко не всім так пощастило. Крім змінної бойової групи, до переповненого гуртожитку збиралися випущені з медпункту, а ще жінки з допоміжних бригад. Люди никали в сутінках і шукали собі місця. Молоді швидше доходили згоди й ділили один матрац на двох. Звідти чулися чоловічий шепіт або жіноче хихотіння — але тільки на мить: у цій величезній нічліжці панували безневинні стосунки, як в альпіністів після виснажливого підйому.

Тіна спокійно заснула, відчуваючи тепле чоловіче плече. Міхал, лежачи біля них, дивився в стелю почервонілими очима, а Станіслав Бімонь, який знову спізнився й не зміг зателефонувати Леоні до районної лікарні, міцно спав на голій бетонній підлозі, підклавши під голову кулак.

На третій день облоги, 8 грудня, на подвір’ї ПЧХП зранку з’явилась озброєна військова колона, і солдати почали роздавати людям наступальні щити Рогана (Р-щити) — легкі, прямокутні трубчасті рами, обплетені колючим дротом. За допомогою звичайних гачків, приварених до рами, можна було з’єднати будь-яку кількість Р-щитів у Р-огорожу якої завгодно довжини.

Після короткого інструктажу перші дві бригади використали нову техніку в бою проти щільних лав триметрових чотиритонних шоколадних потвор. Закривавлюючись, потвори стухали й засихали на шипах щитів.

Чоловіки йшли все далі, знищуючи один за одним ряди ворогів, тепер уже просто на ходу, подібно до того, як ланцюг мотопилки проходить крізь стовбур дерева або комбайн — крізь стіну жита. Так від оборони люди перейшли до наступу.

Вони не висипались, були натомлені й змучені, але з ентузіазмом простували вперед, мов на демонстрації, і рудий мазут танув як сніг у оерезні. То там, то сям чулися жарти: «Хлопці, тримайте мене, бо засну!», «Міхале, біжи по книжку, почитаєш щось кумедне!», «Або про любов!», «Потримайте хто-небудь мій дріт, мені треба почухатись!» Потім усі заспівали і вже до кінця зміни, а потім чотири години відпочинку на матрацах, пустували, як діти.

Але по обіді нікому на передовій уже не хотілось ні співати, ні пустувати. Хлопці здавалися дуже виснаженими… Хоч огорожа, складена з шістдесяти Р-щитів, спрацьовувала, як і раніше, однак кількість рудих збільшилась удесятеро, їхні лави стали щільніші й мобільніші. Незважаючи на те, що люди їх розрізали, як ніж м’яке масло, мазуту ще лишалося тисячі й тисячі тонн. Уже й зроблена з легкого дроту Р-огорожа здавалася важкою, немов була відлита із свинцевих прутів. Кілька виснажених хлопців попадало, їхні місця мусили зайняти інші, з другого ряду, бо пролом Р-огорожі коштував би всім життя.

Люди не мали права відступати або тупцювати на місці, вони йшли вперед, кожен спирався своїм щитом на два сусідні. Просуваючись з великим зусиллям, бійці потроху пройшли до вечора все подвір’я й нагадували тепер не різників, а скоріше бульдозери, що розчищають дикі хащі. Але й руді бились так, наче усвідомлювали вирішальність моменту.

Зненацька їхні лави зупинились і посунули назад. Люди переслідували їх порожнім бетонним подвір’ям до самої брами, перед якою мовчки зупинились. Вулиця нагадувала збірний пункт рудих, там їх гойдалося ціле море.

ТЕРМІНОВО — кризовим штабам усіх ступенів! Контрольний пост на території Північночеського краю повідомив, що сьогодні о 17.00 концентрація мазуту впала нижче від контрольної позначки. Тим самим було досягнуто поворотного моменту: мазутова маса почала зменшуватися. Відтепер можна сподіватися на швидке послаблення її внутрішньої енергії, що наочно виявиться в поступовому його посвітлінні: з шоколадового кольору до золотавих відтінків.

Вранці 9 грудня ми пройшли порожнім подвір’ям до самої брами. Вулиці були заполонені шеренгами мазутових саламандр. Усе було, як і вчора, однак складалося враження, ніби за ніч з ними щось сталося: вони нерухомо стояли, немов дерева у безвітрі, а їхня лискуча шоколадна поверхня на блідому сонці трохи зморщилась і поблякла.

Саламандри, здавалося, зовсім не збираються нападати, тому ми незабаром обережно вийшли за браму, постулявши свої Р-щити дугоподібною Р-огорожею й, готові при найменшому русі саламандр одразу ж відступити назад, спробували вдертися в їхню першу шеренгу.

Коли ми вдаряли щитами, саламандри опадали, мов порожні мішки. Ми атакували другу шеренгу, а далі третю, четверту, Потім цей величезний рудий натовп почав одступати в несамовитому безладі, ніби ота фанатична вища воля, що досі його надихала, вже вичерпалась… Саламандри, кенгуру, морські леви й моржі панічно втікали, зашпортувалися, хитались, падали, деякі вже не підводилися. Здавалось, тепер кожен рух безмежно їх виснажує, завдає болю, і від цього вони починали світлішати просто на очах.

— Коли вони знищили все навколо, то мусили пожирати самих себе, — пояснював Станіслав. — Мазут повинен безперервно збільшуватись, інакше починає зникати. А він уже не збільшується. Ми перемогли!

Це нагадувало варварське винищення моржів на узбережжі. Ми на всьому фронті натискали Р-огорожею на відступаючу в паніці масу. Кілометр за кілометром… Нарешті саламандри зупинилися, бо з протилежного боку вулиці назустріч їм сунула друга Р-огорожа. А коли обидві Р-огорожі нарешті звитяжно дзенькнули, вдарившись одна об одну, ми всі почали вітатися, мов дві бригади прохідників під час стикування тунелю. Наша довга вулиця видавалась тепер суцільним п’ятикілометровим пляжем, вкритим блякло-рудим пилом.

З усіх шоколадних саламандр, що вижили у цій масовій різанині, повтікавши до бічних вулиць, за кілька годин лишилась якась сотня двометрових потвор, схожих на тюленів-альбіносів. Потвори в розпачі тяглися навмання, оскільки ж вимушений рух остаточно їх вичерпав, то за кілька годин жорстокого переслідування вони повисихали на мумії, крізь прозору оболонку яких можна було побачити, як судомно руйнуються їхні нутрощі.

Сотні Р-парканів, почеплених на бульдозери, вантажні машини, снігоочисники й танки систематично прочісували вулиці, і все місто прийшло нам на допомогу. Кожен прибігав з чим доведеться: бурого тюленя досить було розпороти сокирою, серпом або кочергою, а тонку мумію, як надмухану кульку, проколоти рожном, спицею, кухарським ножем, а в разі потреби — навіть штопором чи виделкою.

Ми розібрали Р-огорожу на окремі Р-щити, обійшовши поволі весь наш район.

— Ходіть мерщій сюди, тут щось є! — загукали з-під арки дві жінки, озброєні лише вішалками для одягу, і Станда Бімонь підбіг до них.

Позаду, на подвір’ї, за смітником, сховалася знесилена шоколадна саламандра, її зморшкувата щелепа тремтіла, наче саламандра благала про помилування.

Битву було виграно, отож це вже не був супротивник. Станіслав підніс свій Р-щит і розтрощив знічену руду потвору на друзки. З неї витікала, швидко висихаючи, чорна кров. Заради чистоти та безпеки нашої цивілізації ввесь цей гейзер покидьків необхідно було рішуче й остаточно викорінити… Як усе, що нас принижувало, пантеличило та ганьбило. Найголовніше було — не допустити цей бруд до серця.

Станіслав, вийшовши з-під арки, дивився на свою бригаду, що повільно віддалялася вулицею. Двадцяти хвилин йому б вистачило — добігти до лікарні, щоб побачити Леону…

Рештки розбитої рудої армії втікали, рятуючи життя! Судомлячись від болю, руді потвори з останніх сил накидалися на жовті мумії й гарячково висмоктували поживні рідини з їхніх тіл, що билися в передсмертній агонії. Маса пожирала масу, поступово танучи, скипаючи піною, а потім знову зливалась у безформні клапті й міхури, що відчайдушно намагалися врятуватись. Злиті воєдино драглі надзвичайно швидко розчленовувались на тисячі мацаків, вусиків, хоботів і жил, що завзято повзли до будинків і квапливо видирались по стінах аж на дахи, де знову відроджувалися. Звідти спускалися рятівні ліани, якими лізли нагору вцілілі шматки гелю.

Не минуло й години, як верхні поверхи будинків і дахи цілого Усті обросли тоннами рідкої рудої скломаси, нагадуючи той день, коли над містом уперше з’явилися руді хмари… Однак тепер цій речовині не лишалося нічого іншого, як живитися власним тілом, запаси якого швидко вичерпувались. О 17.00 бої в усьому місті було припинено, виття сирен сповістило про відбій.

Втомлені, але щасливі, ми набилися до душової. Милися всі разом, немов школярі після важких занять, що закінчились уроком фізкультури. А жінки тим часом куховарили. В них знову вийшов тільки суп із сухарів та ріденький гуляш з яловичини. Подеколи у тому супі траплялося кілька горошин, часточки збитого яйця або шматочок сала.

Спати ми пішли відразу, в гуртожитку на сто шістдесяти матрацах виявилося біля п’ятисот чоловік. Коли ми поскладали матраци докупи, то з’ясувалось, що на них навіть можна спати. Особливо якщо лежати боком. Ми засинали як діти в одному величезному ліжку. І коли після страшенної колотнечі, нарешті, запала тиша, несподівано почувся несміливий дівочий голос:

— На добраніч!

Це було так кумедно, але водночас зворушливо, що всі почали бажати одне одному доброї ночі. А перед тим, як заснути, ще й тихенько заспівали.

Остання ніч у фортеці…

У виділеній йому просторій лабораторії на третьому поверсі генерального управління ПЧХП доктор Е. Роган позмітав залишки переможеного мазуту в контейнер для сміття, помив руки, відкоркував пляшку білого вина і дістав з блоку (який купив у Ріти за 4000 крон) ще одну червоно-білу пачку сигарет «Уїнстон». Сморід тут уже й так був, як у курилці. Еда відкрив стулку широкого вікна, і пасма сигаретного диму швидко потяглись у морозяну ніч, однак це тривало всього лише кілька хвилин. З темряви до вікна підповз лискучий хобот і заходився пожадливо ковтати тютюновий дим.

Ковтай-ковтай, потворо, вже недовго лишилось. Еда дістав нову сигарету. Через кілька днів, безперечно, всі почнуть палити. А з заводських димарів знову встануть важкі стовпи диму, оскільки гідро— та атомних електростанцій у нас і досі замало. Величезні купи порожньої породи, шлаку, попелу й жужелиці розповзуться країною, як метастази ракової пухлини, промисловість знову труїтиме річки, а мільйони машин за короткий час доконають чисте повітря… Головне, щоб знову, як уже не раз траплялося в сумній історії людства, не довелося згадувати прислів’я: «Нещастя нас не навчило». Справа в тому, що ми, люди, до безтями забудькуваті.

Станіслав Бімонь сьогодні вже втретє вистояв у коридорі чергу до телефону, щоб ще раз побалакати з Леоною (кожне друге слово було «люба»), доки шалений галас нетерплячого натовпу за спиною змусив його передати трубку наступному в черзі, Міхалу, після чого Станіслав спокійно пішов спати.

Міхал Роган телефонував матері — вона ночувала в районному центрі ТСЗ, що містився в будинку головпошти. Перш за все він тричі запевнив її, що все гаразд, що з ним справді нічого не сталося. Тільки після цього вона поцікавилася батьком. Але з ним ніколи нічого не могло статись.

Повертаючись до гуртожитку, Міхал знову побачив дві знайомі постаті, що й так увесь час маячили в нього перед очима: темним подвір’ям Тібор Трнка вів за руку Тіну. Мабуть, хоче її скривдити? — подумав Міхал. Та ні!.. Він страшенно гнівався на себе, що отак, наче шпигун, скрадався за ними, але не міг учинити інакше.

Ті двоє подалися до корпусу Д, де Міхал колись займався рекламою, але на третьому поверсі відразу рушили до кабінету, який також був йому добре відомий. Там стояли два зсунуті письмові столи, два старі пластикові стільці та ще металева шафа картотеки… За дверима цього кабінету чоловік і жінка вирішили усамітнитись.

Міхал дивився на білі двері мало не годину, і йому ставало дедалі прикріше. Раптом на сходах почулися кроки, і він кинувся геть. Але це була інша пара, яка відімкнула другу кімнату. З гуртожитку долинав спів, потім стало тихо, та Міхал однаково не зміг би заснути. Він ще довго походжав порожнім подвір’ям, де стільки всього відбулось… Що ж буде далі? Для нього вже все… Зайшовши до гуртожитку, Міхал розбудив Станіслава, який запитав:

— До телефону і досі черга?

— Ні, вже всі переговорили.

— Тоді я ще спробую, — підвівшись, мовив Станіслав і рушив учетверте телефонувати Леоні.

Однак з лікарні відповіли, що сестра Бімоньова давно вже спить. Докладно розпитавши про все й почувши, що медсестри сплять виключно в жіночих кімнатах, Станіслав пообіцяв зателефонувати о 8-й ранку й урешті поклав трубку.

ЩОГОДИННЕ ЗВЕДЕННЯ: мазутова речовина прискорено убуває на всій території Північночеського краю. В обласному місті Усті проводяться регулярні виміри об’єму речовини за шкалою Поланського-Вайнера. 21.00–73,2 % (початок виміру):

22.0-71,9 % (-1,3 %)

23.0-70,3 % (-1,6 %)

24.0-68,3 % |-2,0 %)

01.0-65,8 % (-2,5 %)

02.0-62,8 % (-3,0 %)

03.0-59,5 % (-3,3 %)

10 грудня (його пізніше було проголошено «Днем чистої землі») ми нарешті вийшли на вулиці голіруч і спостерігали, як зникає мазут. Боротися вже було ні з чим.

Бурштиново-жовте скловолокно на дахах і стінах потоншало. Тепер воно скорше нагадувало рідкі драглі, що танули на очах, наче потвора, позбавлена шкіри. Конали в агонії тисячі сердець, горлянки задихались, печінки й нирки розкладалися, шлунки звивались від голоду, порожні кишки сіпались, а м’язи хляли. Мазут був на останньому подиху.

Бойова готовність знизилась до нуля, кризові штаби оголосили свою найкращу програму, тобто — жодної програми. Міський національний комітет поздоровив усіх, після чого з вуличних мегафонів полинули бравурні марші, і всі ми висипали на вулиці.

Притиснувши до грудей кулаки, Станіслав Бімонь довгими атлетичними стрибками побіг до Аеони. Територія районної лікарні, яку під час облоги охороняли спеціальні військові підрозділи, була повністю очищена, а її високі білі споруди виблискували в променях ранкового сонця. Станіслав продирався збудженими юрбами людей, аж доки знайшов свою дружину у сестринській. Дівчата сиділи на столі в компанії двох офіцерів та двох молодиків у білих халатах.

Побачивши чоловіка, Леона Бімоньова (вона вже зранку встигла помити волосся й нафарбуватись) миттю зіскочила зі столу й вибігла до чоловіка в коридор.

— Станічку мій, я вже не могла дочекатися тебе! Я дуже тебе кохаю…

— Я тебе також, люба. — Обійнявши Леону, Станіслав жадібно її поцілував — аж забракло повітря. — А що тут роблять ці двоє офіцерів?

— Прийшли відсвяткувати… Адже вони чотири доби охороняли наше життя.

— Їм слід було б святкувати у себе в казармах! А хто ті двоє?

— Ну, якщо вони в білих халатах, а ми в лікарні…

— Ти постійно твердила мені, що єдиний чоловік у твоєму відділенні — це завідуючий, якому шістдесят три роки! А цим двом гульвісам не буде навіть разом стільки.

— Але ж це всього-на-всього асистенти з урології… Любий, не варто сваритись.

— Вибач, — Станіслав знову міцно поцілував дружину. — Ходімо додому.

— Але ж я чергую до дванадцятої…

— Ну то йди працюй, а я тут на стільці почекаю, — рішуче мовив Станіслав.

Так він і зробив.

Подружжя Тібор і Тіна Трнки були гарна пара: він — ставний і смаглявий, з чорним волоссям і сліпучо-білими зубами. Вона — ще й досі мала по-дівочому тендітні плечі, руки й ноги, але груди й талія свідчили про те, що в ній солодко визріває материнство. Тримаючись за руки, вони прямували святковими вулицями.

— Найгірше мені було в усі оці страшні дні, коли ти зі мною навіть не розмовляв… — тихо сказала Тіна. — Але тепер мені здається, що так воно, напевно, й мало бути.

— Розумієш, я… Спочатку в мене не було нічого приємного, про що я міг би тобі розповісти. Ну, а потім — потім мені вже просто було соромно і я дуже сердився на себе, — відверто розповідав Тібор.

— Куди ми, власне, йдемо?

— Я хотів би… вже додому… Ти пустиш мене?

— Звичайно! Ходім скоріше!

Міхал Роган ще раз глянув їм услід і звернув у вулицю до центру. На дахах будинків кидалося в усі боки й безпомічно сіпалося шмаття приреченого мазуту, нагадуючи викинуту на берег рибу або розтоптане зміїне кубло. Згодом і це кишіння почало вгамовуватися, дійшовши до мертвого спокою.

Зіщулившися, стромивши руки в кишені, Міхал тинявся містом, по кісточки грузнучи в заметах рудуватого пилу, що вкривав вулиці. Того дня, коли над Усті з’явилась бура хмара, а я вранці йшов цією дорогою на роботу, згадав Міхал, Тіна була ще для мене лише гарною сусідкою. На те саме вийшло й тепер. Найгірше для мене — що все вийшло саме так, як має бути для Тіни, Тібора та їхнього маленького Томашека. А я, виявляється, тільки заважав їм.

За червоним поруччям пристані грав оркестр залізничників, і перші пари витанцьовували на молу. З мазутового шару на сталевому мосту насилу дотягся до річки довгий жовтий хобот. Діставшись, нарешті, до поверхні води, він уже не мав сили втриматись і впав униз, де його одразу підхопила течія. Піднявши комір зимового пальта, Міхал попрямував до головпошти, де була мати.

Еда Роган приїхав своєю італійською спортивною машиною (це була одна з перших після навали приватна машина на вулицях міста) до головного штабу ТСЗ у приміщенні головпошти. Приїхав по свою дружину, яка провела тут чотири дні облоги разом з трьома сотнями різних службовців. Дивлячись, як усі вони весело й схвильовано прощаються, Еда був вражений, як багато нових друзів знайшла тут стримана й неприступна Павла.

— Вони всі такі хороші!.. — зітхнула вона, коли, нарешті, Еда, посадивши її в машину, завів мотор.

— Ти також.

— Як і всі! — сказала втомлено Павла, опустившись на м’яке сидіння, що набувало форми людського тіла, але очі її палали. — Я ніколи б не повірила, що такі різні люди можуть так зблизитись.

— Коли їм не лишається нічого іншого, — посміхнувсь Еда.

— Ні, Едо, це не було єдиною причиною. У мене таке відчуття, ніби за ці дні між нами всіма виникло щось нове — чисте й світле…

— Можу тільки бажати, щоб цей стан тривав якнайдовше. Щоб ми винесли урок з цього нещастя, як з перестороги. У вас були жертви?

— Троє. Першого ж дня. Пані Зімова, яка жила навпроти пошти… Вона махала нам рукою з балкона — саламандри зірвали його разом з нею. І від пані Зімової на тротуарі лишилось тільки…

— А хто інші двоє?

— Дурас і Скалнік, солісти опери. Дурас упав на передовій, а Скалнік хотів його порятувати, та з того нічого доброго не вийшло; на сцені вони були запеклими супротивниками, сварилися за кожну роль. А в скрутну хвилину…

— Напевно, кожна людина має в собі якусь іскру. Але вона дуже часто огорнута товстою оболонкою.

— А як там наш Міхал?

— Добре. Як і всі.

— Слава богу. Він щойно приходив до мене, але нічого не розповів. Щось його непокоїть.

— У вісімнадцять років це звичайний і цілком нормальний стан. Далі вже не так гостро все сприймаєш.

— А як твої справи?

— Чудово, як завжди. Погано було тільки першого дня після обіду, коли закінчились сигарети. Але тепер їх уже достатньо. Мені здається, я втратив неповторну можливість кинути палити.

Під колесами низької машини рипів рудуватий пил. Ним було покрито всі вулиці, якими Рогани повільно проминали укріплені центри ТСЗ. Брами фортець тепер було відчинено навстіж, усюди чулися веселі вигуки й спів. Люди обіймались, танцювали й не скоро почали розходитись.

— Усе могло закінчитися значно гірше, — відзначив Еда, — якби не кризові штаби.

— Ви, штабники, виявились молодцями, — посміхнулася Павла.

— Як і всі! Дякую від імені працівників усіх штабів, посвідчення яких у мене в кишені. Тепер добре було б заглянути до якогось лісового куточка. Поїдьмо на Стржижовицький пагорб.

— А там немає саламандр?

— Ні, самі дерева.

На деревах Стржижовицького лісу ще теліпалось безформне шмаття побляклого мазуту, який у передсмертній агонії видирався стовбурами вгору, ніби маючи намір знову впасти на землю сніжинками, набрати молодечої сили нових бурих хмар, що досі облітали беззахисну землю. Однак сніг, що випав, на небо вже не повертався. Він мусив обов’язково розтанути.

Мазут справді нагадував останній сніг у весняному березовому лісі. Лишившись тільки на деревах, руді клапті ковзали з гілок, які полегшено розпростувались і, погойдуючись, струшували з себе залишки краплин.

У лісі дощило. Мертвий тягар раз у раз падав на землю з плюскотом, і весь ліс коливався мов живий.

Заплющивши очі, Павла всім єством сприймала цей дух звільнення, який буває в лісі навесні після відходу зими й темряви… Тільки б це назавжди лишилося в нашому житті, хай безповоротно утвердиться спокій, мир і світло!.. Повернувшись до Еди, вона обняла його й поклала голову йому на плече. Передай мені своє тепло, любий, а головне — впевненість. Адже мене постійно не полишають туга й зневіра…

Еда мовчки гладив дружину по голові, спостерігаючи за зникненням мазуту. Впавши додолу, руде шмаття світлішало, лопалось, й рідина з нього витікала й сохла, наче вода на сонці.

— Отже, все позаду, — мовив Еда і закурив.

Павла також узяла сигарету, але оскільки вона вже давно не палила, то зайшлася кашлем.

П’янка атмосфера перемоги й всеосяжного ентузіазму… Нарешті й у комунальній квартирі ми полюбили одне одного.

Ріта Недомова (яка всі чотири дні облоги провела вдома і, кажучи її словами, «хоч раз добре виспалась») принесла дві пляшки шампанського. Перший келих вона з усмішкою подала Леоні, яка їй також усміхнулася (вперше в житті), і на знак примирення обидві жінки обнялись. Тепер усе мало бути чудово!

— Напевно, треба якось відзначити цю подію… — несміливо запропонував наш голова Станіслав, і ми всі до цього палко приєдналися.

Жінки позносили з квартир залишки продуктів, включаючи ті ласощі, якими досі смакували кожен лише вдома, в темряві. Швидко дійшли згоди, що куховаритиме Тіна, яка вміє це робити найкраще за всіх. Ріта допомагатиме їй як офіціантка. Павла охоче (!) помила ванну, а Леона, яка відверто зізналася (вперше в житті), що на кухні від неї мало користі, добровільно (!!) пішла мити туалет. Станіслав, Міхал і Тібор одмивали сходи, які від першого аж до четвертого поверху були вкриті мазутовою пилюкою. Навіть задерикуватий і ледачкуватий Еда Роган власноручно помив вікна в клубі, а потім ще й у холі, куди ще досі, крім Станіслава, ніхто не заходив… Натомлений цією зовсім незвичною для нього роботою, він вискочив на вулицю перекурити, але, перейнятий загальним ентузіазмом, поклав сигарету назад у пачку й почистив килими у комунальній квартирі. Коротше кажучи, це був день див, і нехай так буде завжди!

Тіна приготувала чудову піцу з яєць, з Рітиного вина, Леониних португальських сардинок та неперевершеного італійського пармезану. Зібралися всі, крім Міхала. Ріта ще перед вечерею привела його до Тіниної квартири й промовила:

— Для тебе є наказ від Тіни. Вона звеліла, щоб ти сьогодні ж забрав свої музичні ящики.

— Чому вона сама мені цього не скаже? — тихо запитав Міхал.

— Так буде краще для вас обох.

— Чому?

— Вони їй уже не потрібні, до неї повернувся Тібор. Він здивувався, звідки взялась така дорога апаратура, і я змушена була все перебрати на себе. Але тепер я також не ночуватиму тут, розумієш? Тепер нам обом зась.

Міхал посмутнів, став навколішки й почав демонтувати свій музичний комбайн. Ріті навіть стало його шкода.

— Одне слово, з Тіною тобі не пощастило, але ти не сумуй, — заспокоювала Міхала Ріта. — Незабаром знову відчиняться ресторани, я візьму тебе з собою до «Павука», і ти зустрінеш там гарну молоду дівчину, чуєш? Або ще краще — дамочку. Або найліпше — й дівчину, й дамочку, правда ж? Ти, Міхале, тільки слухайся мене.

Але Міхал уже її не чув, з не потрібного нікому апаратурою він мовчки вийшов у коридорні сутінки.

Коли Ріта в клубі розкоркувала ще дві пляшки вина, Станіслав попросив хвилину уваги.

— ТСЗ практично скінчився, наші квартири знову освітлюватимуться й обігріватимуться, ми повернемося додому… — поволі говорив він. — Тож голова тут уже не знадобиться. Я дякую вам за довіру…

Ми перебили Станіслава, запевнивши, що вдячні своєму голові й не дозволимо йому припинити свою діяльність, у якій завжди буде потреба, ну, коротше кажучи, він був і лишається найкращим серед нас. У ті хвилини ми були одностайні.

— Якщо ви не бажаєте лишатися без голови, — зворушено сказав Станда, — в такому разі послухайте його. Я прошу кожного ще й сьогодні дотримувати правил ТСЗ, адже він ще й досі не скасований. Витримавши все протягом тривалого часу, ми, напевно, витримаємо ще кілька годин.

— Я принесла всім маленькі подарунки. Щоб після цих довгих днів темряви ми добре придивились одне до одного. Прошу! — всміхнулась Ріта й роздала сусідам дорогоцінні батарейки з кошика… безкоштовно.

В неї справді було золоте серце, як мало бути в усіх нас віднині.

Цілком природно, що після цього Станіслав підвівся першим і з виглядом президента повів попід руку Леону додому. Але, вийшовши в коридор, він одразу схопив її на руки і поніс, мов першої шлюбної ночі, простісінько до спальні, де нетерпляче поклав її в ліжко, щоб віддатися нічним утіхам (до самого ранку).

Поки Павла грала на піаніно, Еда Роган приготував їй у сусідній кімнаті сюрприз: розіпнув на паркеті старий туристський намет, у якому вони колись давно провели в Крушних горах свою першу ніч… Іще до весілля. Потім освітив намет зсередини ліхтариком, намостив м’яких ковдр, а на довершення поставив перед наметом туристські черевики й почорнілий казанок.

Павла почувалася дуже щасливою.

— Любий, — прошепотіла вона в наметі, — ти вважаєш, між нами знову все може бути, як колись?..

— Це залежить тільки від нас, — з глибоким переконанням промовив Еда і як тоді відкоркував пляшку. Але тоді це був найдешевший ром, а сьогодні — дороге біле шампанське «Кордон Верт» із славетної фірми Дж. X. Мамма.

Ріта тепер зайняла дитячу кімнату, а Тіна та Тібор до пізньої ночі світили собі ліхтариком у спальні. На старому магнітофоні Тіна програвала свої п’ять касет, а Тібор зворушено слухав найчудовіші в світі пісеньки — музику для двох.

У спорожнілому «клубі» комуналки їх чув і самотній Міхал Роган. Він позирав у темряву. Одне по одному згасали сусідські вікна, а він чекав, коли ж, нарешті, згасне останнє. Тато казав мені одного разу, майнуло йому, що у вісімнадцять років людину досить часто навідують думки про смерть.

ВАЖЛИВЕ ПОВІДОМЛЕННЯ. В деяких місцевостях Північночеського краю, особливо у містах, швидко поширюється зараження грибкоподібним коричневим паразитом досі невідомого виду. Небезпечно заходити до заражених квартир евакуйованих. Мазут, що вижив, міг там розвинутись у невідомі досі форми. Найретельніша особиста гігієна стала потребою дня. Евакуйовані, особливо діти, й надалі залишатимуться у гірських районах.

ТСЗ ПРОДОВЖУЄТЬСЯ НА НЕВИЗНАЧЕНИЙ СТРОК.

XIII

У неділю вранці спалося напрочуд смачно, й Тіна Трнкова блаженно мліла під ковдрою біля чоловіка, прислухаючись до його глибокого дихання. Люблю його, думала Тіна, він повернувся до мене. Тепер ми завжди будемо разом. А незабаром і синочка привеземо. Якщо Тібор проспить аж до обіду, буде шкода змарнувати нашу першу після всіх нещасть неділю.

Тіна тихенько підвелась і, взявши ліхтарик, попрямувала холодною квартирою до ванни. Крізь засклені двері з сусідньої кімнати чулося хропіння Ріти Недомової. Вона мені вже більше не потрібна, хай забирається звідки прийшла, подумала Тіна. Тепер це знову оселя нашої родини.

За дверима ванної стояла густа пітьма. Тіна ввімкнула ліхтарик, звичним рухом поставила його на етажерці під дзеркалом, зняла нічну сорочку і, трясучись від холоду, почала вмиватися крижаною водою. Збуджу Тібора чепурна й свіжа, ми підемо до комунальної квартири, хай поголиться, а я тим часом зварю йому дуже гаряче, міцне й солодке какао… То буде наш перший недільний сніданок після сумних часів.

Розчісуючись, Тіна раптом аж обмертвіла: в тьмяно освітленому дзеркалі вона побачила, що на її руках і плечах зароїлися темні плями. Господи, що це?

Вона з острахом торкнулася пальцем плями на лівому передпліччі. Ні, це не була комаха. Воно не ворушилося, було тверде, наче гриб або гума… Ой!.. Його ж не можна відірвати… Спробую відколупнути пилочкою для нігтів. Ой-ой! Воно вросло глибоко в тіло. І тут також. Ой! І тут, і тут, і тут…

Сидячи на чоловіковому боці ліжка, молода жінка гірко заплакала.

— Що з тобою, люба? — прокинувсь Тібор.

— Подивися, що зі мною…

— Покажи… Якесь ластовиння, чи що… — голий Тібор сів на ліжку й почав длубати нігтем жінчині висипи.

— Ой, болить! Воно не відривається, навіть пилочкою…

— Ого, ти поглянь, в мене також є! Тут і тут, й ось тут теж…

У Тібора такі ж коричневі цяточки були на смаглявих руках, плечах і грудях. Але він лише сміявся.

— Ти не боїшся? — вигукнула Тіна.

— А чому я повинен боятися? Адже в нас нічого не болить. Тільки мені страшенно хочеться їсти. Тобі також, правда? Лікуватимемо один одного, добре? А почнемо з добрячого сніданку.

— Вставай, підемо до комуналки. Поголишся, а я там зварю тобі какао. Гайда, вдягайся! — наче з полегшенням запропонувала Тіна.

— Зачекай. Тут, може, й справді щось є…

— Ти думаєш?

— Треба було б перевірити…

— А як ти перевіриш ці руді плями?

— Не просто плями, а ввесь організм треба перевірити, розумієш? Апетит — це, безумовно, добра ознака, але хотілося б іще спробувати… сукупну життєдайну силу, розумієш мене? — Тібор намагався говорити серйозно, але на його гарному смаглявому обличчі вже тремтів прихований сміх, як завжди, коли Тібор кепкував з Тіни.

— Я не подобатимусь тобі така розцяцькована, — сказала вона йому.

— Ти завжди мені подобатимешся, — шепотів він, притягуючи її до себе.

Ніч прихильніша до нещасних, аніж день. Більшу частину ночі з суботи на неділю Міхал Роган просидів, слухаючи магнітофон, потім заснув і прокинувся в холодній кімнаті аж по обіді. От якби проспати ввесь цей гидкий день, майнуло Міхалові. На жаль, тепер мені вже не хочеться спати. Хоча вставати — також. Куди податися й чим зайнятись?

Хлопець зітхнув і почав лежачи роздивлятися руді прищі на своєму тілі. Ясна річ, думалося хлопцеві, я відразу підхопив це, як завжди в своєму житті: кір, скарлатину, двічі — запалення легенів, апендицит, грижу, запалення середнього вуха… Це у мене від мами, бо тато здоровий як кінь у стайні. Тепер у мене ще й нещастя з коричневою недугою. Міхал з цікавістю розглядав та обмацував загадкову висипку, яка з’явилась під час сну… Вчора була як пшоно, а сьогодні стала як сочевиця. Він з відразою розглядав набряклі руді плями на вкритому виразками зап’ястку (вночі він марно силувався відколупнути їх ножицями, подряпався до крові). Коли торкаєш їх пальцем, відчуваєш тепло й пульс… Вони, певно, насичені кров’ю. Притиснувшись губами до зап’ястка, Міхал почав смоктати — сочевичина раптом одірвалась і прослизнула йому в горло. Боже, я проковтнув це, подумав Міхал. Так, треба ще раз, але вже неквапливо, тут потрібен науковий підхід. Хлопець припав губами до наступної рудої шишечки і смоктав так обережно, що відчув, коли вона відокремилась од шкіри й змією прослизнула між губами, приставши до язика. Воно повзе, наче живий звір.

Так, тепер роздивимося його зблизька. Міхал підійшов до дзеркала й висолопив язик — на язику сидів лискучий рудий слимачок. Сидів міцно, як щойно на зап’ястку. Хлопець колупнув його нігтем і заскиглив від болю. Що тепер робити? Він притис кінчик язика до піднебіння й проковтнув слимачка.

Ці звірі охоче переходять до шлунка. Це краще чи гірше? Однаково погано. Але мені варто, мабуть, зайнятися косметикою, щоб можна було з’явитись між люди…

І юнак старанно об’їв рудих слимачків зі зап’ястків та плечей — всюди, де тільки міг дістати губами. Тепер завіюся кудись на танці, спробую знайти якусь, бодай трохи подібну до Тіни.

Одягнувшись, Міхал раптом відчув сильну спрагу й випив цілий чайник холодного чаю та чотири склянки газованої води. Спрага змінилася нестерпним голодом. Міхал запихався хлібом, салом, пряниками, мармеладом, після чого знову добряче напився просто з-під крана — й раптом обважнів, так захотілося спати, що він миттю роздягся й у пообідню пору заліз у ліжко. Все тіло й мозок охопила тупа, але приємна млість.

Я ж однаково хотів проспати ввесь цей проклятий день, сказав ще собі Міхал, відтак спокійно заснув і прокинувся через чотирнадцять годин.

— Ходи, подивися на нього, — сказала Павла чоловікові, привівши його ввечері до синової кімнати.

Міхал міцно спав, а на його розкритих плечах, руках і зап’ястках тьмяніли бурі горошини.

— Нічого особливого, — посміхнувсь Еда. — Це лише прояв підліткових розладів.

— Але вчора це було значно дрібніше, як пшоно, і він будь-що намагався його від мене приховати, — тихо промовила Павла. — Коли я в обід прийшла його вкрити, висипка була як сочевиця, а тепер… як смородина…

— У мене майже така сама, — захихотів Еда й пішов чимось підкріпитися, хоча щойно повечеряв.

Обидва мої хлопці від учора страждають на невгамовний апетит, подумала Павла. А ще ніяк не можуть виспатись… Після вечері ми з Едою завжди читаємо, кожен у своїй кімнаті, а потім збираємося, щоб провести разом найкращі вечірні хвилини за коньяком та сигаретою. Але сьогодні з читанням нічого не виходило — Еда брязкав у кухні тарілками та каструлями, щохвилини гупав дверцятами холодильника, а потім прийшов до моєї кімнати. У нього були масні губи, й від нього пахло вином.

— Ти сьогодні не читатимеш? — здивовано спитала я його.

— Сьогодні мені якось… ну зовсім не хочеться, — промимрив він і ще додав якось чудно: — Ходімо спати.

— Але ж зараз лише пів на дев’яту…

— Ходімо спати, — вперто повторив він.

— Можна, я дочитаю розділ?

Але він уже не слухав і, піднявши з крісла, відніс мене просто в ліжко. Того вечора він був незвично безцеремонний, і коли потім несподівано заснув, я намацала на його тілі ті руді гульки… Як і в Міхала.

Лежачи в пітьмі, Павла Роганова дивилася на стелю, старанно обмацуючи гладеньку шкіру власного тіла. Ніде не було ані сліду тієї хвороби, лише кілька дрібних зерняток, які від учора пом’якшали і поволі зникають. Я боюся — щось починає віддаляти мене від чоловіка й сина, подумала вона.

У понеділок уранці Еду не можна було добудитися. Його досі таке струнке тіло помітно роздалося в боках, а в смагляву шкіру в’їлися десятки гладких хробаків бурого паразита.

— Тобі слід звернутися до лікаря, — причепилася я до нього. — Негайно.

— Гаразд, піду, тільки трохи пізніше, — відповів він байдуже. — Дай мені ще поспати. — Повернувшись до мене спиною, він загорнувся в ковдру.

Я боюся. Найбільше боюсь того, що ця недуга перестала лякати Еду.

— Облиш, тепер це вже майже в кожного.

— У мого Станіслава, однак, майже нічого немає, я роздивилась у ванній. Лише кілька крупинок на спині… А якби він побачив, скільки цього рудого добра в мене — подумав би казна-що. Він страшенно ревнивий.

— Як ти думаєш приховати це від нього?

— Від самої неділі ношу не знімаючи футболку з довгими рукавами. І, безперечно, жодних подружніх утіх. Станіслав уже починає на мене сердитись. Якби він тільки дізнався, що я зверталася сюди!..

— А мене сюди мій сам послав.

Медичні сестри Карла Сладічкова й Леона Бімоньова, одягнуті у білі шапочки та халати, прийшли у вівторок одразу по роботі до ортопедичного відділення обласної лікарні, щоб проконсультуватися з приводу рудої висипки.

— Дівчата розказують жахливі речі, — нервово шепотіла тілиста Карла. — Ніби тут справжнісінький концентраційний табір…

У білих дверях з’явилася старша сестра ортопедії й завела Карлу та Леону до реабілітаційного залу. Ті аж поклякли.

Високі вікна залу були настіж відчинені, і в потоках холодного повітря, підкоряючись пронизливим свисткам і суворим наказам інструктора, бігала, падала на підлогу й знову підхоплювалась ціла юрба напівголих пацієнтів.

— Стрибок! Стрибок! Стрибок! На підлогу! На коліна! Встати! Стрибок, ще стрибок, бігом марш! Швидше! Стрибок! Ще стрибок! І на підлогу! Спертися руками об підлогу! Ще раз, як слід! З усієї сили вдаритися тілом об підлогу! Знову! Ще раз! — Від спітнілих тіл здіймалася пара, як від коней.

— Після цієї розминки — інтенсивні вправи на шведській стінці, канатах і брусах, — пояснювала старша сестра, відводячи вражених Карлу та Леону до свого кабінету. — Заняття бажано повторювати якнайчастіше.

— Якнайчастіше… — буркнула розгублено Карла.

— Найкраще щодня, — суворо мовила старша сестра. — Звичайно, вже самостійно: вдома, на спортивному майданчику або десь у лісі, бо нашого відділення вже не вистачає. Ви, як члени медичного персоналу, маєте перевагу, можу обох вас записати на суботу з двадцять другої вечора до першої години ночі. Медичний персонал має перевагу лише вночі, денні години розподілені аж до середини січня.

— А… це допомагає? — запитала Леона.

— Наша терапія поки що має експериментальний характер, але перші наслідки обнадіюють, особливо коли щоденно тренуватися й дотримувати суворої дієти. На нічне суботнє заняття можу записати…

— Мене не треба, — вигукнула Карла Сладічкова. — Я щойно пригадала, що в мене — вада серця. І оцю вашу експериментальну терапію я, мабуть, не витримаю. Краще почекаю, доки вона перестане бути експериментальною або доки винайдуть якісь таблетки чи ін’єкції.

— Як хочете, — сухо сказала старша сестра. — А ви, сестро Бімоньова?

— Я… я спершу маю порадитися з чоловіком, — швидко відповіла Леона.

— І будеш дурепою, якщо ходитимеш сюди. Усім відома жорстокість ортопедів, вони ще більші садисти, аніж стоматологи, — гаряче втовкмачувала Карла Леоні, коли вони поверталися назад до свого гінекологічного відділення.

— Але ж я не можу маячити перед Станіславом увесь час у цій футболці з довгими рукавами… — жалібно нарікала Леона.

— То допоможи собі сама.

— Яким чином?

— Треба робити ось так!.. — Карла затягла Леону до ніші перед дверима кабінету ЕКГ, закасала собі рукав, притислася губами до вкритого бурими хробаками передпліччя, посмоктала — й від паразита на її повній білій руці лишився тільки рожевий відбиток.

— Невже ти його проковтнула?!

— Я жеру їх уже третій день — і нічого страшного.

Вдома по обіді Леона розглядала себе в дзеркалі, з відразою відколупуючи руді шишечки, розсіяні від шиї аж по коліна. Ох же ж і Карла, жере все підряд! Вона й важить мало не центнер. Але я навряд чи зіпсую собі фігуру цими ягідками. Щоб не бентежити Станіслава, знову вдягла жовту футболку, ясна річ, з довгими рукавами.

Перед вечерею він подався з годинку побігати, мабуть, тому до нього ця гидота не чіпляється. Набігавшись, він прийшов після вечері до спальні. А на мені саме була ця жахлива футболка. Він питає:

— Ти нічим не хочеш зі мною поділитися, люба?

Оскільки я мовчала (так в усякому разі нічого зайвого не ляпнеш), він почав мене гладити й намацав під майкою ті шишечки…

— Чому ти не спитала в себе в лікарні, як їх лікувати?

— Я питала, але це жахливо.

— Що — жахливо?

— Це називається «експериментальна терапія», проводиться в ортопедичному відділенні. Там страшенно суворо ганяють пацієнтів мало не голими. Хотіли й мене записати на ніч у суботу…

— На ніч у суботу? І мало не голою?!

Я ж таки точно знала, на що мій Станіслав клюне.

— Ну, не зовсім так, як ти собі уявляєш… Лікування в спортивних костюмах не дає наслідків, тому хворих ганяють при розчинених вікнах і, ясна річ, у білизні, в купальнику і…

— У самій білизні при розчинених на вулицю вікнах? У суботу вночі?..

— Вікна відчинені не на вулицю. Навпроти стіна прозекторської. А вночі через те, що денні сеанси вже зайняті аж до середини січня.

— А якось по-людському цього не можна робити?

— Ну, бачиш, кожен бореться по-своєму. Наприклад, Карла Сладічкова, знаєш, така гладка… Ну, то вона спокійно згризає нарости зі шкіри. Каже, їй це зовсім не шкодить. В усякому разі, поки що.

— Ти більше не думай про це, люба. Тепер тобі треба виспатися.

Хороший у мене чоловік! Та що там хороший — він чудовий. Наступного дня Станіслав просто стяг з мене ту майку. Що я мала робити? Я робила те, що він хотів, тобто вдавала, ніби сплю. А мій чудовий чоловік, припавши губами до моєї ключиці (він саме перед тим ще раз поголився), проковтнув спершу одну шишечку, а потім почав ковтати одну по одній.

— Але ж так не можна! Мабуть, це небезпечно! — сказала я перелякано.

— Я дужий і легше за тебе це перенесу, — шепотів він.

Станіслав не дав себе відіпхнути й смоктав доти, доки все моє тіло стало знову гладеньким і чистим, як у дитини.

Це так мене схвилювало, я страшенно розчулилася й розплакалась. Станіслав пішов чогось попоїсти, а головне, напитись, я чула, як із крана ввесь час тече вода. Мабуть, це треба було запивати. Коли він потім уночі знову наблизився до мене, я хотіла йому максимально віддячити. А він хотів мене. До того ж був неперевершеним. Я маю дійсно найкращого в районі та й у цілому місті чоловіка.

Вранці він ледве підвівся, а шишечки, яких він мене позбавив, повискакували йому по всьому тілі. За ніч вони виросли й стали як довгі товсті хробаки.

У середу ввечері, перед тим, як піти до комунальної квартири, Тіна Трнкова зайшла до зайнятої поки що Рітою Недомовою кімнати, посвітила ліхтариком на подругу в ліжку.

— Ти ще й досі вилежуєш? — невдоволено запитала Тіна.

— Мені нездужається… ноги якісь важкі… — промимрила Ріта.

— Ти ж цілими днями валяєшся! Розпухла від сну.

— Мене щось… раптом усю обкидало.

— Мені не хотілося тобі говорити, але доведеться. Тібор уже гнівається, що ти досі не переселилась. Ми ж скоро привеземо з гір Томашека.

— Я розумію все й заберусь якнайшвидше. Але не можу просто так узяти валізу й піти геть… Ось трохи вичуняю…

— Домовились.

Ледве Трнки пішли до комунальної квартири, як Ріта рвучко встала і з ліхтариком у руці почовгала непевними ногами, що обросли твердими й лискучими бурими зміями, до комірчини. Скоріше, поки той навіжений Тібор… Вона набрала яєць, печива й сливового компоту. Пити тут уже не було чого.

Ріта віднесла харчі до себе в кімнату. Пиво вже скінчилося, жодної пляшки. Належало б одягтись, вийти на вулицю й купити пива, але Ріта не хотіла цього робити. Не піду туди, не витримаю, вирішила вона. Набравши у ванній повну цеберку води, Ріта віднесла її до свого ліжка. До ранку мусило вистачити.

Присівши на килимі, вона почала жадібно пити сирі яйця й запихатися сухим печивом. Сливовий компот Ріта не любила, та що вдієш. От якби чогось гаряченького… з м’ясцем… Треба б одягтись і вийти, але надворі було холодно.

Ріта нахлебталася з цеберки й з насолодою зарилася у постіль. Добра водичка. Тепла постіль — найкраща в світі річ. Якби сюди ще отого… як його… Отіка Файта… Могутній хлопець, хі-хі-хі. Можна було б зателефонувати до пивного бару. Отік, напевно, там… Але в мене вже немає для нього жодної сигарети. Треба… можна було б… Але… це… пусте…

Ріта повільно заплющила очі і, обмацуючи обома руками твердих гладеньких зміїв, що обвили її боки та черево, щасливо заснула, в останню мить подумавши: так смачно мені не спалося ніколи.

XIV

— ЩО ВОНО, ВЛАСНЕ, ТАКЕ? — щоб відповісти на це та деякі інші запитання, до нашої студії прийшов професор Празького університету Янік. Отже, що воно таке й де взялося?

— Шановні телеглядачі! Бурі нарости, якими вражено вже стільки наших співвітчизників, являють собою абсолютно нову, більш високу і розумнішу форму мазуту, який знайшов у людському тілі добрі умови для існування, а саме — тепло, темряву й вологу.

— Але як він міг туди потрапити?

— Багатьма шляхами, адже наш контакт з мазутом протягом останніх тижнів був надто тісним. Найімовірніше — ми вдихали його залишки, зокрема бежевий пил, який ще й досі вкриває вулиці наших міст. Оселившись у людському організмі, паразит починає відбирати поживні речовини й воду у своїх носіїв, якими нині практично стали всі ми.

— Це дуже небезпечно?

— Вичерпну відповідь можна буде дати лише через кілька поколінь, але вже сьогодні очевидно, що прямої загрози для здоров’я поки що в жодному випадку не було. Паразит, що оселивсь у людському тілі, вимагає великої кількості рідини й поживних речовин для свого подальшого зростання. Звідси — підвищена спрага й постійне відчуття голоду.

— Отже, що більше ми п’ємо та їмо, то краще годуємо в собі паразита?

— Саме так. Ось чому доречною була б стриманість у їжі й питті, а в разі потреби — відповідна дієта, яку кожному індивідуально порадить лікар. Однак треба рішуче відмовитися від алкоголю й куріння, це, безумовно, всім нам піде на користь… Це не перестане бути актуальним і тоді, коли матимемо відповідну лікувальну методику, над розробкою якої зараз напружено працюють усі світові медичні центри.

— І на яку ми тепер можемо спокійно чекати. Маємо ще кілька запитань від наших телеглядачів. Дехто цікавиться, чи безпечно об’їдати з себе рудий наріст?

— У жодному випадку цього не слід рекомендувати! Як я вже згадував, паразитові найкраще ведеться в темряві, теплі й волозі, а саме ці умови він знайде в середині людського організму й зростатиме інтенсивно й стане агресивнішим, ніж на шкірі.

— На закінчення ще одне запитання. Чи можна вже сьогодні швидко позбутися рудого паразита?

— Безумовно. До обмеження в їжі та питті — ще й рух. Спеціальні фізичні вправи. Часом, достатньо зовсім простих…

— Саме такі дійові й енергійні вправи ми покажемо вам сьогодні в наступній частині нашої передачі. Дякуємо професорові Яніку за його підбадьорливі слова. А тепер познайомтеся з нашими співробітниками, чий комплекс вправ проти рудої недуги, показаний минулої передачі, зібрав багато відгуків. Добрий вечір, Мірко, добрий вечір, Мартіне! Так, це наші давні знайомі — Мартін Пекольд, тренер боксерської секції «Спарта», й Міра Штіговська, вчителька фізкультури з Празького району Дяблиці. Цей сеанс тривав загалом три години п’ятдесят хвилин, з нього ми передаємо змонтований дев’ятихвилинний запис…

Монтаж ПЕРШОЇ ФАЗИ: Мартін у білих гімнастичних штанях повільно обертається перед камерою. На його руках, плечах, грудях і спині добре видно дуже набубнявілі бурі смуги. Мірка вдягнена в білу майку (без явних наростів).

Мартін підстрибує на обох ногах, кидається на підлогу, знову схоплюється й підстрибує. Мірка демонструє для жінок полегшений варіант цієї вправи.

ДРУГА ФАЗА: Мартін лізе триметровою жердиною, а тоді з’їжджає нею на підлогу. В наступному кадрі Мартін повторює те саме. Його руді нарости вже втратили добру половину свого об’єму. Мірка демонструє простіші варіанти вправ для жінок.

ТРЕТЯ ФАЗА: Мартін старанно підтягується на турніку. Його нарости ще дужче зменшились. Мірка показує аналогічні вправи для жінок.

Мартін віджимається на шведській стінці, Мірка при цьому б’є його по грудях і спині ракеткою для пінг-понгу доти, доки зникають рештки рудої висипки.

Музика. Мірка й Мартін кланяються й легким пружним кроком зникають.

— Ви дивилися передачу «Медична консультація», яка виходить в ефір щочетверга. А тепер надаємо слово нашій студії у Брно, яка приготувала для вас повторення популярної оперети «Перли панни Серафінки».

В останній тиждень перед Різдвом усі мешканці впорядковували місто. Вантажні машини, платформи, трактори й причепи всіх підприємств, об’єднані в одну колону, яка безупинно вивозила до вугільних шахт за містом бежевий пил.

Взявши граблі й лопати, ми зібралися на підприємствах, центрах ТСЗ або просто на вулицях перед своїми будинками і енергійно взялися за роботу. П’ятдесят рук швидко навантажували машину, а доки вона поверталася, всі ми розчищали купи пилу, що меншали на очах…

Багато хто спочатку боявся вдихати цю гидоту, вживав марлеву пов’язку або хоча б змочував носовичок, проте за кілька днів це вже стало не потрібно, оскільки саме рух лікує гніду недугу… А руху в нас усіх тепер вдосталь, до того ж перебування на свіжому повітрі, очищеному першими морозами, а на роботі і вдома — у веселій компанії, в якій нема ні бажання, ані часу на перелякане споглядання себе в замкненій ванній.

Ніби у великому спільному садку, на вулицях мигтіли лопати, граблі, заступи й тачки, повертаючи місту привабливість (яку багато хто з нас уперто не визнавав). Всі вже по-дитячому нетерпляче дожидали Різдва, коли все повинно бути, як цукерочка, й дивувалися, скільки можна встигнути, якщо працювати з ентузіазмом.

Закінчивши прибирати вулиці, ми відразу взялися впорядковувати власні квартири, змінивши лопати на віники й ганчірки. Всі рачкували по підлогах та спиналися на вікна. Під час роботи ми жартували, мовляв, наші тіла перебувають у постійному русі, ми їмо просту їжу й потроху (все краще зберігаємо на Різдво), без пива (яке також ощадимо для свята), без сигарет (яких і досі обмаль) і міцно спимо в ненапалених спальнях. Це і є здоровий спосіб життя. Від рудих смуг, жил та шишок лишилися після кількох днів напруженої передріздвяної роботи тільки ледь помітні прищики.

До кінця тижня все місто прибрало ошатного вигляду, а майже в усіх нас очистилася шкіра. Але найдивовижнішим було те нове й світле, що протягом цих днів загального ентузіазму, самовідданості та рішучості з’явилося в кожному з нас. Добре, якби так лишилося назавжди.

Різдво… прибрані ялинки, сховані до часу подарунки, смажені коропи, запах ваніліну, сяючі очі дітлахів, очікування дзвоника в передпокої, час несподіванок, радощів і любові, старовинних колядок, давніх звичаїв, запалених свічок і бенгальських вогнів… З’являється сила-силенна наїдків, бутербродів, величезних тортів і салатів з майонезом, пляшок пива й вина, а ще горіхи, яблука, помаранчі, інжир, ананаси, ром, пунш, сливовиця, солодкі лікери (а також риб’ячі кістки, що застряють у горлі, підпалені гардини, шлункові корчі й напади жовчного міхура).

З раннього ранку 24 грудня кухні комунальних квартир (енергетичні обмеження ТСЗ діяли й далі) почали продукувати неймовірну кількість усіляких страв на різдвяні дні. Розжарені й перевантажені газові та електричні плити відпочивали по кілька хвилин, коли допечену гуску Бімонів спішно змінював щойно приготовлений різдвяний коровай Роганів, а шматок сирої свинячої грудинки Ріти Недомової нетерпляче насувався на ванільні рогалики, які Тіна Трнкова з любов’ю робила для Тібора.

Розпашілі жінки в бігуді збивали яйця, товкли горіхи й вимотували з себе нерви, а чоловіки у спортивних костюмах чистили коропів, підрізали ялинки і крадькома попивали пиво.

Увечері голова Станіслав Бімонь приніс до «клубу» комунальної квартири пластикову ялинку й запалив на ній різнокольорові лампочки. Але сьогодні «клуб», Звісно, нікого не цікавив: якщо не ввесь час, то бодай святвечір проведемо вдома. А натомлені жінки все носили й носили паруючі миски з вишуканими наїдками, щоб почастувати потім своїх рідних у сутінках промерзлих помешкань.

— Давайте потім посидимо разом у теплі й світлі, — запрошував їх Станіслав, присвічуючи в коридорі ліхтариком. Але всі відмовились, тож біля штучної ялинки в клубі він та Леона лишились удвох.

— Сподіваюся, ми теж не стовбичитимемо тут цілу ніч! — сказала по вечері Леона.

— Може, всі ще повернуться…

— Дуже їм цікаво дивитися на нашу зелену синтетику, коли в кожного — справжня ялинка, яка виросла в лісі. Хіба не можна було запалити бодай одну справжню свічку?

— ТСЗ і досі триває. Сьогодні він діє так само, як і завжди, — відрубав Станіслав.

— Лише для нас двох. Хіба інші зважають на це?

Тишу клубу збурювали звуки веселої музики та спів, що долинали з сусідніх квартир.

— Святвечір людина мусить святкувати вдома, — сказала Леона, підвівшись, щоб іти. — Візьмемо цю ялинку з собою? Адже вона наша.

— Можливо, я пізніше ще сюди прийду.

Подружжя Бімонів, закутавшись у ковдри, сиділо в пітьмі власної квартири, освітлюючи ліхтариком пляшку холодного вина.

— Страшенно холодно, — зітхнула Леона, рушивши до спальні за лижними штаньми.

— Але ж досі ми це витримували…

Майже в кожному вікні верхніх поверхів будинків зухвало горіла бодай одна свічка… маленький, теплий і живий вогник.

— Відзначати святвечір при ліхтарі — таке могло спасти на думку лише нам двом, — в’їдливо мовила Леона. — Тобто, тобі.

Наступного дня, 25 грудня, люди блювали, гикали й перетравлювали з’їдене. Ледве перетравивши, знову почали вминати аж до самого вечора, а після важкої ночі, гикавки та пиття соди все повторили спочатку. У ласуванні та байдикуванні минув і третій день свят. На перегодованих тілах знову з’явилися бурі нарости, які швидко збільшувались до розмірів товстих сардельок. Ну то й що з того! Кілька днів дієти та вправ — і цього можна легко спекатись, так навіть говорили по телебаченню. Свята собі псувати ми не дамо!

— Я просто обожнюю індика з каштановою начинкою! — виголосив Еда Роган (крізь його сорочку вже просвічували руді нарости), насилу доїдаючи другу порцію та кладучи ще й третю.

— Може, й на завтра собі трохи лишиш? — озвалась Павла.

— А може, пробіжишся з нами? — докинув Міхал.

— Підігріта їжа — це вже не те, — засопів батько з набитим ротом. — А завтра на роботі я набігаюся більше ніж треба.

Далеко не всі піддалися святковому обжиранню. Глибоким снігом поміж будинків тяглася довга вервечка спортсменів на чолі з незмінним Станіславом Бімонем, який пробігав щодня по десять кілометрів за програмою олімпійського десятиборства. Міхалові Роганові надовго духу не вистачило. Замкнувшись у своїй кімнаті, він знімав сорочку і перед дзеркалом довгою лінійкою відколупував бурий висип. Ой-ой! Ой, ой, ой! Ну, нічого не вдієш. Коли робиш татуювання, очевидно, болить набагато дужче. Справжній чоловік мусить усе витримати. А я хочу бути справжнім чоловіком.

Жінкам більше поталанило. Щоб нагодувати своїх ненажерливих домочадців, довелось таки попобігати, через це Павла й Тіна уникли бурої недуги.

— В Тібора цієї погані вже чи не більше, ніж своєї власної шкіри… — поскаржилася Павлі стримана Тіна, зустрівшись із нею в коридорі з повними мисками.

Дехто, ясна річ, знайшов інші засоби лікування. Кажуть, Леону Бімоньову її невгамовний Станіслав об’їдає щодня перед сном, та й Ріта Недомова робить те саме.

В останній день свят Ріта підвелася з ліжка на диво пожвавлена. І зовсім весела. Вона ніби несподівано порозумілася з бурою недугою.

XV

Першого по святах буднього дня, 27 грудня, вийшовши вранці на вулицю, ми ледве не задихнулись від п’янкого чистого повітря (якого наше місто не пам’ятало, мабуть, уже років сто) і заходилися протоптувати стежку в чистому, без кіптяви, снігу. Вервечки слідів, що тяглися з крайніх будинків, поступово ширшали. Нам, колишнім членам оборонних та прибиральних бригад, нічого вже було робити на подвір’ях. Ми знову перетворилися на дослідників, керівників, проектувальників, медсестер та бібліотекарів — кожен знову працював на своєму місці, але відчуття перемоги додавало всім нам радості.

Технолог-експериментатор відділу головного спеціаліста концерну ПЧХП кандидат наук інженер Станіслав Бімонь, незважаючи на свої титули, рано-вранці вдяг тренувальний костюм, захопивши цеберку, мітлу та ганчірку, разом із секретаркою Тіною Триковою та іншими працівниками найперше дав ідеального ладу корпусові В. Прийнявши потім крижаний душ, він знову старанно вдягся (сьогодні на ньому була сорочка з темною краваткою), страшенно скучивши за роботою, пішов до свого скромного кабінету.

Ось і металевий стелаж з мікрофільмами, журналами та книжками — ціла скарбниця сучасних наукових знань. Відімкнувши шухляду, Станіслав поклав до рота квадратик білувато-сірої сітчатки «хліба майбутнього», відхиленого комісією. Тепер на міланську виставку хотіли послати Роганове штукарське пиво з морозивом, смородиновий сир і заячину з горобиною… Але чи буде Мілан і чи відкриється виставка після цієї рудої катастрофи? Чи знайдеться золото на медалі?

Станіслав ретельно жував свій штучний хліб. Смак був такий самий, як і раніше. Руда навала не зачепила хліба. А тепер, можливо, навіть посприяє, якщо людство сприйме мазутову катастрофу як аргумент.

— Можна? — виглянула з-за дверей Тіна. — Я сьогодні сама. Еда, мабуть, відсипається після свят.

— Шеф може собі це дозволити.

— Тібора я теж не могла витягнути вранці з ліжка. На ньому цієї коричневої погані стає чимраз більше… Я до цього вже призвичаїлась. Але сьогодні мені здалося, ніби якісь зміни почали відбуватися і в характері Тібора…

— Не перегодовуй його, Тіно.

— А замість свинячої печінки запропонувати екохліб, так?

— Від цього хліба він одразу видужав би.

— Мені теж цього хотілося б! Але тепер я часом думаю… Знаєш, на Тіборі тих наростів уже стільки, а на мені майже немає… Чи справедливо це? Якщо ми чоловік і жінка, то в нас усього б мало бути порівно, правда ж? Щоб ми були в однаковому становищі.

— Якби твій Тібор зламав ногу, ти також зламала б? Ти його дружина і мусиш допомагати йому, лікувати й пестити.

— Люди кажуть… Вибач, Станіславе, але я чула… ніби ти щодня об’їдаєш у Леони…

— Намагаюсь її вилікувати. Адже я з цим упораюся легше, ніж вона.

— Треба й собі спробувати.

— Тобі не слід, Тіно! Це може лише той, хто набагато сильніший, а ти — слабка жінка. Ти мусиш допомогти Тіборові вибратися з цього становища самому.

— Знати б тільки, як! Він увесь час лежить, їсть і п’є. А на мене дивиться… чужими, порожніми очима. Станіславе, я починаю його боятися.

Міхал Роган, прийшовши вранці до відділу реклами, що містився на третьому поверсі корпусу Д, зробив передусім кілька енергійних управ при відчиненому вікні, довівши себе до знемоги. Я мушу спекатись цієї рудої нечисті, сказав він сам собі. Але ж це дуже важко — не нажертися на Різдво, бодай заради мами, вона так старалась варити й пекти. Коли людина нажереться, мов тварина, то вже ні про що не думає. Як тоді, коли і в мене висипало. Я почувався наче звір, і все мені було байдуже. Тато взагалі загруз у цьому, а маму недуга не бере. Як і Тіну. Наш шеф, завідувач відділу реклами Беренда, гладкий, але жвавий чоловічок, яким і треба бути в нашій справі, вдерся до моєї кімнати й ще з порога запитав:

— У тебе є щось розпочате, Міхале?

— Те, що ви дали мені останнього разу: абрикосовий йогурт «Апрійово», ожиновий джем і дитячі пряники «Міша».

— З солодощами покінчено, хлопче… Підприємство починає масований наступ на руду недугу, і перша наша бомба — сухе знежирене молоко «Пуролакт». Займися цим негайно.

Сьогодні в мене неймовірне натхнення: рекламу я придумав за півхвилини! Намалюю схожу на античну статую білу жіночу постать з глечиком. Краще б, ясна річ, аби вона була голою, але цього мені не затвердять. Голизна мала б символізувати чистоту. Добре, хай богиня лишається в білому грецькому хітоні, вона буде прекрасна, як Тіна. Її обличчя я пам’ятаю до болю чітко.

Головний спеціаліст концерну ПЧХП др. Е. Роган з’явився на роботі пізно, але прогулянка на вранішньому морозі його збадьорила. Він відчув звичайну енергію, жваво пробіг через увесь корпус В, похвалив співробітників за порядок, а в приймальні весело вщипнув секретарку Тіну за щоку.

— Тобі щось потрібно? — всміхнулася вона до шефа.

— Ні, я попрацюю, — відповів він, енергійно попрямувавши до своєї лабораторії.

У просторому приміщенні, освітленому трьома великими вікнами, на розлогому письмовому столі ще з минулого місяця лежали папери. Ніби за минулі тижні зовсім нічого не сталось — різні запрошення на конференції, бесіди, дегустації, прохання надіслати експертів, проспекти майбутніх ярмарків у Відні й Ташкенті, міжнародних продовольчих виставок у Будапешті та Кодані, купи всіляких проспектів тощо… Все це від мене не втече, подумав Еда Роган. Хочеться зайнятися чимось цікавішим. Саме тепер, доки ця буденна карусель не закрутилася знову.

Чи не найліпше зайнятися грандіозними справами? Еда Роган підійшов до стіни, де висіла засклена карта його «ПАВУТИННЯ», миттю освіживши в пам’яті ввесь процес: молоко, яйця й овочі доставлятимуть просто з ферм, борошно — з невеликих електричних млинів або вітряків, а фрукти — прямісінько з дерева. Все це спрямоване до центру, натомість у зворотному напрямку йтимуть сіль, прянощі й тара. Виробництво і розподіл відбуватимуться у кожній точці перетину сітки…

Почну з меню. Насамперед — угорський гуляш. Охоче б зараз скуштував гуляшу, запивши склянкою угорського винця «Сопроні Кекфранкос»… Або ще краще — печена фарширована грудинка, щоб сріблястий жир м’яко стікав її золотавою шкіркою, а до печені — пляшку плзенського з шапкою піни…

Ну, досить! Зітхнувши, Еда помацав тугі бурі шишки під сорочкою. Зранку звір сидів тихо… а тепер знову береться за мене. Страшенно мучить спрага, але не можна піддаватись, бо тоді я зовсім не зможу працювати.

Еда повільно підійшов до металевого робочого столу, налив собі велику склянку води й залпом випив. Але їсти не буду, сам себе запевнив він. Отож випити можу ще. Еда перехилив ще склянку, а потім почав хлебтати просто з крана. Тепер стало трохи краще.

Еда знову підійшов до «ПАВУТИННЯ». На чому ми спинилися? Так, модель ось цього… виробничого осередку в точці перетину сітки. Треба дещо підрахувати на калькуляторі. Почнемо з… меню. Номер перший. Кривавий яловичий біфштекс з прянощами…

Нічого собі… Вже й думати не можу. Страшенно хочеться їсти. Пити також, але не можна ввесь час тільки дудлити воду… Еда востаннє з розпачем глянув на засклену карту, а потім, ставши навколішки перед холодильником, заходився просто з поличок пожадливо хапати шматочки м’яса, призначеного для дослідів.

Згодом, обважнівши, він гепнувся в шкіряне крісло, байдуже втупившись у лискучу поверхню письмового столу. Навряд чи я сьогодні щось надумаю, майнуло йому. Та й навіщо?.. Перший день після такої тривалої перерви… Воно ж від мене не втече.

З насолодою запаливши сигарету, Еда спостерігав за ворушкими кільцями синювато-сірого диму. Коли я вранці вщипнув Тіну за щічку, згадав він, Тіна видалася мені гарненькою пружною лялечкою… Вона, мабуть, уся така пружненька. Яка вона… без одежі?.. Може, знову подзвонити Леоні? Давненько ми з нею не… Вона завжди спочатку… Леонка це вміє… Ага, телефон. Це Леонка, очевидно, перейнялася моїми думками…

Але в трубці почувсь офіційний голос Тіни:

— Прибув головний технолог «Північжиру».

— Трохи згодом… Я чекаю на важливу розмову! — відповів Еда й, дрібно закліпавши очима, спробував зібратися з думками. Подзвоню Павлі. Може, трохи заспокоюсь. Хоча… Мені, власне… Й так добре. Тіло, як кімнатка… гарна тепленька місцина, хі-хі… Павла знову б… гидко… ввесь час одне й те саме. Але ж…

Настрій піднявся, доктор Роган підсунув телефон і почав набирати номер своєї коханки з обласної лікарні.

— Час уже вставати, чуєш? — будила Тіна Трикова свого чоловіка.

Вона сама підвелася вже годину тому, причепурилась і, приготувавши на спільній кухні сніданок, принесла його додому.

— Прокидайся вже, прошу тебе!

Водій Тібор Трнка (30 років) після десяти годин тупого тваринного сну без сновидінь нарешті розплющив очі. Тільки-но побачивши свою дружину, він одразу ж потяг її до ліжка.

— Тільки не зараз… Прошу тебе… Давно вже час на роботу, тобі ще треба вмитися, поголитись, поснідати… — благала Тіна.

Але марно. Коли Тібор почав стягати з неї одяг, вона пручалась, та він з такою силою ляснув її по сідницях, що жінка мало не впала.

Вона розплакалась і втекла з дому, а Тібор голосно зареготав. Потім він натяг чорний светр на голе тіло, а зверху кожушок. Допомагаючи собі обома руками, проковтнув сніданок і непоспіхом вийшов на мороз.

Після евакуації мешканців нижніх поверхів, ТСЗ, звичайно, значно зменшив і кількість автобусів, тож на зупинці юрмився натовп, чоловік п’ятдесят, і коли нарешті прийшов автобус, почалося змагання. Тібор Трнка, працюючи ліктями, кулаками й колінами, продирався до пневматичних дверей, поки вдерся досередини, щосили впираючись руками. І тепер він майже лежав на своїх сусідах.

У вихололих гаражах ПЧХП переступали з ноги на ногу водії, вони стояли невеликими групками, палили, щоб зігрітись (куріння, звичайно, було заборонено, але керівництво дивилося на це крізь пальці, маючи важливіші клопоти). ТСЗ зменшив і кількість автотранспорту на підприємстві, тому водій Трнка сів за кермо тільки перед обідом. Відвіз генерального директора до обласного національного комітету. Поїздка тривала якихось десять хвилин.

З наростаючою агресивністю Тібор їхав півпорожніми вулицями, тиснув то на газ, то на гальма, безцеремонно заїжджаючи колесами на тротуар. Генеральний директор був просто вражений — що це раптом скоїлося з його завжди стриманим водієм?.. Але, заклопотаний своїми думками, він забув про цю коротку поїздку й енергійно попрямував до будинку національного комітету.

Здається, я застряг тут години на чотири, подумав Тібор і загорнувся у кожух, удихаючи гаряче повітря, що виходило з решітки опалення. Все одно замерзнеш, як цуцик. А де тіло має брати ввесь час калорії?! Тібор притяг до себе десятилітрову каністру й заходився великими ковтками пити теплу воду. Треба було перед цією ідіотською поїздкою заправитись. Він знову напився. Матиму принаймні чим зайнятись. Директор зараз попиває каву, наминає бутерброди й тістечка. Однак від теплої води людині стає напрочуд добре… у всьому тілі… І надурнячка.

З лінивою насолодою Тібор висмоктав ще літр води, занурився в глибоке м’яке сидіння й, зіпершись підборіддям на величезну буру пухлину на ключиці, миттю впав у байдужий спокій ситого звіра.

Таким чином, він безболісно змарнував чотири години, відвіз генерального назад, а потім, устромивши руки в кишені кожуха, вийшов з прохідної на вулицю. Тіна вже чекає на мене вдома, думав він, але нехай тільки спробує пручатись… Вона хотіла, щоправда, поїхати спочатку до Томашека в гори. Я таки теж давно не бачив хлопця… але в горах надто холодно, сильний крижаний вітер. Колись іншим разом. А Тіна від мене не втече. Вона ж однаково моя.

Блукаючи містом, Тібор Трнка випив у трьох шинках три склянки чаю з ромом, два гроги й ще встиг заглянути до магазину шкіргалантереї на Ритіржській вулиці. Мія Робова саме продавала шкіряні рукавиці. Побачивши Тібора, вона забрала в покупця рукавицю, натягла її собі на руку, а другою ніжно провела по тій тьмяній нап’ятій шкірі. Тібор посміхнувся до неї. Ця Мія — мов дика кішка, тільки-но зачинить магазин, ми подамося до неї й гарно натішимось.

Павла Роганова щиро зраділа, побачивши в своєму відділі драматургії перших відвідувачів — трьох студентів, які звернулися до неї:

— Порадьте нам, будь ласка, для нашого самодіяльного театру якусь п’єсу. Щось веселе, справді комічне!

Павла старанно водила їх між стелажами, знайомила з Арістофаном, Шекспіром, Мольєром. Та тільки-но попрощалася з ними, надававши їм цілу сумку літератури, як з’явилися інші відвідувачі — дві ентузіастки аж з Моста.

— Нам потрібна п’єса з багатьма жіночими ролями. А чоловічих може й зовсім не бути, або якась там — для одного худорлявого хлопця.

— Хіба в Мості забракло хлопців? — посміхнулася Павла.

— Та їх вистачає, але всі вони тепер стали гнідими.

— Обов’язково знайдемо п’єсу, щоб вам сподобалася! Хоча їх і не густо… Жінки самі по собі нездатні нажартувати на велику комедію.

До обіду Павла обслужила дев’ятьох відвідувачів. Це тільки першого дня після вимушеної перерви! Павла любила театр, любила людей, вони були їй потрібні. Незадовго перед п’ятою завітав драматург оперного театру, й Павла ще довго сиділа з ним навіть після закриття бібліотеки.

— Ви не повинні забувати співаків Дураса й Скалніка, ваших товаришів, що загинули в сутичці з мазутом, — тихо мовила Павла на прощання. — Добре було б помістити у фойє бодай дошку з їхніми іменами.

— Неодмінно помістимо! — пообіцяв драматург, поцілувавши їй руку.

Морозяного вечора Павла поспішала додому. На вулицях було повно людей, вітрини сяяли вогнями. За день вона натомилась, але хотілося поділитись своїми враженнями. Несподівано Міхал заступив їй дорогу до кухні:

— Не ходи туди, мамо!

— Що сталося?

— Нічого особливого… Тато поїв усі продукти з шафи і перетворився на звіра.

— Ти неперевершений брехун, мені до тебе далеко, бо мої побрехеньки часом бувають кращими за правду… А до того ж приємнішими! — глузувала по телефону зі свого коханця Еди Рогана Леона Бімоньова, розминаючи пальцем буру пухлину на руці.

Тілиста Карла Сладічкова заздрісно прислухалася до розмови, наминаючи цукерки. 31 грудня, перед самим обідом, коли лікарі вже пішли, пацієнтки, що виписалися, принесли Леоні й Карлі три коробки цукерок. Свої цукерки з горіхами Карла давно з’їла, а тепер узялася за спільну коробку цукерок з лікером.

— … ти ж знаєш, я тебе хочу… Що ти кажеш?.. Ну, й тварюка ти, Едо… Ну, годі… Добре, сьогодні ввечері вип’ємо! — завершила Леона телефонну розмову.

— Я тобі дивуюся, чому ти так упадаєш за тим старим бабієм, у тебе ж удома гарний молодий чоловік! — з осудом сказала їй Карла, тягнучись до наступної цукерки.

— Я лише трохи його під’юджую, розумієш? Чоловікам не шкодить… Ясна річ, це треба робити елегантно.

— Дивись, дізнається Станіслав, перепаде тобі на горіхи.

— Цього ніколи не трапиться, бо Станіслав любить мене!

— Але, я бачу, він уже перестав об’їдати тебе, — криво всміхнулася Карла і вимащеним шоколадом пальцем тицьнула в Леонину буру пухлину.

— Він, бідолаха, вже не може впоратися зі своїми… — відповіла Леона. Хоч бігає щоденно. Тепер я змушена їсти його екохліб — я страшенно голодую… Ти, чортяко, тим часом знищила всю спільну коробку! — раптом вигукнула вона, видерши в подруги останню цукерку з лікером. Нетерпляче зірвавши целофанову обгортку зі своєї власної коробки, Леона швидко почала їсти вишні в шоколаді.

— З коханням складна річ! — проказала вона з набитим ротом. — Станіслав, само собою, незрівнянний, чи не найкращий чоловік в усьому Усті… Однак часом мені оте «доки смерть нас розлучить» просто набридає. А тепер якось особливо.

— Але ж так має бути, і ти мусиш витримати!

— Звичайно! Скажімо, зараз: я змушена їсти отой екохліб, пити воду лише маленькими скляночками, бо Станіслав і їх рахує!

— Чоловік просто хоче, щоб ти була гарною…

— Я також цього хочу!

— Невже? Чому ж ти тоді, ледь діставшись до лікарні, хлебчеш воду цілими

літрами, канючиш на кухні залишки їжі й старі сухарі?

— Подібно до тебе, Карло, подібно до тебе!

— Чому ти замість цього не пробіжишся зі Станіславом увечері?

— А ти? Тобі це ще необхідніше, ніж мені, голубонько.

— Ти ж знаєш, скільки я тут за цілий день вибігаю! Ще й увечері бігати та присідати?

— От бачиш.

— Моєму Карлові поки що це буре м’ясо не заважає. Ми домовилися: востаннє наїмося донесхочу на новорічні свята, а потім — кінець переїданню!

— Почнете бігати? Коли я дивлюся на тебе і уявляю поруч іще й твого Карла… Коли ви бігатимете, то шибки навколо повилітають, як під час землетрусу.

— Навіщо ж нам бігати? Ми просто відлупцюємо одне одного у ванні довгими мішалками для виварювання білизни. Одна в мене є, а другу куплю сьогодні.

— Бажаю вам приємних розваг! — криво посміхнулася Леона, розгризаючи останню вишню в шоколаді.

Бідолашна Карла не могла дивитися на це. Вона притьма вискочила з сестринської…

XVI

ПРИСКОРЕНІ ДОСЛІДЖЕННЯ КОРИЧНЕВОГО ПАРАЗИТА відбуваються в усіх напрямках, на що вказує цілий ряд його назв. Наприклад, «Десомат», «Карнефікс», «Бодимассіт»… Німецький професор, д-р філос., мед., хім., прир. наук Вольфрам Прандт запропонував назву «Нідрігіт». Він хоче збагнути, яким саме чином паразит викликає в людини ниці прояви. Тим часом учні професора буцімто називають паразита «деб брауне Тойфель», тобто «бурий чорт». Аналогічно виникли попередні назви «Дескендит», «Девіант», «Гнідозвір», «Анімаліт», «Агресит», «Бестіятит». Антигуманна природа паразита спричинилася до назв «Деградіт», «Агумен», «Антиспірит», «Малформит». Чеська назва «Дуаліт» відбиває подвійне єство паразита, який, хоч і виявляється в усіх людей подібно, водночас набуває в кожного індивідуальних рис. Завдяки цьому паразит чимраз повніше оволодіває носієм. У кожному випадку необхідно остерігатися важковражених, які можуть бути небезпечними щодо оточення.

Новий рік — останнє й найвеселіше свято року. Вже звечора почалося велике переселення з темряви й холоду особистих квартир до нагрітої й освітленої комуналки, де готувалася святкова вечірка — Станіслав Бімонь приніс цілий оберемок паперових гірлянд, ланцюжків та електричних гірлянд (до них замість свічок було вмонтовано маленькі лампочки). Тим часом Міхал Роган приготував темпераментну музику, після чого посипав увесь клуб блискучими зірочками, повирізуваними на роботі з срібної та золотої фольги.

Павла Роганова й Тіна Трнкова готували в кухні бутерброди, різноманітні салати, пікантні тістечка й підсмажену на вині ковбасу.

— Тібор і досі спить, — зітхнула Тіна.

— А Еда насмоктався ще зранку, — зітхнула й Павла. — Ніколи в житті він стільки не пив…

— Тібор ніколи не був такий… навіть за найгірших часів. Здається, всі, вражені бурою напастю, стають зовсім не такими, як ми, нормальні люди.

— Я починаю боятися їх… Їх — і цього сьогоднішнього святкування. Хто з нас іще залишився нормальним і… здоровим?

— Ми з тобою. А ще Міхал. І Станіслав Бімонь.

Перед початком новорічної телевізійної передачі всі зібралися в клубі. Леона Бімоньова прийшла в яскраво-бузковій сукні з довгими рукавами і в білих рукавичках, які все-таки не могли приховати набряклих наростів паразита. Еда Роган, також хворий, пов’язав шию шовковою хустинкою, тоді як Тібор Трнка, заспаний і наперед розлючений (тепер у нього постійно був такий настрій), розстебнувши сорочку, з задоволенням чухав величезну коричневу пухлину, що покривала обидві його ключиці.

Голова колективу Станіслав Бімонь, одягнений як для врочистої церемонії в чорний костюм та білосніжну сорочку з сріблястою краваткою, підвівся, щоб виголосити тост.

— Я щиро радий, що всі ми знову зібралися разом, окрім, хіба… Ріти Недомової. Хіба вона не прийде, аби зустріти Новий рік?..

— У неї тепер є цікавіші розваги, — пробурчав Тібор.

— Бажаю всім вам гарно розважитись, але конче прошу дотримувати правил ТСЗ — сьогодні, як і завжди — аби незабаром можна було відмінити його, — підсумував Бімонь і ввімкнув телевізор.

Виступали зірки чеського телебачення. Тібор Трнка взявся до бутербродів, а з’ївши чотири, вигукнув:

— То це я маю цілий вечір дивитися у цей ідіотський ящик?

— Тіборе, прошу тебе!.. — збентежилася Тіна.

Вечірка зовсім не клеїлась. Станіслав старанно танцював з поплямованою Леоною, в якої на паркеті чомусь роз’їжджались ноги, а Павла тихо мучилася з Едою, який вихилявся дужче, ніж передбачало найнесамовитіше диско. Тіборові не хотілось танцювати з дружиною. Він доїв бутерброди, запивши вином просто з пляшки, й запалив сигарету.

— У нас ТСЗ, і курити не можна, — нагадав йому Станіслав.

— Сьогодні Новий рік, іди до дідька, — відрубав Тібор.

Залишивши Леону біля стіни, Станіслав поволі підійшов до порушника.

— Загаси або вийди звідси.

Тібор рвучко підвівся, ніби збирався битись із кремезним Станіславом, однак шансів у нього не було, і він пішов розлючений. Тіна намагалась повернути його, але Тібор грубо відштовхнув дружину:

— Сиди собі з цими йолопами — ти така ж, як і вони!

Тіна розплакалась.

У тих, хто зловживав їжею та алкоголем, бура недуга швидко ускладнювалась, і незараженим людям було важко за ними доглядати.

Еда жер майонез просто жменями.

Міхал уперто танцював з Тіною. Молода жінка поривалася додому, однак він її не відпускав.

— Мені треба йти! — схлипувала Тіна.

— Не ходи, — благав її Міхал, — Тібор може скривдити тебе. Адже він уже став мало не звіром…

Однак Тібор Трнка незабаром з’явився знову, а з ним Ріта Недомова з компанією: опецькуватим одноруким сторожем ПЧХП Польдою Штрунцом у зім’ятій темно-синій формі і Мією Робовою, коханкою Тібора. Всі троє густо обросли бурим звіром. Голосно волаючи, вони накинулись на їжу й напої.

Як загіпнотизована, дивилася Тіна на струнку Мію, вдягнену в облягаючий костюм з блискучої чорної шкіри. Ця ледачкувата красуня здатна лише на жорстокість, думала Тіна. Коли я прийшла до неї в магазин шкіргалантереї на Ритіржській вулиці просити, щоб повернула мені Тібора, вона слухала мене, підперши голову рукою й заплющивши очі, ніби спала. У відчаї я схопила її за лікоть, і тоді Мія ножицями штрикнула мене в руку, не розплющивши очей. А коли знову подивилася на мене, очі її кололи болючіше за ножиці.

Мія вийшла на середину кімнати, недбало підняла руки, як для танцю, а Тібор уже поспішав обійняти її за талію.

— Мені погано, — простогнала Тіна.

— Відвести тебе додому? — спитав Міхал.

— Там у мене нічого не лишилось.

Гніді завдавали тон на вечірці. Ріта кружляла з Польдою Штрунцом по паркеті, Еда витанцьовував з Леоною, а Павла й Станіслав ледве ухилялись від їхніх ліктів та підборів.

Хтось розсунув штори. Увесь масив святкував Новий рік — дехто навіть світив у власних квартирах. Про ТСЗ нікому не хотілося думати, на освітлених балконах з’явилися перші рої бенгальських вогнів.

На нашому поверсі хтось почав бавитися з електричним щитом. У коридорі заморгали й спалахнули на повну потужність люмінесцентні лампи під стелею.

Станіслав побіг вимкнути їх, проте хтось загасив світло в усій комунальній квартирі. Станіслав спішно повернувся й увімкнув знову.

— Що то за дурень? — гукнув Польда Штунц.

— Це наш пан голова, — просичав Тібор, і в його голосі вчувалася жадоба помсти.

— Куди б нам його випхнути? — розглянулась Мія, примруживши очі.

Гамір у «клубі» подужчав. Темрява, світло, потім знову темрява — чиясь лиха рука порядкувала в коридорі. Станіслав удруге вибіг, щоб рішуче покінчити з цим безладом, але за дверима його збили з ніг: то Польда Штрунц ударив Станіслава по голові своїм важким протезом. Тоді він і Тібор втягли безвладне тіло до ліфта й спустили його вниз, зупинивши між поверхами. В усьому будинку номер 2002 знову засвітилось.

Зникнення голови ніхто в клубі не помітив. Еда з Леоною, вмостившись на килимі, пили з однієї пляшки сект. Ріта півгола вихопилася на стіл і під звуки чардашу почала танцювати серед келихів. Павла Роганова тихо вислизнула, замкнула по собі двері власної квартири на два ключі.

— Ти мені сьогодні шалено подобаєшся, — шепотів гнідий Еда гнідій Леоні.

— Ти мені також…

— А де твій чоловік і моя жінка? Чи не втекли кудись разом ці бестії?

— Ясна річ, десь вони без нас гарно забавляються.

— А нас тут покинули, як двох сиріток.

— Мабуть, зараз десь обнімаються на сходах, — захихотіла Леона.

— Я б також не від того.

— І я.

— Але де?

— У Станіслава повинні бути запасні ключі від усіх квартир…

Еда й Леона зійшли на другий поверх і запасним ключем відімкнули заражену квартиру номер 9, мешканці якої евакуювались. Всередині була темрява, холод, задуха, на підлозі порипував бежевий пил мертвого мазуту, але Еда намацав вимикач, і рожева лампочка освітила затишну спальню. Леона розстелила ліжко, Еда поставив на нічний столик рефлектор, увімкнувши його на найбільшу потужність. Три довгі кварцові трубки невдовзі розгорілися білим жаром і швидко нагріли простирадло.

— Нарешті ми в теплі, — зітхнула від задоволення Леона.

Тіборова гніда компанія заволоділа клубом. Сильний, як кінь, Польда Штрунц рачки возив Ріту навколо столу, а потім почав трощити протезом склянки. Схожа на чорну змію Мія приворожила Тібора й поволі вела його до дверей… Розлючена Тіна ще раз кинулася в бій за чоловіка, але Тібор грубо відштовхнув її.

Міхал рішуче підскочив до дужчого за себе Тібора, але дістав коліном у живіт. Коли хлопець лежав скоцюрблений від болю на килимі, Тібор став навколішки і почав гамселити його кулаками. Міїні очі округлилися, як у кішки, а в розширених зіницях спалахнули чорні іскри.

Вчені світу намагаються вивчити вплив мазутового паразита на психіку вражених. Наслідки здійсненого Всесвітньою організацією охорони здоров’я (ВООЗ) обстеження 886.569 осіб у 76 країнах — членах ООН — переконливо доводять, що бурий паразит діє на людину переважно двома способами: пасивно (сонливість, байдужість, тупість, повна загальмованість) і активно (переїдання, агресивність, підвищена сексуальна активність). Доводиться говорити про суто тваринні, звірячі інстинкти, тому головний комітет експертів ВООЗ запропонував остаточну уніфіковану назву MULTIBESTIA INCORPORATA, тобто БАГАТОЗВІР УТІЛЕНИЙ (або: внутрішній, приєднаний, прийнятий, прикріплений, об’єднаний). За тяжких форм у вражених багатозвіром (БЗУ) настає зниження і навіть втрата самоконтролю; в цьому випадку вражені становлять реальну небезпеку для інших людей.

БАГАТОЗВІР 02

І

Мій чоловік гнідий… А може, це взагалі хтось геть інший?..

Щулячись від холоду на кухні, Тіна з жахом прислухалася до звуків у спальні. Тібор, здається, починав просинатися. Щодня відразу після роботи він лягає спати, встає аж увечері, вирушаючи зі своєю компанією в нічні мандри… Тепер уже це відбувається щодня.

За стіною рипіли меблі, щось падало й гримотіло — своєрідна Тіборова розминка, почувся його неприродний сміх, що час від часу ніби захлинався, однак у тих звуках вчувалася якась темна звіряча сила. Хіба звірі вміють сміятись?.. Тібор тепер був щасливий чимось таким, чого я не могла збагнути. Певно, все це вже перебувало поза межами людського розуміння щастя…

Увійшовши до кухні, де було дуже холодно, Тібор неприємно здивувався й стривожився (гнідаки любили тепло), він тремтів і потягався так, що аж суглоби тріщали. Його груди й спина позаростали лискучими кетягами бурого багатозвіра. Схилившись над мийницею, він заходився хлебтати воду.

— Тіборе, — почала я, коли він урешті напився.

Мовчанка.

— Тіборе, ти сьогодні залишишся вдома?

— Мм! — відгукнувся він, мовляв, не залишиться.

— Куди ж ти підеш?

— Кудись… на вулицю. Туди, де тепло, — пояснив він нарешті.

— Давай підемо разом до комуналки.

— Мм!

— Я б теж могла сьогодні піти з тобою.

— Мм! — знову замукав він, похапцем одягся й щез.

За дверима Томашекової кімнати голосно хропіла Ріта, яка незабаром теж мала прокинутись. На ніч і Ріта повіється до міста, безперечно, вона десь там зустрічалася з Тібором… І тією бестією Мією Робовою. Від цих думок мороз пішов поза шкірою, тому я вирушила грітися до комунального помешкання.

На дивані у вітальні гніді Еда й Леона весело розкладали карти, а Павла, Міхал і Станіслав з перев’язаною головою мили на кухні посуд. Гнідакам жилося легше. Ми, четверо чистих, тут лише страждали: Міхал через мене, Станіслав через травму голови, а нам з Павлою завжди чомусь не щастило.

Досить з мене. Я хочу повернути свого чоловіка — а коли це неможливо, то стану такою, як він. Я намацала під сукнею тугі й маленькі, мов сочевичне зернятко, нарости на плечах і стегнах. Ось уже й у мене з’явились. На мені той звір чомусь не хотів рости… Їла я, як горобчик, випивала вдень маленьку склянку води. Одне слово, щось у мене нічого не виходило.

Залишившись у кухні сама, я миттю наточила кухоль теплуватої води й рішуче почала пити. Фе! Може, трохи підсолодити? Я всипала у воду чотири великі ложки цукру й з огидою змусила себе випити.

— Не роби цього, Тіно, — несподівано пролунав за спиною голос Міхала Рогана. — Це безглуздя.

— А мені смачно.

— Неправда.

— Хочеться пити, розумієш?..

— Ти хочеш побуріти, так?

— Сподіваюся, мені стане легше.

— Коли випестуєш у собі звіра?

— Можливо, тоді тобі пощастить затягти мене в ліжко… — бовкнула я те, чого ніколи б раніше не сказала. Невже та солодка вода почала так швидко діяти?

— Ти не смієш так говорити! — крикнув Міхал і, схопивши кухоль, вилив воду в мийницю. — Хочеш, давай трошки потанцюємо в клубі?

— Хочу більшого! — кинула я юнакові й пішла додому.

У Томашековій кімнаті було холодно, темно, я посвітила ліхтариком на гніду Ріту. Вона спала спокійно й глибоко, як дитина… Або, може, як ведмедиця в барлозі? Проте мені стало все байдуже.

У променях світла Ріта, очевидно, відчула приплив бадьорості (Ріта, яка раніше прокидалася цілу годину, довго кахикаючи, гикаючи та зітхаючи) й відразу підвела голову:

— Що сталось?

— Ріта, ти повинна мені допомогти.

— Чого тобі?

— Хочу бути такою, як Тібор і ти. Хочу виростити в собі звіра.

— Чому так несподівано?

— Щоб уже сьогодні ввечері бути разом з вами.

— У такому вигляді, як ти зараз… навряд чи це можливо.

— Допоможи мені якось. Адже на мені вже дещо є.

— Так швидко не вийде, голубонько. От якби дістати швидкорозчинний порошок… але де ти його зараз дістанеш.

— Ну, то дай, що є.

— Дам тобі скуштувати «м’ясця».

Ріта рвучко підвелася, пішла спершу напитись, а потім подала мені брудну каструлю. «М’ясце» зовні нагадувало шоколадний пудинг, але не мало ніякого смаку. Я проковтнула все.

— Сподобалось? — усміхнулася Ріта.

— Нічого особливого. А коли ж воно почне рости?

— Мусиш зачекати кілька днів, добре харчуватись і вдосталь пити. Тоді воно й ростиме… як дитина в лоні.

— Скоріше, мабуть, як солітер?

Незабаром я відчула спрагу. Випила склянку води, але спрага не втамовувалась. Випила добрий літр.

— Ріто, бачиш, уже й вода мені смакує.

— Тепер тобі все смакуватиме.

— А Тібор тепер візьме мене… візьмете мене з собою?

— Сьогодні ще ні. Проспиш кілька ночей… тоді будеш готова.

— Скажи мені принаймні… куди ви ходите?

— Це важко пояснити, голубонько… — почала Ріта, розтягаючи слова, а її голос наче віддалявся. — Ми змушені щодня змінювати місце… Деякі біляки починають заважати.

— Що воно за… біляки?

— Люди. Такі, якою була ти… ще хвильку тому… Біляки намагаються псувати нам забавки…

У мене все попливло перед очима, я вже погано чула Рітині слова, очі самі заплющувались. Пити… І Рітина рука дала мені напитися з металевого кавника. Добренька… водичка… Ще трошки…

Мене геть зморило. Рітине розібране ліжко… Я враз лягла. Тепер мене вже нічого не обходитиме… Тепер я спатиму… як давно вже не спала… як дитина… як ведмедиця, загорнувшись у казково теплий кожушок…

Дослідами було доведено, що БЗУ (багатозвір утілений, Multibestia incorporata) стає органічною складовою людського тіла, подібно до набубнявілого плоду після бджолиного опилення чи набряку звихнутої ноги (порівняння дуже дилетантське). Розташування БЗУ на поверхні людського тіла є значною мірою індивідуальним і залежить від ряду факторів, які ще й досі не пощастило пояснити.

Як свідчать співробітники т. зв. Антизвірячого дослідницького товариства в Болоньї, багатозвір виростає здебільшого в місцях, нібито найбільш грішних. І хоча це зовсім не наукові факти, та їх ніхто не зміг спростувати навіть за допомогою спеціальних електроакупунктур.

Як курйоз, наводимо твердження автора сенсаційних бестселерів Д. фон Енікена про те, нібито він виявив і сфотографував на староіндійських та ацтекських храмових рельєфах типові нарости БЗУ, котрі, з огляду на своє неземне походження та зв’язок із стародавніми оргіастичними культами, вшановувалися як темне божество плодючості.

Значно серйознішими є дослідження Краківського інституту їм. Станіслава Лема, де зроблено спробу виявити інтелект багатозвіра, численні форми його вростання в людське єство у зв’язку із походженням від мазуту. Оскільки мазут виник з різного роду відходів, що складали вміст сміттєвих ящиків житлових будинків, канцелярій, шкіл, наукових установ, редакцій, лікарень тощо, то, крім усього іншого, відходи складаються з величезної кількості службової кореспонденції, рукописів, історій хвороб, рентгенівських знімків, а завдяки своїй сприйнятливості мазут абсорбував і швидко розвинув їхній інформаційний вміст в агресивні форми бурих саламандр. Коли ж згодом ця «саламандрова форма» перетворилася на жовтавий мазутовий пил, який проник у людський організм при диханні й ковтанні, то можна було передбачити, що найвищий еволюційний ступінь мазуту — багатозвір утілений — зосередив у собі всю всотану інформацію, тож тепер він знає людину, як то кажуть, вздовж і впоперек.

Та облишмо гіпотези й звернімося до фактів. Сьогодні вже достеменно відомо, що зростання багатозвіра значно пришвидшується надуживанням їжі (передусім важких, жирних, приправлених м’ясних страв), крім того, курінням і надмірною сексуальністю. Не забуваймо, що ми сприяємо поширенню багатозвіра в нашому організмі не лише лінощами, але й душевною зашкарублістю, такими рисами, як байдужість, безучасність, апатія, нудьга, любов до комфорту тощо.

Ми менше знаємо, але не менше важливо знати й те, що багатозвір міцніє в людині, яка дає волю гніву, заздрощам і зненависті.

Лікування від БЗУ відбувається навмання, проблема перебуває на початковій стадії вивчення. Разом з тим, цілком беззастережно можна твердити про позитивний вплив БЗУ на деякі види психоневрозів, стану тривоги, втрати апетиту, безсоння, на імпотенцію та фригідність. Але й у цих надто специфічних випадках застосування БЗУ слід розглядати як «коновальське» лікування. Прикладом може бути повідомлення сексологів приватної гамбурзької клініки професора В. Пецка. Тривале лікування імпотенції 66-річного пацієнта Ф. К. не дало жодних наслідків. Натомість після одноразової аплікації БЗУ пацієнт покинув свою 62-річну дружину, живе з чотирма жінками, ще й регулярно відвідує кабаре зі стриптизом на вулиці Репербан, не ігноруючи й повій з прилеглих вуличок.

Однак і це курйозне повідомлення загалом підтверджує загальноприйняту думку: багатозвір здатний максимально посилювати сексуальну спроможність людини, тоді як особистість і справжні глибокі почуття найімовірніше за все знищує.

Загалом же буру недугу можна визначити як втрату людської особистості. Широкі дослідження, здійснені лондонським університетом, виявляють у хворих падіння зацікавленості будь-якою інтелектуальною діяльністю, від читання аж до гри в шахи, а всупереч цьому — тенденцію до здіймання скандалів у дискотеках, на стадіонах і вулицях. «Справді сумно дивитися на хворих юнаків, брудних, патлатих, по-дикунському розмальованих. Вони цілими чередами юрмляться в міському парку Лестер-сквер, полишаючи його тільки задля того, щоб безцільно потинятися містом… Це зрештою й призвело до появи в нас трьох мільйонів безробітних», — сказав, виступаючи на британському телебаченні, доктор А. К. С. Джексон.

Якщо на вулиці трапляється транспортна пригода, то серед тих, хто з насолодою спостерігає за її кривавими наслідками, обов’язково є особи з видимими ознаками БЗУ.

ІІ

— Незважаючи на найсерйозніші застереження, епідемія багатозвіра — паразита Multibestia incorporate — в нашому місті шириться. Сьогодні вже можна справді це називати епідемією, але особливо неприємним є те, що інфекція знаходить жертви й серед нас — працівників охорони здоров’я! — схвильовано говорив, стоячи на трибуні, головний лікар в окулярах з позолоченою оправою.

У великому залі обласної лікарні відбувалося щоденне навчання боротьби з БЗУ. Медсестри Аеона Бімоньова й Карла Сладечкова виніжувались у великих пластикових кріслах, розважаючись при цьому спогляданням залу.

— Жертв тут щонайменше півзалу, — криво всміхнулася Карла.

— Подивись лишень на доктора Боуша з рентгенкабінету. Он він сидить у другому ряду.

— В нього вже наріст завбільшки як горб. Хоча Боуш і так завжди нагадував одногорбого верблюда! — хихотіла Аеона.

— Глянь краще на старшу сестру з урології…

— Справжнісінька пухла рибина!

— … При цьому запобігання заразі — це додержання елементарних правил режиму, — вів далі свою лекцію головний лікар. — Сьогодні вже кожен школяр розуміє, що Multibestia забирає з людського тіла лише зайві поживні речовини й рідину. Отже, при раціональному харчуванні йому ні з чого буде жити. Їсти й пити понад міру — означає перетворити власне тіло на інкубатор для багатозвіра, темну клоаку для розведення мультибестії, яку багато хто з нас просто-таки плекає з пристрастю безнадійних наркоманів…

— Такого послухаєш, то з голоду помреш! — прошепотіла Леона.

— В нього самого лишилася тільки третина шлунка, він уже давно дотримує суворої дієти, — промовила Карла. — Тому й проповідує таке!

— Подивись на сестру Тугачкову з хірургії: тільки-но вона нахилила голову, як з-під хусточки виліз добре насотаний бурий вузол БЗУ.

— Тим-то Тугачкова й переконувала мене сьогодні вранці, ніби запинається хусточкою через протяги!

— Лише головний лікар та обидва асистенти не мають жодних слідів багатозвіра.

— Ще б пак, вони ж найзапопадливіші біляки, як, до речі, майже всі лікарі хірургії й гінекології.

— Та й на багатьох лікарках нічого не помітно.

Ти зверни увагу, як дехто з них блищить.

— Ну то й що?

— Бо вони хитрющі, натираються формаліновим кремом, який не дає БЗУ розростатися. Однак він зосереджується у ненатертих місцях, розбухаючи ще більше.

— Треба вживати переважно овочі й плоди, найменш гострі приправи, й ніякого тютюну чи алкоголю! Треба ретельно дотримувати особистої гігієни, якнайдовше перебувати на холодному повітрі, якого, з огляду на ТСЗ, маємо вдома вдосталь. Використаймо його, таким чином, для загартування! — волав головний лікар до неуважних слухачів, котрі під час його лекції потихеньку читали, розв’язували кросворди, креслили в блокнотах усілякі дурниці, пошепки обмінювалися плітками, як це завжди буває на зборах. — Методика лікування опромінюванням лише розробляється, але чудові наслідки дає спортивний масаж. У крайньому випадку допомагає биття хворих долонею або мокрим рушником. Декому це, очевидно, нагадує середньовічні варварські тортури… Нехай так, але, безперечно, це ще досить прийнятна ціна за те, аби лікар мав моральне право постати перед своїм пацієнтом. Головним фактором залишається самодисципліна й сильна воля, всі ми, й передусім охоронці здоров’я, мусимо створити в суспільстві моральну атмосферу, не сприйнятну для будь-яких проявів слабкодухості!.. Дякую за увагу, взавтра о десятій ранку ми знову зустрінемося на лекції професора Яніка, присвяченій моральним передумовам боротьби проти БЗУ.

Слухачі в білих халатах полегшено підвелися з крісел, поспішаючи до своїх пацієнтів (а багато хто й до другого сніданку).

— Я вже думала, здохну з голоду! — вийшовши за двері, крикнула Карла з набитим ротом, а Леона тим часом хутко влила в себе другий кухоль води з малиновим сиропом.

— Ось так і наберу ще зо три кілограми, а Станіслав буде незадоволений, — зітхнула вона потім.

— То навіщо ж ти обпиваєшся й псуєш тіло? — посміхнулася Карла.

— Коли б хоч трохи «м’ясця», — з тугою промовила Леона.

— Аби ти не сумнівалася, що я справжня подруга, давай їстимемо разом, — запропонувала Карла, діставши з сумки чорну каструльку з бурим пудинговим тістом; потім набрала ложку собі, а ложку — Леоні. — Така порція «м’ясця» коштує щонайменше п’ять літрів пива з ромом.

— Де ти його дістала? — поцікавилась Леона, смакуючи пухке буре «м’ясце».

— Сама вдома зварила.

— Напиши рецепт.

— Він такий простий, що нема чого записувати.

— Ну, то скажи швидше!

— Значить так, береш трохи того бежевого мазутового порошку…

— А де ж його дістати?

— Хлопці привозять із заміських шахт, але його вдосталь у кожній зараженій квартирі.

— Скільки треба рідини?

— Приблизно склянку, як для рису. Заливаєш порошок молоком, кладеш ложку соди, приварюєш. Потім додаєш п’ятдесят грамів дріжджів, прикриваєш кришкою чи теплим рушником, найголовніше — тримати його постійно в теплі! А за годину матимеш чудовий пудинг. Екстра, правда ж?

— Вищий сорт, але замало, — сказала Леона, коли вони з Карлою виїли все, навіть повишкрібавши каструльку.

— Не хвилюйся, в мене є ще порошок, — вишкірилася Карла й замахала рукою, в якій була пляшечка від таблеток із сухим бурим порошком.

— Цього я трохи побоююсь… Він скажений, як чорт…

— Треба вживати потроху! — Карла висипала на долоню пучку порошку, обережно злизала. — Він як вогонь, слід добре запивати.

— Його ти теж сама приготувала?

— З цим простіше. Береш свіже «м’ясце», розтираєш на порох і підігріваєш у духовці. Тільки-но почервоніє — готовий порошок.

— А як він діє?

— Як і «м’ясце», тільки миттєво.

— Даси мені трошки покуштувати? Тільки трішечки… — попросила Леона і з цікавістю лизнула рудого порошку.

— А тепер напийся досхочу, — порадила Карла, — бо порошок скажений.

— Я вже починаю відчувати його…

Леона напилась і заплющила очі. Як добре, подумала вона! Забуваються неприємності, заспокоюються нерви… Разом з тим хочеться бігати, стрибати, гратися, вовтузитись. Шкода, що у відділенні самі жінки… Леона відчувала штрикання гарячих голочок у всьому тілі. На кожного воно діє по-різному: Карла відразу ж почала хрумкати розмочені сухарі, її внутрішній звір ненажерливий, як добряча корова, а мій — справжнісінький леопард. До кінця чергування лишалася всього годинка. Я тинялася відділенням, а коли приїхав шофер швидкої допомоги, так ущипнула його в ліфті, що він мало не заревів.

Пополудні після роботи я зателефонувала Еді до ПЧХП й зізналася, що не витримаю без нього.

— Але в мене саме важлива нарада, — промимрив він у трубку.

— Я думала, що розмовляю з начальником і справжнім чоловіком, але, очевидно, помилково натрапила на нікчемного службовця. Вибачай, що потурбувала, більше не заважатиму!

— Не мели дурниць… Я вже їду.

Зустрілися ми, як завжди, біля телефонної будки за лікарнею, я вскочила в машину, й ми погнали прямісінько до нашого будинку, потім миттю збігли на третій поверх, до дев’ятої квартири, яку знайшли на Новий рік.

— Я б охоче заглянула ще до якоїсь квартири.

— Вибирай, яка тобі до вподоби, — запропонував Еда, ніби був грандом чи власником маєтку.

— У такому разі нам слід піднятися до службового приміщення по ключі.

— Не треба. — Еда витяг з кишені в’язку ключів із матового заліза й визивно задзеленчав ними перед моїм носом.

— Що це?

— Комплект ключів від усіх квартир, мешканці яких евакуйовані.

— Ти вкрав їх з кабінету Станіслава?

— Не я, а Тіборова банда. Ті веселі хлопці й дівчата одержали ключі за пачку сигарет від якогось двірника, наробили дублікатів і тепер продають. За цю в’язку наша люба Ріта правила дві сотні.

— Ну, давай вже скоріше кудись увійдемо, мені холодно, та й спрага мучить!

Еда відімкнув заражену квартиру номер 10, що була схожа на нашу дев’яту.

В панельних будинках усі квартири схожі як дві краплини води. Там було холодно, як у трупарні, а прогріти її було нічим. В одинадцятій квартирі нам не сподобалися сині килими, від них віяло холодом, у дванадцятій було досить тепло, але на ліжку просто в формі й черевиках спав Польда Штрунц. Далі ми не пішли — повернулись до нашої обжитої ще з Нового року дев’ятої квартири. Еда ввімкнув у спальні електричний камін… Я люблю тепло! Але перш ніж залізти до Еди в ліжко, я набрала повну торбинку жовтавого мазутового порошку. Зварю собі «м’ясця»… а може, приготую щось інше.

Ми кохалися, мов леопардиця з леопардом на розпеченій африканській луці, хлюпалася разом у переповненій гарячою водою ванні, холодну воду пили кухлями, заїдаючи її консервованими абрикосами, яких у комірчині дев’ятої квартири було безліч.

Додому я встигла раніше від Станіслава, перед тим забігши для певності ще й до комунальної квартири. Ну, що я зварю сьогодні своєму чоловікові? Леопардиця знову повернулася до плити… Нічого, розігрію брикет мороженого шпинату, Станіслав любить овочі, вони будуть готові за п’ять хвилин, як, до речі, і яєчня.

Коли згодом прийшов на комунальну кухню вечеряти, Станіслав лише кинув на мене оком — я саме затягла все тіло еластичним бинтом. Станіслав безумовно це помітив, але тільки сказав:

— Чи не здається тобі, люба, що ми щодня вечеряємо шпинатом з яєчнею?

— Я б охочіше запекла фазана в мигдалевій підливі, але за твою зарплатню… — огризнулася я, аби він більше не чіплявся. Чоловіків треба тримати в руках.

Після вечері ми ще трошки подивилися в клубі разом з усіма телевізор, хоча я б радше потанцювала… Леопардиці ще не хотілося спати. З цими біляками страшенно нудно. Станіслав, Міхал, Павла й Тіна, яка вже починала потроху буріти, сиділи на канапі, мов кури на сідалі. В Еди був надзвичайно цнотливий вигляд, здавалось, Еда ще не втратив надії перемогти те своє звірятко… Він завжди хоче мати все найкраще.

Оскільки танцювати нікому не хотілось, я розлютилася й почала танцювати сама… Станіслав підвівся, аби відвести мене додому.

— Але ж зараз тільки дев’ята…

— Ходімо, — проказав він тоном, у якому відчувалася загроза. В такі хвилини йому краще не суперечити. У чоловіків бувають миті, коли треба робити все по-їхньому.

Вдома він запхнув мене до ванної, вимовивши одне єдине слово: «Роздягайся!», причому надзвичайно тихо. Я вже розуміла, що за цим буде, але не пручалась. Тримаючи ліхтарик у зубах, я стягла з себе сукню в холодному, напівтемному приміщенні ванної. Там, двома поверхами нижче, в солодкій дев’ятій квартирі, у ванній, усе світилося й зігрівало…

Станіслав увійшов до ванної кімнати напівроздягнений, зате в чорному гумовому фартусі, мов різник або кат.

— Ще сьогодні вранці ти мала майже пристойний вигляд, — промовив він і з огидою тицьнув пальцем у мого коричневого БЗУ на плечі. — Де це ти знову підхопила?

Він говорив уже не так тихо, і я перестала його боятись.

— Я лишилась голодною після твого екохліба й спрагла від порахованих тобою склянок води!

— Цю буру гидоту слід негайно знищити!

— Збираєшся збити її дрючком?

— Думаю, ти на таке заслуговуєш.

— Невже ти насмілишся зробити це? — засміялась я йому в очі, але тут-таки схаменулась.

Він перехилив мене через край ванни і почав натхненно працювати: розтирав мене долонями, тиснув і тер, але то був не масаж, а скорше щось на зразок відбивання м’яса. Станіслав був страшенно дужий, він шкріб мене й періщив, обливаючи крижаною водою. Станіслав гамселив мене, доки в мені все перевернулось і я почала випльовувати з себе рештки БЗУ. Тіло палало вогнем, а коли почали лопати пухирі… було найстрашніше.

Потім він розтер мене рушником, одяг у нічну сорочку й відніс до ліжка. Я відчувала себе зовсім знесиленою… Але при цьому спокійною й чистою — ніби в мені зажевріло якесь світло.

СВІТОВЕ ПОШИРЕННЯ БУРОЇ ХВОРОБИ! З географічного погляду воно в загальних рисах відповідає зараженню окремих країн мазутом. Найбільше зазнали промислові регіони Європи й Америки, в менш розвинених країнах Азії, Африки, Південної та Центральної Америки виникнення БЗУ спостерігається лише спорадично, незараженою виявилася лише Антарктида.

Становище населення, що постраждало від зараження, ускладнюється браком енергії, бо перестала працювати більшість теплових електростанцій і котелень (досі вони працювали на вугіллі, нафті, природному й світильному газі). Тим часом, якщо, наприклад, СРСР, Швеція, Норвегія й Фінляндія мають достатньо гідроелектростанцій, то в країнах, де переважають атомні електростанції (Англія, Франція, ФРН, Бельгія, Голландія), відчувається енергетичний голод, суворе обмеження електроенергії створює під час сильних морозів серйозні проблеми. Тому варто прислухатися до поради лікарів: «Рухайтеся по квартирі регулярно, але не забагато. Молоко для дітей нагрівайте власним тілом. Не залишайтесь протягом тривалого часу в ліжку, бо в нетоплених приміщеннях це загрожує вам нежиттю. Харчуйтеся добре — найкраще за все солодкими вівсяними пластівцями. Якщо це можливо, зосереджуйтеся в одній квартирі, а не по всьому будинку».

У будинках починає замерзати вода. Пошкоджено більшість батарей центрального опалення, погано надходить газ із балонів. По можливості переходьте жити до хлівів, де завдяки худобі утримується температура понад 10 °C.

Селяни не мають чим годувати й напувати тварин. Корів треба доїти вручну, а молоко зливати в синтетичні мішки, занурені в сніг. Пропало тисячі курей і поросят.

У деяких областях заборонено їздити приватними автомобілями. У Кельні було вирішено виїжджати на роботу на дві години раніше, оскільки рух автобусів і трамваїв обмежений. У машинах слід їздити по чотири-п’ять чоловік, хоча й цього виявляється не достатньо.

ІІІ

Моя дружина гніда…

Станіслав Бімонь турботливо підтяг засинаючій Леоні ковдру аж до підборіддя. Тепер вона чиста, але як довго це триватиме? Люба, якби так було й надалі, якби тобі тільки вистачило сил!..

Він повернувся до ванної кімнати, почистив ванну від залишків БЗУ і, посвітивши ліхтариком, глянув на себе в дзеркало. Знайшов на своєму тілі всього кілька дрібних бурих зерняток і почав розминати їх пальцями, доки вони зникли. Глянувши ще раз на Леону, він прийняв крижаний душ і пішов зігрітись до комунальної квартири.

— Як вона там? — тихо запитала його Павла Роганова. У вітальні дрімав Еда, спокійно випроставшись на тахті перед телевізором. Тіна вже пішла, а Міхал, стоячи біля вікна, дивився в темряву.

— Тепер, сподіваюся, вже добре, — відповів Станіслав Бімонь. Але Павла приклала палець до вуст, щоб Еда з Міхалом не почули, а потім жестом запропонувала Станіславу піти за нею до сусіднього приміщення.

— Тіна починає буріти! — сказала вона за дверима.

— Я бачу, — зітхнув Станіслав.

— Таким чином, чисті тут лише ми з тобою та ще мій Міхал. Але чому саме ми троє, адже ми не вживаємо проти багатозвіра ніяких особливих засобів?

— Я так ухекався з Леоною у ванні, наче на заняттях з важкої атлетики, — невесело пожартував Станіслав.

— Безумовно, завдяки такому фізичному навантаженню ти знищуєш БЗУ на Леоні й на собі. Але я не займаюся жодними вправами, а чомусь чиста.

— Бо не переїдаєш, не палиш і не п’єш.

— Я постійно думаю над цим, і мені спало на думку… Але ти технар і сміятимешся з мене…

— Що ти там вигадала?

— Багатозвір не тільки запускає бурі щупальці в шкіру, його головна сила потрапляє в організм хворих, — переконано мовила Павла. — Той, у кого чиста душа, сильна воля, палка любов, не піддається згубному впливові звіра — без будь-яких дієт, важкої атлетики й масажу!

— Не знаю, можливо, ти й маєш рацію. — Станіслав замислився, потім додав: — Але в такому випадку це б означало, що вони не люблять нас? Еда — тебе, а Леона — мене?!

— Мабуть, вони просто не мають у собі чистої внутрішньої сили… тому й вражені недугою. Як усе це почалось, чому ми розділилися й стали один проти одного? Тоді, в грудні, під час війни з мазутом усі ми були одностайні: люди проти бурих потвор. Як могло трапитися, що ми опинились одне проти одного?

— Так, тоді ми були згуртовані і завдяки цьому перемогли. І навіть побороли бурих триметрових саламандр… Але зараз нас полонили бурі черви, кліщі, солітери. © http://kompas.co.ua

— Як усе-таки це могло статись? — вигукнула Павла.

— Люди втомлені, їм уже набридло боротись. Кажуть, небезпека минула, а тому зараз вони хочуть жити, добре харчуватися, розважатись… Чула, мабуть, що з мазутового пилу, молока й дріжджів вони варять буре тісто, називаючи його «м’ясцем».

— … з нього ще й готують сильнодіючий концентрований розчинний порошок.

— І це їм смакує?.. Оті зварені відходи?

— Вони не думають про смак. Вони вживають це як алкоголь, транквілізатори чи наркотики.

— Ночами вони збираються в порожніх заражених квартирах.

— А там нахабно вмикають на повну потужність центральне опалення, гарячу воду й світло. Ті барлоги вони називають на своєму жаргоні «зарквартирами», нас, чистих, — біляками, нудними дурнями, імпотентами, тоді як гнідаки, зрозуміло, спритні, енергійні та й взагалі — хлопці хоч куди.

— Сподіваюся, це припиниться, як тільки евакуйовані повернуться з гір. Коли тут з’являться діти.

— Про це ще не йдеться, бо ж діти могли б тут заразитися. ТЗС може тривати ще довго, Павло.

— Виходить, ми житимемо серед здичавілих банд, що гуртуються по тих жахливих нічних притонах… Переселені в гори діти забудуть своїх батьків, а батьки — дітей…

— До такого ще не дійшло, хоча б тому, що всім, а головне, дітям, у горах добре… Принаймні краще, ніж у переповненому місті. Тільки-но ТСЗ закінчиться, евакуйовані повернуться, покинутих заражених квартир не стане. Однак, можливо, не всі переселенці повернуться відразу, дехто ще лишиться в горах, там же така природа й чисте повітря… Це могло б стати здоровою деурбанізацією. Кінець квартирної тисняви, залюдненості міст, вирішення транспортних проблем. Люди житимуть в новій, здоровій і чистій країні…

Двері кімнати несподівано розчинились.

— Бачу, розважаєтесь! — процідив Еда, ввійшовши. Його погляд не провіщав нічого хорошого.

— Ми тут розмовляли… — сказала я.

— Он воно що, ви розмовляли! — Еда підійшов до мене й різко притяг до себе… — Це моя жінка, Станіславе. Вона тобі подобається? Мені також. Тому зараз я поведу її додому й добре з нею побавлюсь у ліжку.

Я глянула на Станіслава, той дивився рішуче, та навряд чи міг чимось допомогти мені. Відлупцює мого чоловіка? Я дала відвести себе додому.

За останні тижні я призвичаїлася до холоду й темряви в квартирі, але мені так бракує наших з Едою найкращих хвилин, коли ми сиділи вдвох вечорами… Я й палити почала, щоб робити це разом з Едою, мені здавалося, це теж об’єднує нас.

— Зараз не пали! — наказав він, брутально кинувши мене на ліжко.

Коли Еда нарешті вгамувався й затих, я відчула — його обважніле тіло якось дивно здригається, ніби він пориває з чимось у самому собі… А згодом я з подивом, уперше за довгі смутні дні та жахливі ночі, проведені з ним, відчула якісь прояви ніжності — начебто я знову стала для нього найближчою людиною.

— Павло… — ледь чутно вимовив він. — Павло!

— Едо, я з тобою. Ми знову разом… — схвильовано прошепотіла я, тихенько розтираючи пальцями його спітнілі скроні, аби той миттєвий спалах світлого почуття знову не потонув у гнідому звірячому мороці. — Пам’ятаєш оте літо у Флоренції? Ти годі всю дорогу до Рима гладив мою руку… а я твою.

— … у Флоренції… — стиха повторив він.

— Так! А пам’ятаєш нескінченні темні дощі на Балтиці? Або як ми разом стояли й дивилися на імлисту поверхню ставків у Південній Чехії?

— … разом з Міхалом…

— Так, Міхал теж був з нами! А як ми носили до нашої лісової хижки тьмяно-кришталеву воду із старої криниці, викопаної в печері… Пам’ятаєш сонечко в теплій траві? Чомусь вона здавалася тобі металевою. А лижню на провесняних схилах?.. Усе це не може зникнути без сліду, Едо…

— Не може, Павло. І… пробач мені… все це…

Взявши мою руку, він тихенько заснув. Але серед ночі з кухні знову долинули знайомі звуки. Бурий вовк щось жер, а коли почав хлебтати воду, то, здавалося, він уліз у мийницю з ногами. Лежачи в ліжку, я палила сигарету за сигаретою, щось поколювало в грудях. Мене охопило передчуття близької смерті.

У ті похмурі дні мене найбільше тішила вранішня дорога на роботу. Січневий сніг вигравав чистотою на дахах і вулицях, раніше в цю пору він уже перетворювався на брудну кашу, а зараз — жодної плями, заводські труби не куріли, небо над ними було ясно-блакитне й нагадувало ілюстрації з дитячої казки, а в серпанку п’янкого повітря все місто уявлялось ніби у білому пір’ї, цукрі й крижаних діамантах.

У нашій міській бібліотеці недуга почувається не дуже затишно — звір, очевидно, не полюбляє мислячих людей. Ми, бібліотекарі, майже всі в доброму стані. Щоправда, трохи гірше з читачами. Кількість читачів швидко зменшується, до мене в театральний відділ заходять лише найвідданіші…

По обіді взагалі ніхто не з’явився. Впорядковуючи картотеку, я побачила, як хтось промайнув за заскленими дверима. До мого столу підійшов Арсен Кралік — штучна дублянка, піджак і сорочка розхристані, мовби Арсен хотів продемонструвати мені пророслі хоботки мультибестії на своїх запалих грудях.

Щось коїться з цим Арсеном: поганий бібліотекар, літератор, людина, коханець… все негаразд. Шалене честолюбство, брак здорового глузду, а до того ж, нікчемний характер. Зіщулений, плішивий, здається, природа гидує ним так само, як і жінки, якими він просто таки марив. Він був закоханий у мене (цілий рік торочив про це при зустрічах, по телефону і у високопарних листах, густо друкованих на машинці), але найімовірніше, він просто хотів домогтися мене задля відчуття перемоги й престижу, чого йому в житті бракувало. Згодом написав якусь п’єсу, театр звернувся до мене за рецензією, і я була змушена сказати правду. Я знищила його. Арсен вирішив помститися, написавши безліч анонімних листів і доносів (знову ж таки, густо надрукованих на машинці). Останній рік я його не бачила. Зараз він працює у відділі реклами ПЧХП, сидить у кімнаті разом з Міхалом. Я вважаю, чоловік за будь-яких обставин повинен першим вітатися з жінкою. Затяжна мовчанка почала мене дратувати.

— Що ти хочеш, Арсене? — не витримала я.

— Тебе, — показав він жовті прокурені зуби.

— П’єса з такою назвою мені не відома і навряд чи існує в наших фондах.

— Ти зманіжена чистюлька й білявка, еге ж? — Він вишкірився.

— На відміну від тебе, — сказала я. — Тобі ще щось потрібно від нашого відділу?

Він підійшов ближче й потягся до мене через стіл — боязко й жалюгідно, як робив усе, однак я вдарила його по руках грубезним томом «Театрального щорічника».

— Сам підеш звідси чи покликати чергового?

Арсен Кралік з дурним сміхом вислизнув заскленими дверима у коридор.

Вийшовши після закінчення роботи з бібліотеки, я знову побачила його. Арсен стояв на протилежному боці вулиці, позираючи на мене.

Цей чоловік ніколи не цікавив мене. Я подалася по магазинах, зайшла до ощадкаси, на пошту, але ввесь час бачила його неподалік, навіть коли наблизилася до нашого будинку. Навряд чи його цікавила моя адреса: вона була йому відома, адже він надіслав на адресу Еди багато анонімок.

Злякалася я лише наступного ранку, коли Арсен вийшов слідом за мною з нашого будинку. Хто відімкнув йому так рано двері під’їзду? Невже він… заночував у будинку? В одній із заражених квартир?

РІЗНІ НАРОДИ сприймають буру недугу по-різному. Вище католицьке духівництво проголосило багатозвіра виплодом диявола; в густонаселених азіатських та африканських країнах його сприймають досить байдуже, приречено, більшість людей через недоїдання або справжній голод практично не постраждали від БЗУ.

В СРСР, як і в інших східноєвропейських соціалістичних країнах, бура хвороба, подібно до алкоголізму, вважається небажаною, тому проти неї всіма засобами ведеться пропаганда й медична просвітницька робота.

Значно відмінною є ситуація в США та Західній Європі, де уряди і так звана «велика преса» займають у ряді випадків вичікувальну позицію — зокрема, напередодні різних виборів — з огляду на високий процент «бурих» виборців, тому рішучу боротьбу проти БЗУ проводять, головним чином, університети, бібліотеки, профспілки, громадські організації та різноманітні товариства. Зараз, одначе, виникають і толерантно-ліберальні погляди, нібито БЗУ є звичайнісінькою «ознакою технологічної доби», «продуктом технічного прогресу», «неминучістю цивілізації», «виявом вільного вибору особистого забарвлення», «матеріалізацією пригнічених складових людського єства» і т. п.

Серед правих екстремістів, особливо в північній Італії, виявилися й щирі прихильники БЗУ, які заснували так звану «коричневу бригаду», вона вже має на своєму рахунку чимало терористичних актів і викрадень, до яких запопадливо приєднався й ряд інших підпільних організацій. На площі банда з чотирьох гнідаків відкрила вогонь по машині папи римського, який залишився неушкодженим тільки завдяки броні автомобіля.

У південних сільськогосподарських районах США бура недуга оцінюється з соціального боку як кольорова шкіра, тим часом на стінах будинків нью-йоркського Манхеттену щоночі вивішуються гасла «Буре — це прекрасно!»

Статистики різних країн наводять дані, ніби БЗУ просяк (подібно до куріння) всі соціальні верстви. Загальноприйняте правило «Чим вищий інтелект, то менший БЗУ» має аж занадто винятків. (Наприклад, академіки й члени-кореспонденти ЧСАН загалом охоплені хворобою на 43 відсотки більше, ніж працівники празьких пралень.) Хоч може здатися, ніби люди з вищою освітою хворіють менше, проте й це теж проблематично.

Хворі, що мають бурість до 60 відсотків за міжнародною шкалою Ріменса-Валашека, не становлять небезпеки й можуть собі працювати, жити родинним і громадським життям, бурість впливає на них подібно до алкоголю. Проте бурість понад 70 відсотків дуже часто призводить до антисоціальних учинків (вандалізм у парках, телефонних будках, транспорті), з чим, на жаль, ми зустрічаємось і в нас.

Групи «цілком бурих» (full brown) підлітків у бурих шкіряних комбінезонах (ці підлітки називають себе «бурими ангелами») виїжджають потужними мотоциклами полювати на дівчат і жінок, яких затягають на оргії в бурих притонах. Це наганяє жах на все каліфорнійське узбережжя. «Якийсь бурий потоп, — зізнався нашому кореспондентові негритянський священик К. К. Вільямс, — проте люди ще не сприймають його належно серйозно».

IV

Після м’якого зручного ліжка — сніданок у м’якому кріслі, звідти — прямісінько на пружинне сидіння автомобіля, з якого — в службовий фотель установи. Увечері все навпаки. Чудово, чи не так?! Сідниці постійно ковзають по чомусь м’якому й присипляючому. Навіщо людині взагалі потрібне тіло?

Головний інженер об’єднання ПЧХП Еда Роган розлючено підхопився зі шкіряного фотеля, зваливши його, а потім сопучи поставив на місце.

Знову спрага доймає! Але пити не буду! Він ковзнув оком по заскленій карті «ПАВУТИННЯ» на стіні. Мій шедевр уже зрікся мене…

Зосереджений погляд почав розсіюватися, за хвилину Еда Роган уже ледве був здатний розібрати малюнок, який поспіхом накреслив напередодні бурого потопу. Йому здавалося, що вся його свідомість перемістилась до нижньої частини тулуба. Еду й досі дивував сьогоднішній звірячий сон про жратву, випивку та голу жінку — Леону Бімоньову — в ліжку.

Він судомно вдихнув. Ну, досить!

— За годину повернусь! — попередив він секретарку Тіну в приймальні.

Потім збіг до душової в підвалі, роздягся й почав щосили працювати над собою: сорок виважувань на холодних плитах, двадцять підскоків до стелі; після сотого присідання з піднятими руками бурі переплетіння на тілі стали клоччям, а після нових гімнастичних вправ і крижаного душу Еда змив із себе кілька кілограмів багатозвіра.

Але його ще до біса на мені, констатував він.

З дванадцяти учасників наради в генерального директора ПЧХП четверо були білими, троє гнідими, а п’ятеро (включаючи доктора Еду Рогана) буро-білими.

— Боротьба проти БЗУ лишається й надалі завданням номер один! — промовив білий заступник директора, який повторював ці слова на кожній нараді.

— Це вже стосується штабу ТСЗ, — заперечив хтось із гнідо-білих.

— Нашим завданням номер один є проблема постачання сировиною, енергетичні проблеми, поновлення роботи транспорту й випуск продукції на повну потужність! — енергійно вигукнув другий заступник, гнідий, випивши одним духом склянку води.

— На першому місці в нас люди й мусимо передусім допомогти тим, хто страждає від багатозвіра! — вів далі його білий колега.

— Як ти це собі уявляєш? — запитав гнідо-білий генеральний директор.

— Включити в кожну зміну тридцятихвилинне організоване тренування, так звані фізхвилини. У деяких цехах і лабораторіях це вже робиться.

— Коштом робочого часу? — запротестували гнідо-білі керівники. — Хто за це платитиме? Ми не маємо фондів на фізкультуру… А в неробочий час не маємо права силувати людей. Це на сумлінні кожного… але тільки у вільний час!

— У нас виробництво, а не лікарня! — докинув гнідий заступник, попиваючи воду. — В наших цехах стоїть виробниче обладнання, а не спортивне знаряддя для гецання! Ми мусимо забезпечити потреби північночеського краю в харчуванні, а не робити своїм працівникам косметичні операції, яких вони не варті! Якщо хтось тут бурий або білий — то їхня особиста справа. На таке зараз немає часу!

— Подумайте краще, чому все це сталось! — наполягав білий заступник. — Особиста справа багатьох людей, власне, вже перестала бути особистою.

— Про це нехай подбає заводський штаб ТСЗ, — втомлено перебив його генеральний директор. — Ми ж зосередьмося на сировині, енергетиці, транспорті й виробництві. На плані й перспективах… Едо, як там твоє «Павутиння»?

— Вже готове! — відповів Еда Роган. — Бачу його в усіх деталях, але сил для остаточного завершення поки що не вистачає. В голові настає миттєве прояснення, а потім знову все затягається бурим мороком. Тепер треба тільки витримати.

Збираючись додому, Еда Роган попросив Тіну занести ключі від машини до відділу реклами — нехай Міхал трошки покатається. Сам же Еда рішуче подався вгору до свого дому, часом навіть біг підтюпцем, і прийшов захеканий, серце шалено калатало. Тепер я вже майже білий, добре, що це побачать Павла й Міхал… Нудьгуючи за ними, він бігав по квартирі. Синова кімната була порожня, та й дружина десь затримувалась. Не з’явилися вони й за годину. Де той нехлюй завіявся моєю машиною? — думав Еда. Павла, певно, ловить гав у крамницях… Але ж і я не сказав їй, що вона мені потрібна, а вчора взагалі повівся по-свинському… Вже майже дві години тиняюся порожньою квартирою, а тіло наче репається від спраги. Треба випити хоч маленьку скляночку! Мої любі родичі мене остаточно доконали. Мій коханий синочок і мадам Роганова… Тиняються десь містом… у той час як батько тут мучиться… Але з мене досить!..

І чого ті двоє так на мене вирячились?..

Еда важко підвівся з підлоги й рушив до комори, та несподівано Міхал заступив йому дорогу:

— Тату, я тебе туди не пущу! — рішуче мовив він.

— Що ти собі дозволяєш, шмаркачу! — заревів батько.

— Тепер я не дивуюся, чому ти так поводишся з мамою, звірюко!

— Міхале, — почала благати Павла, — не можна так говорити з батьком.

— Не можна? Але я мушу, мамочко… Тож слухай, тату! Коли ти хочеш потрапити до комори, то спершу мусиш побороти мене. Але я захищатимусь.

— Едо, прошу тебе… — глухо сказала Павла. — Хіба ти… не можеш подолати цього в собі?

— Хоча б заради самого себе, тату, — додав Міхал.

— Дуже прошу тебе, Едо. Ми обоє тебе благаємо…

В Еди потьмарилося в очах, ніби хтось сильно вдарив його по голові. Що ці двоє від мене хочуть?.. — намагався збагнути він. Якісь страховиська… Бурі метелики… наче тріпочуть крильцями в голові… Біль шматує мене — але я хочу його й надалі відчувати — і вирвати з себе те буре шмаття. Аби знову бачити в ясному світлі тих двох людей, що стоять переді мною. Мого сина й мою дружину. Я Ж ЇЇ ВСЕ-ТАКИ КОХАЮ!.. Ну то мерщій — доки ще блимає той світлий образ.

— Зв’яжіть мене! — попросив Еда слабким голосом. — Прив’яжіть до ліжка… Швидше!

— Ми не можемо, — схлипнула Павла. — Едо… ти чуєш мене?

— Облиш його, мамо. Він має рацію, ми повинні якось допомогти йому. Але як саме… — Міхал на мить завагався, потім вибіг з дому й повернувся з автомобільним тросом у руках.

— Ти справді хочеш цього? — прошепотіла Павла до чоловіка, який лежав уже на ліжку.

— Дуже, Прошу тебе, — відповів той, зібравши рештки сил.

Очі Павли набрякли слізьми. Міхал мусив сам поратися з довгим тросом. Хлопець старанно обв’язав батька й прикрутив трос до чотирьох ніжок ліжка.

— Якщо ти голодний, — сказав він ніяково, — я принесу тобі чогось із комори… Чого тобі хочеться, тату?

— Нічого не хочу. Лише заснути… коли пощастить.

Павла сіла на краєчок ліжка й почала легенько розтирати пальцями скроні Еди.

— Завтра все буде добре, — шепотіла вона, мов до хворої дитини. — Стоїть гарна зима, можна вибратися на лижну прогулянку… до нашого лісового будиночка. Одразу після сніданку зладнаємо лижі… Пам’ятаєш, як ти вчив мене кататись? Я раз по раз падала… А Міхал зразу навчився. Проведемо цілий день на повітрі… у прозорій білій казці. А ввечері розпалимо камін…

Тілом Еди пішли корчі, обличчя зблідло. Павла швидко лягла до нього, зігріваючи чоловіка власним тілом, щоб заспокоївся. Вона ладна була перебрати його страждання на себе. Криза минула після півночі, корчі припинились. Павла була не в змозі більше цього бачити, тому прошепотіла:

— Зараз я тебе відв’яжу!

Щоб полегшити мій стан, ти б, очевидно, добровільно згодилася віддати себе гнідому звірові, який тебе вчора вночі так мучив, думав Еда.

— Тепер я вже витримаю, — заспокоїв він її, мобілізуючи всі внутрішні сили, щоб не труситися.

Вранці він прокинувся свіжий, легкий і чистий іззовні й усередині. Автомобільний трос лежав під ліжком. Певно, Павла таки розв’язала Еду ще вночі.

Вона спала поряд одягнена, її рука довірливо обнімала чоловіка — її тендітна рука виявилася міцнішою за трос.

Домашнє виробництво так званого «м’ясця» і швидкорозчинного порошку поширилося в усьому цивілізованому світі, а туристичний відділ виробничої фірми «Некерман» видав перше в світі меню «національних делікатесів», яке видається безкоштовно кожному туристові. Там можна знайти рецепт приготування «м’ясця» у вині (Югославія), у маслі (Данія), з перцем (Угорщина), з оливками (Іспанія), з фігами (Греція), з повидлом (Чехословаччина), з крабами (Японія), з устрицями, як то роблять у Нормандії, нарешті, в оригінальних мушлях або з кокосовим молоком (Філіппіни). Найгострішим делікатесом вважається «важкий» шведський розчинний порошок, розведений на 80-процентному спирті.

В СРСР та інших соціалістичних країнах виробляти на продаж мазутові продукти заборонено, натомість у Західній Європі, завдяки картельній угоді між британсько-голландським концерном «Юнілівер» і американським «Дженерал фудз» уже виникло два сестринські мультинаціональні концерни «Масит інтернешнл» і «Масінтекс». Вони постачають у 86 країн 513 найрізноманітніших мазутових продуктів у вигляді консервованих паштетів, мармеладів, цукерок і шоколаду з начинкою, заморожених продуктів, жувальної гумки, зубної пасти, лимонаду, кремів, олії тощо.

V

Гніді стають щораз нахабнішими!

Розлючений, але безсилий щось удіяти, Міхал Роган дивився у вікно. Автобус поминув його зупинку біля ПЧХП. Двоє бурих лобуряк навмисно затулили собою вихід, і він, не змігши вибратися, був змушений вийти на наступній зупинці, ще й упав і вдарився руками й колінами об тротуар. Чому таке могло статись? Адже він ніколи в житті з цими хлопцями не зустрічався. Вони побачили, що я біляк, і цього для них було досить.

Міхал мусив проплентати зайвий кілометр до прохідної. На четвертий поверх корпусу Д він збіг, перестрибуючи через дві сходинки, однак на нараду рекламного відділу однаково спізнився.

— … Транспорт уже працює, сільськогосподарські підприємства продовжують поставки, сировини достатньо. Це повинно принести зміни у виробництво, а отже, і в рекламу наших товарів, — сказав завідувач Беренда. — Рекламування сухого збираного молока «Пуролакт» припиняємо…

— Чому? — заволав Міхал, не встигнувши навіть сісти.

— Бо та реклама надто багатозначна. Скажімо, зображення грецької богині в туніці. Ти за неї тримаєшся тільки через те, що її намалював ти, — засміявся Беренда. Обличчям та богиня була схожа на Тіну Трнкову.

— Некритичне й нарцисистичне захоплення своїм школярським малюнком, — промовив Арсен Кралік (він завжди верз казна-що).

— Зовсім ні! — заперечив Міхал. — Це я кажу тому, що «Пуролакт» — пристойна річ, яка сприяє знищенню бурої недуги!

То було чистою правдою, хоча нікого не обходило.

— Прийшов би ти вчасно, — підколов Міхала Беренда, — то почув би, що нинішні запаси цукру, молока, масла, яєць такі ж, як і напередодні війни з мазутом. Тому вже не треба виробляти лише збиране молоко «Пуролакт». Ми налагоджуємо всебічне виробництво, а відтак — і рекламу вершкового морозива «Солодкий лід», солодкого вершкового крему «Дульсінея» та яєчного коньяку «Овалон».

— Молочна ріка зламала кригу воєнного голоду і, присмачена сніжно-білим цукром, живить знесилені міста! — натхненно промовив Арсен Кралік, що вважав себе неперевершеним поетом.

— Ще місяць тому ми чули, ніби ПЧХП починає тотальний наступ на буру недугу, — не вгавав Міхал.

Але Арсен Кралік знову перебив його:

— Ще місяць тому не вистачало ні цукорку, ні масельця!

— Але ж наша неубутня молочна ріка містить мільярди калорій і, таким чином, цілі тонни наростів на людях!

— Якщо керуватися твоїми поглядами, то людям слід харчуватися черствим хлібом та водою, так?

— Принаймні були б здорові.

— То харчі для в’язнів.

— Краще бути здоровим на хлібі й воді, ніж розводити бруд, що безупинно насувається на нас! — вивалив Міхал їм усе, що думав. — Коли ми боролися з мазутом, а потім вичищали місто, то були людьми. Погляньте на себе зараз, на кого ви схожі!

— Ну це вже просто нахабство! — розлютилася нарешті й пані Марта, яка почастувала була Міхала улюбленим чаєм без цукру. Вона соромилася свого БЗУ й натирала руки, шию та ноги формаліновим кремом, однак БЗУ вилущувався в інших місцях. Минулого тижня в неї раптом з’явилося трог грудей.

— Шефе, нехай Міхал вибачиться! — репетував Арсен так, що хоботок кольору кави на шиї підстрибував, як живий. — Нехай зараз же вибачиться перед усіма!

— Ну, досить, — гримнув Беренда. Він не любив Арсена, якого ніхто не любив, але Беренда його побоювався. — Війна з мазутом давно закінчилась… Ми перемогли, й тепер усе буде добре. А ПЧХП вироблятиме «Солодкий лід», «Дульсінею» та «Овалон», які, між іншим, придумав твій батько, Міхале, а ми четверо їх рекламуватимемо.

— А чому не «Пуролакт»? — запитав Міхал.

— «Пуролакт» теж вироблятиметься, але вже без реклами, яка йому непотрібна, як, скажімо, й сирові.

— Безумовно, масні вершкові креми смачніші за сухий сир, — промовила пані Марта. — А хто купуватиме прокислий «Пуролакт», якщо крамниці будуть переповнені «Солодким льодом», «Овалоном» і «Дульсінеєю»?

— Саме так! — погодився Міхал. — У цьому й увесь жах.

— Нарада закінчена, — підвів риску Беренда. — Завтра чекаю ваших пропозицій з приводу трьох нових продуктів ПЧХП. Що в тебе ще, Міхале?

— У багатьох цехах і лабораторіях люди почали добровільно займатися фізкультурою проти БЗУ, — сказав Міхал те, про що розповів йому батько. — Зветься це — фізхвилинки, й досить лише півгодини щоденного тренування…

— У мене немає навіть зайвої хвилини, не те що півгодини, аби стрибати між столами як блазень, — сердито мовив Беренда. — Роботи стільки, що я змушений брати її навіть додому.

— Це тільки наш юний друг Міхал має прірву часу. Він щодня, стоячи в розстебнутій сорочці перед дзеркалом, шалено шмагає сам себе. А я, не маючи змоги працювати, змушений споглядати все це, — заволав Арсен.

Беренда, нахилившись до Міхала, сказав:

— У тебе забагато вільного часу, хлопче.

— Виявляється, чистота сьогодні-це щось ненормальне й нездорове?!

Коли всі виходили з кабінету, Марта зробила спробу вийти останньою, однак це не допомогло їй приховати свого звіра — сьогодні він випирав ззаду, як третя сідниця.

— Мені б справді допомогли оті півгодинні заняття? — ніяково запитала вона.

— Безумовно! — відповів Міхал, порадивши їй проконсультуватися в штабі ТСЗ.

У нашої пані Марти дооре серце, думав Міхал, вона соромиться наростів БЗУ, бажає їх позбутись. Таких людей стає дедалі менше. Гнідаки підводять голови, їх уже безліч, під час перерви вони купчаться в туалетах, гаражах, навіть у деяких кабінетах, ласують «м’ясцем», нюхають порошок, весело вітають один одного, зсувають столи в заводській їдальні; самовпевнені, крикливі й нахабні. Вони вечорами з лементом вивалюються на вулиці, шастають цілими зграями, тоді як порядні чисті люди змушені звільняти їм дорогу. Що станеться, коли так піде й далі?

Вийшовши вдень з відділу, я зустрів на прохідній Польду Штрунца, бурого, мов мисливська юшка. Він знову всіх обшукував — окрім своїх гнідаків. А гнідаки тримаються разом і саме в цьому становлять велику небезпеку.

Принаймні вдома я почуваюся добре — ми чиста родина. Тато — молодець, а мама часто замість вечері лише палить. Навіть почала вже кашляти. Краще було б, напевно, коли б вона попоїла як слід… Мені здається, що вона взагалі чомусь не здатна побуріти.

От і з Тіною щось негаразд. Вона погнідішала. До клубу ходить тепер лише зігрітися, сидить на підлозі, притискаючись до радіатора, щовечора чекаючи на Тібора чи Ріту. Їхню гніду банду я бачив у нашому будинку; шестеро, серед них і Арсен Кралік, у темряві вони тихенько скрадалися до покинутої зараженої квартири.

Примостившись на килимі, Тіна щохвилини лиже порошок, очі в неї блищать, але в тих очах цілковита порожнеча.

— Ти дурненьке біле курчатко, — сказала вона якось мені. — Маленький білий дурник.

— А твої гніді друзі, зрозуміло, геніальні велетні, еге?

— Вони чоловіки.

— Арсен Кралік також?

— Вони всі — чоловіки, що не бояться жити, а ти боїшся навіть досхочу напитися води. Ти, як на мене, зовсім не чоловік, бідолашненький.

У дверях вітальні з’явився Тібор. Не зайшовши навіть усередину, він тільки свиснув, і Тіна чкурнула за ним, мов дика кішка.

Приватні клуби БЗУ ростуть, наче гриби після дощу. З цього приводу чеський тижневик «Млади свєт» опублікував репортаж, який за чотири дні було передруковано в «Нешнл джіогрефік».

«Я мав можливість спостерігати юрби хворих на БЗУ у різних країнах, — пише чеський репортер, — від гомінкої кондитерської на головній вулиці Стокгольма і задрипаних шинків лісабонського передмістя аж до фешенебельних нічних клубів лондонського кварталу Челсі та «бурих барів» Нью-Йорка».

— Як ви ставитеся до торгівлі бурою недугою! — запитав я в містера Едварда Дональда, власника «Еддіз мультібест бару» на 42 вулиці Манхеттена.

— А що робити! — відповів господар, одягнений у коричневу футболку з головою тигра. — Нехай краще споживають цей товар у мене, ніж коляться вдома героїном чи стріляють на вулицях.

— А коли ваші відвідувачі, ввійшовши в раж, вивалюються вночі з клубу на вулицю!

— Це вже клопіт поліції, — сказав Едді Дональд. — Знаєте, які податки я сплачую!

Узбережжя Югославії являє собою взимку мертву зону, однак у деяких напівпорожніх готелях для іноземців одкрили «Бурі салони».

— Це звичайнісінька забавка, — пояснила мені симпатична секретарка туристичного бюро «Кварнер» Драга Маслович, у якої зараз мало роботи. — Знаєте, часом і це допомагає. Щоліта ми приймаємо безліч гостей, таких сором’язливих, що ладні два тижні мовчки пролежати на пляжі. Навіть вечори знайомств не допомагають. У нашому ж «Бурому салоні» кожен знайде собі партнера. Вчора тут було двоє пражан, вони в нас уперше познайомилися… Їй двадцять вісім, йому п’ятдесят три. Подають у нас тільки «м’ясце» з різноманітним овочевим гарніром.

Побачивши, що я дивлюся на її зап’ясток, з якого виглядав рудий язичок БЗУ, чарівна Драга прикрила його рукавом чорного светрика й, зашарівшись, додала:

— Все це сприяє розвиткові туризму.

Славетний мюнхенський ресторан «Цум гольден саламандер», де шляхетні відвідувачі пригощають своїх дам шикарними мазутовими «делікатесами», а потім відвозять додому на таксі, мені не пощастило відвідати через брак грошей. А от у будапештській кав’ярні «Асторія», замовивши чашку відмінної кави та склянку мінеральної води, я довго спостерігав веселі групки за сусідніми столиками. Ці люди розважалися, підсипаючи один одному в вино червонясто— рудий порошок (очевидно, розчинний). Після кількох доз компанія починала розходитися, переважно парами.

Повертаючись додому автостопом, я заскочив до австрійського містечка Кіцбюеля, відомого в нас завдяки телевізійним репортажам із зимових спортивних змагань. Це гарне альпійське містечко на лісистих схилах із чудовими гірськолижними трасами. На його старовинній площі розмістився «Шоколаденклуб»; це просто біля ренесансного собору.

— Поганська гидота, — сказав мені превелебний П. Лукас Майєр, — якою сюди заманюють іноземних туристів і головним чином тих, хто, замість займатися здоровим і корисним лижним спортом, висиджує в корчмах і барах. Але, на жаль, і евакуйовані, що втекли сюди, в гори, з усієї Європи від бурої недуги, нудьгують тут. У костьолі я їх не бачу, але за стінами… — П. Лукас Майєр перехрестився. — Туди вчащають навіть старі дами, яким слід уже думати про спасіння. Наша молодь переважно здорова й сприймає все це як розвагу. Одного дня тут нагодували були тією гидотою молодого Лукасгансла, й він мало не перетворився в звіра, на ньому потім їздили верхи; цього Лукасгансл справді заслуговував, оскільки не вміє навіть по-християнськи привітатися. Час від часу наші хлопці й дівчата збираються там, але щонеділі відвідують разом з батьками вранішню відправу. Не забудьте, що в нашому містечку народився Тоні Зайлер, і всі ми пишаємося цим.

Слід, однак, додати, що досі ми говорили лише про скупчення «бурих» у приступних громадських місцях. Про те, що відбувається, коли «бура банда» збирається десь приватно, краще взагалі не згадувати».

VI

Вахтер Польда Штрунц (54 роки), прокинувшись рано в своїй промерзлій мансарді, чекав у пітьмі на дзвінок будильника. За своє життя він звик до порядку.

Почувши нарешті дзвінок, він енергійно підвівся, пристебнув до лівої руки пластиковий протез, обтягнений штучною шкірою, вдяг темно-синю форму ПЧХП й начищені чорні черевики. Ну ось. Ставний чоловік розглянувся по кімнаті: залізне ліжко на дощаній підлозі, старезний порожній сервант, де лишилося кілька бляшаних кухлів, і незавішене вікно. Тут не вистачало жіночої руки. Але хто піде за безрукого, який дослуживсь аж до швейцара й років за два мав вийти на пенсію?

Польда Штрунц підійшов до столу, де ще з вечора приготував два літрові термоси й четвертинку зачерствілого хліба, жадібно проковтнув хліб і випорожнив обидва термоси з гарячим чаєм та солодким сиропом. Стало трошки легше… Заплющивши очі, він відчував заспокійливе тепло, що розливалося тілом, і здоровою правою рукою обмацав дорідні кетяги БЗУ навколо поперека й під пахвами. Може, й нова рука виросте, якщо годуватиму звіра як слід?

Натягши плетену рукавицю з попротираними пальцями, він вийшов на ранковий мороз і о 5.59, за хвилину до початку першої зміни, пройшов через головні ворота ПЧХП.

— Тобі наплювати на мене? — вилаявся його напарник старий Буліна.

Раніше я завжди приходив о пів на шосту, щоб дідусь Буліна міг якнайскоріше після нічної зміни піти спати, мені все одно нічого робити вдома, подумав Штрунц. Тепер мені вже не хочеться цього робити.

— Відтоді, як ти став гнідим, тебе не стягнеш з ліжка, — знову дорікнув йому Буліна.

— Заткнися, бо викину в двері як туалетний папір! — огризнувся Штрунц і подумав: раніше я товаришував з Буліною, тепер мені на нього начхати, і правильно.

Зачувши сирену, Польда Штрунц одяг на рукав червону пов’язку й приступив до виконання своїх обов’язків. Уже тридцять років я дивлюся на людей через оцю шибочку, знову подумав він. Однак мало хто дивиться на мене. Що я для них — каліка на прохідній. Дивитися, хто входить і виходить, озиватись на телефонні дзвінки, щохвилини вискакувати, щоб підняти шлагбаум — марудна робота. О пів на десяту маю можливість удруге поснідати. Однак я ліпше заощаджу на сніданку, щоб випити вдома пива за три крони. О десятій хлопці з гаража, мої нові товариші, принесуть «м’ясця». А сьогодні, можливо, і розчинного порошку.

Тіна Трикова притискалася до розпаленого чоловіка, глибоко зітхаючи від задоволення.

Потім вона стомлено підвелася, вдягнулась і почала готувати сніданок.

— Підійди-но… — сміючись покликав її Тібор з ліжка. — Давай-но ще разок…

— Ти ж знаєш, я не проти, але вже справді треба на роботу. Краще ввечері.

Тібор устав пізно, ми з ним поїли все, що мали вдома. Збираючись іти, зазирнули до вітальні, де Ріта спала з якимось хлопцем, укрившись кожухом. Тібор підійшов до неї, відсипав зі свого мішечка повну пляшечку розчинного порошку, а потім по справедливості поділився й зі мною. Коли ми потім на кухні запивали його водою, Тібор знову почав цілувати мене мокрими губами.

Я так кохаю його, особливо коли він веде мене вулицею своєю дужою рукою… На зупинці він розкидав людей, мов сіно, підняв мене на руки, вніс-до автобуса й усю дорогу тримав за стан. Притискаючись до нього, я відчувала його тепло, хотілося, щоб ця поїздка тяглася безконечно.

Відділ головного інженера ПЧХП вже звик до того, що секретарка шефа виконує свої обов’язки з роздратуванням і запізненням.

— Тобі треба щось робити з собою, Тіно, — сказав їй Станіслав Бімонь.

— Я вже зробила.

— Можливо, в тебе якісь жіночі проблеми? — запитав у неї шеф Еда Роган.

Тіна щось буркнула, потім більшу частину робочого часу позирала у вікна — чи не промайне біля гаражів Тібор. Найдужче їй би хотілося бути зараз із ним…

Закінчивши роботу, вона побігла до прохідної й почала чекати на Тібора. Тіна думала лише про нього, забула навіть про дитину, що й досі не могла повернутися з гір. Чекала лише на свого чоловіка; вона була його жінка, й більше нічого не хотіла знати.

Вранці, невдовзі після дев’ятої, брамою ПЧХП проїхала крита вантажна машина й зупинилась біля складської естакади.

— Боган уже тут, — сказав Тібор, заглянувши в гараж, потім швидко загасив сигарету й разом з двома іншими членами таємної групи поспішив до машини.

— Вони аж там, під кабіною, — сказав їм шофер Боган. — Усі три бідони.

Хлопці спочатку були змушені якнайшвидше розвантажити вісімдесят великих бляшанок меду, аби хтось не зметикував, у чому справа; то була добра халтурка. Дорогою з пасіки Боган дав гаку й прихопив на заміських шахтах три повні бідони мазутового порошку.

Хлопці відкотили їх до цеху, де на гарячій бані топився густий мед, і відразу взялись до діла. Вони мали п’ятдесятилітровий казан для варіння «м’ясця» й великі цинкові дека для сушіння розчинного порошку. Компанія була добре зіграна, в спілці з начальником гаража та комірником. За кілограм розчинного порошку сьогодні охоче давали двадцятку, а з тих трьох бідонів його мусило вийти півтонни. Коли настане час, утаємничений Польда Штрунц підніме шлагбаум і випустить машину на вулицю.

Закінчивши справу, Тібор повернувся до гаража, де довідався, що генеральний директор нікуди сьогодні не їхатиме.

Оце добре, подумав Тібор, можна буде повеселитись! Він відсипав щіпку порошку від своєї частки на край долоні й почав із задоволенням його злизувати, запиваючи теплою водою. Набуду чудової форми ще до закінчення зміни, сказав він сам собі. Підхоплю на прохідній Тіну за крильце, й ми гарненько розважимось. А вночі влаштуємо справжнісінький феєрверк!

Схилившись над розгорнутим виробничим завданням (яєчний коньяк «Овалон»), працівник рекламного відділу ПЧХП Арсен Кралік (46 років) боязко, з-під ліктя, читав короткого листа. То було повідомлення з редакції обласної газети, яка повертала Арсенові надісланий ним вірш «Над могилою власного тіла». Цього вірша він писав аж вісім днів.

«Ваша поезія до друку непридатна, тому повертаємо її». Печатка була розмазана, а підпис — нерозбірливий.

«Я вісім днів палав пекельним вогнем, а тепер ось — одне жорстоке речення. Негідники!» — Арсен, мов навіжений, переглядав рубрику культурного життя обласної газети, де було надруковано чийогось вірша «У горах». Замість моїх вражаюче бурхливих, глибинних ритмів — оцей блюзнірський віршик про білий сніжок, рожеві щічки дітей та яскраву водну гладінь. Хто, цікаво, написав цю нісенітницю? Ага, якась Світлана Юрічкова, та-ак! Одразу ж під цим творінням — театральна рецензія Павли Роганової на нібито блискуче зроблену інсценізацію режисера Ніни Птачкової. Одна культурна коза вихваляє другу. Цілий рік я власного кров’ю писав п’єсу, а мені шпурнули її в обличчя так само, як сьогодні — тих дванадцять віршованих рядків. Оця ж псевдоінтелігентна пані заскочила на дурничку до театру — й відразу ж надрукували цілих три колонки, повних сто вісім рядків, великий заголовок і прізвище авторки жирним шрифтом!

— Вийду трошки провітритись! — мовив Міхал Роган. Він працював за сусіднім столом над рекламою крему «Дульсінея». — Коли хтось питатиме, то мене немає!

Арсен розлючено подивився вслід юнакові. Цей телепень знахабнів, його ж татусь — протеже генерального директора… а матуся — пасія головного редактора газети. А хто й коли вшанує мене?!

Арсен Кралік люто лизав розчинний порошок, наче незагоєну рану або щонайменше — героїн, і запивав водою з дволітрового бідона доти, поки зрештою відчув тепло, що піднімалося з нижньої частини тіла аж до мозку. Тепер варто було б написати вірш… про те, як я затягаю до глибокої печери білу жінку Павлу… Під низькою закуреною стелею полум’яніє вогонь… Я зв’язую бранку й спостерігаю за її жахом… Мої дужі бурі пальці нишпорять по тремтячому білому м’ясі, а моя всепроникаюча сила…

З роботи Арсен попростував прямісінько до корчми «Павук» — чудової забігайлівки, де збиралася їхня компанія. За столиками було повно людей, пиво текло річкою, і щодня здіймалася якась колотнеча.

Сьогодні тут опинились дві студентки, які підсіли до їхнього столика. Одна була в окулярах — весела, пухкенька, друга — чорнява, поводилися вони напрочуд розважливо. Дівчата почувалися не дуже затишно в переповненій корчмі, та коли вийшли до туалету, Тібор підсипав їм у лимонад по добрячій дозі розчинного порошку.

За півгодинки в дівчат розгорілись очиці, Арсен присунувся ближче, а дівоньки стали розв’язно базікати. Веселенька пампушечка звалася Зденкою, в неї було призначене побачення з «паном інженером», дружина якого поїхала на курорт. Зденка прийшла сюди по розчинний порошок, аби бути увечері «в формі». Сувора ж чорнява Дануша взагалі була проти цього всього, вона лише супроводжувала Зденку.

Ласий до молоденьких дівчат Арсен умостився між ними й почав нашіптувати їм щось таке, від чого ті аж заходилися реготом. Компанія скинулася на пиво, а Ріта чаклувала над розчинним порошком.

— Дайте ж і мені! — нетерпляче наполягала Зденка, підставляючи свій півлітровий кухоль.

— Я б ніколи не взяла цього в рот! — говорила сувора Дануша. — Але людина повинна пізнати все, чи не так?

Компанія погодилась, видудлила пиво, в якому шумував розчинний порошок, похапалася з місць і майнула на вулицю.

Десь біля шостої вечора, коли дві продавщиці елегантної крамнички шкіряної галантереї на Ритіржській вулиці почали знімати з вітрини товар, знову з’явився Міїн клієнт. Він став і розпачливо втупився в порожню вітрину.

Висока й ставна Мія Робова (27 років) усміхнулася до своєї подруги. Похмурий сорокарічний чоловік у позолочених окулярах прийшов уже вчетверте, як завжди в один і той самий час, і терпляче чекав, доки його обслужать. Він, здається, втратив глузд, це коштувало йому вже три сотні крон. Його гроші мали потрапити до каси, але Мія була не від того, щоб і їй дещо перепало…

— Що б ви хотіли купити сьогодні? — солодко запитала Мія в клієнта, який раніше вже купив тут гаманець, гаман і пасок.

— Щось солідне… — невпевнено почав той.

— Будь ласка. Ось подивіться на це.

— Що то таке… пробачте?

— Повідок для собаки. Може правити й за батіг. Або й за пута. Дайте-но ваші руки, я продемонструю…

Коли відвідувач простяг руки, Мія обвила його зап’ястки пружним шнуром з плетеної шкіри, просунула кінець у металеве кільце і, смикаючи потроху, почала затягати.

Ненавиджу своїх клієнтів, яким змушена прислуговувати з ранку до вечора, думала Мія, всіляких отих панночок, що не здатні вибрати собі з двох десятків сумочок одну. Терпіти не можу й отаких нікчем, що приходять сюди вирячувати на тебе очі…

Мія Робова різко смикнула шкіряний поводок, що глибоко врізався в руки чоловіка. Бавлячись таким чином, вона побачила на його безіменному пальці світлу смужку від обручки, яку цей нікчема щойно зняв перед приходом, аби обдурити мене й свою дружину.

— Міє, то я побігла! — гукнула друга продавщиця.

— Привіт. Я усе потім позамикаю.

Крамничка затихла, чулося тільки переривчасте дихання обплутаного чоловіка, розпашілого й зарошеного потом. Раптом у дверях з’явився Тібор Трнка зі своєю компанією.

— Йду вже! — гукнула Мія, звільняючи клієнтові руку й люб’язно всміхаючись до нього. — Ви справжній чоловік! Підете з нами?

Мія замкнула крамничку й подалася з нами, отже, компанія укомплектувалася. Сьогодні прийшли й дві студентки з «Павука», обидві напаковані порошком і вже добре веселі. До Мії вчепився й незнайомець із крамниці, у нього були позолочені окуляри, його непокоїли руки, й він увесь час розтирав зап’ястки.

Вечірня вулиця була темна, світилися тільки вікна верхніх поверхів, але й у такому вигляді наше місто нам подобалось. Веселою юрбою сунули ми тротуаром, а біляки, побачивши нас, відступали на дорогу. Вони усвідомлювали, кому належала вулиця. Нам! Ми затягли пісню. Поліцейські та інспектори ТСЗ з білими пов’язками на рукавах лише позирали на нас. А що, власне, вони могли нам сказати? Адже ми не злочинці, звичайнісінькі люди, що хочуть після роботи трошки розважитись, хіба не так?

Ми дійшли до набережної. В чорній воді плавали білі уламки криги, від цього робилося ще холодніше, тож ми вирішили податися ще до якоїсь забігайлівки або вчинити щось грандіозне.

— «Поселимось у бурій квартирі, — завела Мія відомий шлягер, — у теплій бурій країні…»

— Я — за. Але де саме? — по-діловому запитав Тібор.

— Знаю поблизу одну шикарну заражену квартиру, — промовила Ріта, повела нас до старого будинку за костьолом і подзвонила в двері на третьому поверсі п’ять разів. Нам відчинив здоровенний вусань у самому халаті. Ріта щось йому сказала, а Тібор насипав повну пляшку розчинного порошку — подарунок від чоловічої половини нашої компанії. Жінки, звичайно, відвідують такі притони безкоштовно. Той, хто жив у цій трикімнатній квартирі до евакуації, мабуть, сказився б, побачивши витягнуті на сходи меблі, встелену матрацами, ковдрами й перинами підлогу, гасові лампи, що коптіли замість люстр. У цій дикій півтемряві серед м’яких перин уже валялося п’ятеро.

Величезний, викладений кахлями камін палав жаром, три ввімкнені на повну потужність магнітофони бомбардували слух важким роком, а оскільки порошок діє миттєво, то ми й незчулись, як за годину валялися всі вкупі. Тібор вовтузився з Тіною та ще з кимось, Ріта — з Польдою, Арсен накинувся на студенток — сувора Дануша розм’якла, а пухкенька Зденка давно забула про побачення з «паном інженером». Міїн кавалер в окулярах ліз до всіх чотирьох жінок, у той час як Мія вмостилася на його спині й шмагала його, гарцюючи по кімнаті.

Гульбище набирало обертів, коли в передпокої раптом почувся гомін і до кімнати вдерлась нова компанія, яка нам не дуже сподобалася — самі хлопці, від яких тхнуло ромом. Не маючи жінок, вони почали чіплятися до наших, зчинилася бійка. Тібор захищав Тіну, Польда відбивався протезом, студентки верещали, а Арсен, намагаючись сховатись за каміном, спік собі живіт. Ріта билася як чоловік, а Мія бризкала на агресорів гарячим гасом.

Коли ми, нарешті, добряче обідрані, вибралися на вулицю, то вирішили впорядкувати власне гніздечко.

Нічне кубло гнідої Тіборової банди (заражена квартира № 12 на третьому поверсі будинку № 2002), нагріте ввімкненим на повну потужність центральним опаленням та електричними обігрівачами, які банда позносила з евакуйованих квартир разом з іншими речами, що припали їм до душі: то були передусім харчі, постільна білизна, пледи, подушки, пристосовані замість меблів, дороге старовинне крісло з квартири евакуйованого професора Дітріха. Серед інших предметів привертали увагу мисливські трофеї з колекції Гавельського: черепи, роги різноманітних тварин. Крім того — коштовні східні шаблі, мечі й кинджали з колекції інженера Заградки.

Тіборова компанія спершу тинялася по різних заражених квартирах, але після сутичок з іншими бандами лишилась у цій квартирі, впорядкувавши її на свій смак. Тібора Трнку обрали ватажком, а Арсена Краліка — його радником: Арсен навіть у цьому напівдикунському товаристві не зажив авторитету. Польда Штрунц репрезентував грубу силу, тоді як Ріта Недомова виконувала роль маркітантки. Банда жила за полігамним принципом: ватаг Тібор — з Тіною й Мією, Ріта Недомова — з Арсеном Краліком і Польдою Штрунцем, причому всі ці союзи були доволі нестійкі.

Наша квартира — затишне гніздечко, тут так тепло, що можна роздягатися догола. Найтепліше в нас у ванній кімнаті, коли Ріта насипає у воду гарячого каміння.

Недоумкуваті біляки в своїх похмурих квартирах тремтять від холоду, тоді як ми ніжимося на купах перин, пледів і подушок. Лише Тібор час від часу вмощується в кріслі. Тібор — наш ватаг, оскільки він найхитріший, найпривабливіший і найсильніший серед нас. Тібор сидить у кріслі, а ми складаємо йому до ніг щойно роздобуті речі. Ріта розжилася сьогодні гарним червоним килимком, Тіна — вінком цибулі, Мія — двома ременями та батогом, Арсен не знайшов нічого, а Польда притяг шкіряний матрац, набитий кінським волосом. Нікчемні біляки пнуться з останніх сил, щоб купувати речі, тремтять над ними, мало не падають навколішки. Ми ж просто беремо те, що до вподоби, а коли воно набридає — викидаємо геть. Ми плюємо на речі. Ми вільні люди.

Тіна зварила «м’ясця», яке ми їли з однієї каструлі. Потім Ріта нагріла на сковороді зібране Тібором каміння — круглі й гладенькі голяки. Ріта висипала каміння у ванну, вода стала гаряча, а квартира ще більше нагрілась. З ванної кімнати клубочилася густа пара, обіцяючи нам насолоду.

Біляки зараз куняють перед своїм ідіотським телевізором, гнуть спину й псують очі над кросвордами для недоумків, плетуть щось або читають нікчемні книжечки. Нам же зовсім не потрібно гаяти час: ми його просто проживаємо. Вільно потягаємося й ніжимось у м’яких перинах, їмо, п’ємо, кохаємось і спимо досхочу. В нас тут гарно й весело, стіни оздоблені рогами й шкурами, що нагадують нам чудових і вільних звірів.

Сидячи в кріслі, Тібор доїв сиру цибулину, а потім спитав:

— Житимемо й надалі в цій квартирі?

— Тут просто чудово.

— Але в будинку вже немає їжі.

— Тоді давайте взавтра захопимо якийсь інший будинок.

— Це нелегко, бо кожна ватага стереже власне житло.

— Якщо нас застукають інспектори ТСЗ, то тоді ми покинемо цю квартиру.

— Найбезпечнішим місцем є комунальна квартира.

— В такому разі переходьмо до комунальної.

— Але до якої саме?

— Ясна річ: до тієї, що в нашому будинку.

— Біляки не віддадуть добровільно.

— Ми сильніші за них, — підсумував Тібор, підводячись із крісла. Тіна й Мія були вже напоготові, чекаючи, кого з них сьогодні він візьме до ванної.

Буру недугу лікує не лише фізичний рух, але, як свідчать нові дослідження, й рух розумовий. Образно кажучи, можна приводити в рух як тіло, так і інтелект, щоб хворий піднявся над примітивним тваринним стереотипом. Розвиткові інтелекту на перших порах сприяє навіть заучування таблиці множення, розв’язування арифметичних задач, вивчення дитячих віршиків, років панування чеських князів, назв річок, столиць різних країн тощо. Розумову активність можна розвивати шляхом ускладнення завдань, як, наприклад, розв’язування загадок, вікторин чи ребусів, переказуванням власної біографії, історії XX сторіччя чи сюжету побаченої телевізійної вистави.

Ефективним засобом виявилось і слухання музики, зрозуміло, вдало дібраної. Однак найкращого результату можна досягти власною творчою активністю, технічною чи мистецькою. Могутнім резервом боротьби з БЗУ є сфера почуттів, систематичне спостереження над якими є надто складною справою.

Максимальної обережності вимагає спілкування з важкохворими (понад 75 відсотків зараження за шкалою Ріменса-Валашека), бо такі хворі відзначаються особливою агресивністю. З ними слід поводитися спокійно, але, в разі потреби, рішуче.

VII

Провідний технолог ПЧХП, інженер Станіслав Бімонь ще раз схвильовано пройшовся своїм скромним кабінетом у корпусі В, перш ніж нарешті засунув під пахву плаский алюмінієвий футляр і сів до столу. Я повинен випробувати це за всіх можливих ситуацій, сказав він сам собі.

Сучасна людина живе в шаленому темпі, їй постійно бракне часу на родину, самовдосконалення, культуру, природу — а тут раптом десятки вільних хвилин щодня! Будь-що треба звільнити людину від необхідності їсти, ліквідувати цю безглузду тисячолітню звичку.

Станіслав не міг усидіти на місці, він кидався від вікна до дверей і назад, потім визначив на секундомірі час нагрівання — 7 хвилин 38 секунд — вийняв футляр з-під пахви, нетерпляче відкрив його і вклав у рот квадратик брудно-сірої маси — свого нового «Повноцінного екохліба». «Чудово, вже майже теплий!» — вигукнув Станіслав. У пласкій, схожій на портсигар, коробочці лежали квадратики екохліба, що відповідали дозам, і Станіслав ретельно поміряв їхню температуру контактним термометром: 32,4 °C. Якби він витримав цілих десять хвилин, одержав би температуру людського тіла, ідеальну для їди.

Мій винахід надзвичайно простий, міркував Станіслав Бімонь, — повноцінний екохліб, що містить усі необхідні поживні речовини й уже накраяний на шматки. Завдяки цьому відпадає потреба не тільки у виделках, ножах чи ложках, але й у тарілках, мисках та іншому посуді, кожен може нагріти його до ідеальної для споживання температури в своєму підпахвовому футлярі за допомогою власного тепла і їсти де завгодно і коли завгодно.

У людства відпаде потреба в кухнях, їдальнях, ресторанах, офіціантах, кухарях, воно вже не розбазарюватиме сировину, час на приготування їжі, зникне тупа зажерливість, шкідлива для тіла й духу. Люди не запрошуватимуть більше один одного на вечерю, а тільки до театру, кіно чи на концерт, а під час антракту зможуть хутенько перекусити екохлібом з підпахвого футляра — чому, власне, приймання їжі вважається більш естетичною справою, ніж виділення її недотравлених решток? А згодом ця екоїжа зробить можливим те, що давно вже радять лікарі, — їсти якомога частіше й малими дозами.

Звичайно, декому ця страва видасться надто простою. Але з якою б радістю сприйняли її сотні мільйонів голодуючих на нашій планеті!.. Хоча, можливо, через певний час і декому з наших гурманів прийдеться до смаку тепла екоїжа з-під пахви, оскільки ні сировини, ні енергії вже не вистачатиме.

— На тебе чекають, — з’явилась у дверях секретарка Тіна Трикова, бо Станіслав навіть не помітив, що робочий день закінчився. — Підеш з нами?

— Ні.

— Чому?

— Не маю на це часу.

— А на що маєш?

— Ти однаково не зрозумієш, — з презирством промовив він і попрямував додому.

Тіна стала вже зовсім гнідою, подумав Станіслав. Хоча вона знову з Тібором. Невже таке людське щастя?

Станіслав швидко перевдягся в спортивну форму і збіг сходами до залу засідань, де щодня після роботи проводилися «фізхвилинки».

Відчиненими вікнами до залу заходив лютневий мороз, а працівники корпусу В були в тренувальних костюмах. На тілах багатьох із них видніли залишки БЗУ, в Рогана, одягненого в гарні спортивні труси з лискучого фіолетового атласу, лишився ледь помітний шрам. Станіслав різко свиснув, і почалося тренування — біг підтюпцем і підскоки; потім заняття на снарядах — надзвичайно важкі вправи для чоловіків та полегшені варіанти для жінок. Від розпашілих тіл у холодному повітрі стояла пара, а БЗУ відвалювався од них цілими кілограмами.

— Скільки себе пам’ятаю, ніколи ще не мав такої чудової форми, — сказав Еда Станіславові після закінчення занять, коли приймали душ в одній кабінці.

— Оце, значить, усі? — спитав Станіслав Бімонь. — Сьогодні на три чоловіки менше. Коли ми починали, нас було сорок два, а тепер — біля тридцяти.

— Фізхвилинки потроху виходять з моди. Ну кому, насправді, може подобатися постійне підстрибування по свистку, як на казарменому плацу? Мені, наприклад, ні.

— Інтелектуальні вправи, безумовно, приємніші. — Станіслав так енергійно розтирався рушником, що його могутнє біле тіло нагадувало полуничне морозиво.

— Я бачив на телеекрані, але наскільки це ефективно?

— Спробуй…

Заводський штаб ТСЗ був розташований у заводській-таки лікарні. Головний лікар Ліхтенберг особисто прийшов привітати головного інженера об’єднання.

— Половині своїх пацієнтів ми приписуємо як лікувальний засіб виключно фізхвилини, — оголосив він.

— Чи не можна якось збільшити цей відсоток?

— Штаби ТСЗ всім надають безкоштовну допомогу, звичайно, тим, хто цікавиться.

— Ця допомога повинна бути обов’язковою! — несподівано втрутився Станіслав.

— Як ото чищення зубів і миття рук, — додав доктор Еда Роган. — Зрозуміло, навряд чи вдалося б упровадити її наказом генерального директора.

— Ми повинні виявляти терпіння, — розсудливо промовив головний лікар Ліхтенберг, — і зрозуміти наших людей, які, покінчивши з мазутом, тепер наполегливо розширюють виробництво.

— … а банди гнідих як вандали орудують у місті, — нетерпляче перебив його Станіслав. — Гніді валяються в покинутих квартирах, об’єднуючись цілими поверхами… Ми вже маємо в Усті повністю бурі будинки!

— Нам необхідно більше інспекторів для виявлення заражених, — сказав головний лікар. — Їхня робота, щоправда, нелегка, а подекуди чомусь і непопулярна. Ви, здається, хотіли познайомитися з комплексом наших інтелектуальних вправ проти БЗУ. Як уже показувало телебачення, йдеться про розвиток і стимуляцію розумових процесів хворих, починаючи від пам’яті аж до творчої активності.

У розташованій на першому поверсі штабу ТСЗ аудиторії стояв гамір, наче в першому класі, а лікар у білому халаті походжав, мов учитель, між рядами стільців. Перший ряд, де сиділи найбільш уражені багатозвіром, хором повторював:

— … помножити на два буде шістнадцять… помножити на два буде тридцять два… помножити на два буде шістдесят чотири…

Пацієнти в другому ряду вивчали географію Іспанії.

— Столиця Іспанії — Мадрід! — лаконічно відповів молодий інженер Доубек.

— Добре, — похвалив його лікар і запитав: — Чи знає хтось якісь інші іспанські міста?

— Барселона, — старанно відповіли пацієнти, — Севілья, Малага, Гранада, Валенсія, Кордова, Толедо, Більбао, Сан-Себастьян, Сарагоса.

— Саламанка, — знову сказав інженер Доубек, коли його товариші вже вичерпали свої знання.

— Чудово. А чи знає хтось якісь іспанські гори?

— Піренеї! — хором проказала вся лава і затнулась.

— С’єрра-Невада! — декламував інженер Доубек, ніби шмагав батогом. — С’єрра-де-Гвадаррама. С’єрра-де-Гредос. С’єрра-де-Алькарас.

— Чудово, Доубек, достатньо. Можеш пересісти на третю лаву.

На третій лаві двоє хворих, що досягли вже більш помітних успіхів, писали автобіографії, а за їхніми спинами, на останній, четвертій лаві, ті, що мали найбільші успіхи, малювали й моделювали фігурки з білої пластмаси.

— … помножити на два буде сто двадцять вісім… помножити на два буде двісті п’ятдесят шість… — тим часом вів далі перший ряд.

Еда Роган пішов, пояснивши, що в нього заболіла голова. У вікні потім було видно, як він запалив на подвір’ї сигарету і в хмарі сіруватого диму рушив до своєї машини.

Тільки-но позбувся звіра на шкірі, як знову підгодовує його в легенях, з презирством подумав Станіслав і знову подався до спортивного залу, де міг боротися з гнідою неміччю всіма приступними засобами, тобто біганням, стрибками, атлетичними вправами з гантелями та на шведській стінці. Просто, але ефективно. Потім він вибіг на другий поверх і зайшов до заводського штабу ТСЗ, де вже зібралася група інспекторів з білими пов’язками.

В обов’язки інспекторів штабу ТСЗ входив контроль за додержанням правил. Діяли інспектори добровільно, на громадських засадах, у вільний час. Начепивши білу пов’язку, Станіслав попрямував на чергування.

Невдовзі після закінчення робочого дня коридори управління затихли, але з-за дверей відділу зарплати чулися веселі голоси, і Станіслав зайшов туди не постукавши. Чотири працівниці, що сиділи навколо письмового столу, злякано озирнулись. Одна з них миттю заховала щось під стос паперів, очі всіх чотирьох неприродно блищали.

— «М’ясце» їсте? — кинув їм Станіслав.

— Ми? Та ви що! — гнівно заперечували вони, перебиваючи одна одну. — Ми тут підбиваємо квартальний баланс. Знаєте, що це таке? Це така штука, яку вам, інспекторе, навіть важко уявити. А вдома на нас чекають інші клопоти, діти. А ще треба стрибати навколо наших ледацюг-чоловіків, бо вони не допомагають заїждженим жінкам, а швендяють з білими пов’язками на рукавах і чіпляються до людей!

Станіслав мовчки відсунув папери й угледів каструлю з недоїдками «м’ясця» та чотири ложки. Він схопив каструлю й кинув її у сміттєвий кошик.

— Вважаєш себе справжнім героєм? — тихо, по-материнському запитала найстарша жінка.

— Відходи повинні бути з відходами, — твердо відповів Станіслав.

— Мав би знати, що ми тут справді надриваємося за малу плату й часто лишаємось аж до вечора, як оце сьогодні, — докинула найстарша. — А це виснажує, розумієш? Часом так, що далі просто вже неможливо. Всі ми — матері.

Може, краще псувати серце дорогою міцною кавою, а здоров’я — таблетками? «М’ясце» дешевше й принаймні не таке шкідливе.

— Але воно отупляє як наркотик! — наполягав Станіслав, — Значно краще — займатися фізичними вправами.

— Мені вже шістдесят п’ять. Ось вони — вагітні, — показала жінка на двох подруг, — а «фізхвилин» з нас і вдома вистачає. Ти просто не хочеш нічого зрозуміти, інспекторе, — гнівно промовила жінка. — Тож дивися, більше сюди не приходь, хлопче. Більше до нас не ходи.

Станіслав вислизнув з кімнати, тихенько зачинив по собі двері, а на сходах притиснувся чолом до холодного скла й подумав: що я міг їм відповісти?

Повільно спустившись униз, він задумливо йшов подвір’ям, коли раптом його увагу привернули підозрілі звуки, що долинали зі складу. Ворота були зачинені, але крізь маленьке заднє віконце в складі він розгледів цілу юрбу гнідаків: то вже були не перевтомлені жінки, а молоді дужі комірники та шофери, які варили «м’ясце» в п’ятдесятилітрових казанах і сушили на металевих деках розчинний порошок. Їх аж п’ятеро, мені самому не впоратись, подумав Станіслав, зайшов до першого-ліпшого кабінету й зателефонував у штаб ТСЗ.

Певний час нічого особливого не відбувалось, та раптом зі складу виїхала крита машина й покотила до прохідної. Черговий Польда Штрунц підняв шлагбаум і випустив машину на вулицю.

Станіслав убіг до складу відчиненими ворітьми, але там уже нікого не було, зникли й казани з «м’ясцем» та металеві дека з порошком… Хто попередив гнідих? Певно, десь тут є телефон, вирішив Станіслав.

Подвір’ям ішло шестеро інспекторів. Хтось із них…

— Серед нас зрадник! — сказав він їм.

Усі ввійшли до приміщення на першому поверсі й роздяглися догола. На тілах декого з них лише подекуди видніли дрібні бурі крупинки. Загалом усі шестеро були білі.

— Хто ж їх усе-таки попередив? — наполягав Станіслав.

— Звідки ти телефонував?

— Ось із цього апарата подзвонив до штабу.

— Хлопці, хто з вас брав трубку?

— Я — ні.

— Я також.

— Та й я не брав. Нас там було чоловік з десять…

— Ясно! Біля телефону сиділа Ружа Срнцова! — зрештою пригадали вони.

Інспектори швидко повернулися назад. Ружена Срнцова, добровільна працівниця штабу, саме збиралася йти. Старший інструктор вислухав інспекторів і запитав у жінки:

— Навіщо ти це зробила?

— Я ж нічого… — замимрила вона, однак проти стількох свідків опиратися не змогла. — Мій чоловік працює в гаражі, він зовсім гнідий… — плачучи зізналася жінка. — А я боялася, щоб його не посадили в тюрму…

— Не можна посадити когось через недугу, так само як не можна карати хворого за нежить чи виразку шлунка, — заперечив старший інструктор. — Це ж стосується курця, еротомана або любителя пива. Хіба що ці хворі становлять суспільну небезпеку.

— Ті, що були в гаражі, якраз і є суспільно небезпечними, — вибухнув Станіслав. — Підпільні виробники розчинного порошку — це вже як наче розповсюджувачі наркотиків. Таке карається в цілому світі!

— Однак розчинний порошок, як і решта мазутових продуктів, не числиться в жодному реєстрі заборонених наркотичних речовин, — пояснив йому старший інструктор. — Ніхто ж нікому не забороняє вживати тютюн, пиво або вдаватися до позашлюбних статевих стосунків.

— Виходить, з багатозвіром нічого не можна вдіяти?

— Наше суспільство зараз робить усе можливе. Уряд наш двічі на тиждень аналізує ситуацію й приймає відповідні рішення. Вже маємо позитивні зрушення — понад п’ятдесят відсотків людей стали білими, тобто чистими й здоровими.

— Однак бурих і досі не бракує.

— Як і курців, п’яничок, невірних чоловіків та жінок, хворих на нежить чи на виразку шлунку… Бура недуга, щоправда, посилює погані нахили, однак ми повинні не карати хворих людей, а надавати їм усіляку допомогу. Якщо цією думкою проникнуться всі люди і почнуть нам допомагати, багатозвір зникне так само швидко, як і з’явився.

— Хотілося б, щоб це сталось якомога швидше, — з сумом мовив Станіслав.

— Питання кількох тижнів, Станіславе, — запевнив його старший інструктор. — А тобі не завадило б краще розуміти людей… І більше їм довіряти, — додав він. Інструктор запропонував звільнити Ружену Срнцову від роботи в штабі, а її чоловіка, автослюсаря Срнца, викликати на дисциплінарну комісію ПЧХП.

Місто відновлювало сили й потребувало чимало добровільних помічників, які після роботи приходили до районних штабів ТСЗ, а потім по двоє вирушали на чергування.

У двадцять восьмому відділенні сьогодні зібралося чоловік сімнадцять, усі були між собою знайомі, охоче виконували доручення, прагнучи якомога скоріше очистити місто.

— Надійшла інформація про один важкий випадок і два трохи легші. Це — на Садовій, — повідомив головний інспектор. — Хто зголошується?

— Я! — негайно відгукнувся Станіслав.

— А кого візьмеш із собою?

— Міхала, як завжди. Ми з ним спрацювались.

— Тоді вирушайте. Може, візьмете ще й третього? Бо ж випадок складний.

— Упораємось.

— Якби я був гнідим, то не хотів би потрапити до Станіславових рук, — промовив хтось, і всі засміялись.

— А хіба я не викликаю жаху? — запитав Міхал, випнувши свої гороб’ячі груди так, що всі знову вибухнули.

У Станіслава була сила, а в Міхала — почуття гумору, й вони доповнювали один одного. Головний інспектор вручив їм папірець з трьома адресами, два металеві свистки та пов’язки.

— Ну, то як, може, почнемо з найважчого випадку? — запропонував на вулиці Станіслав.

— Це нагадує анекдот про наглядача на галері, який говорить каторжникам, що має для них дві звістки: одну добру, а другу погану. Яку з них вони б хотіли почути спочатку? Каторжники, зрозуміло, хочуть приємну новину… Наглядач каже: «На обід будуть курчата». А яка ж друга новина? «Капітан лаштується по обіді кататись на водних лижах!»

— Я не люблю таких анекдотів, — озвався Станіслав, який справді не мав почуття гумору. — Давай все ж почнемо з більш легких випадків.

Спочатку вони подались на Садову, 16. Мешканці донесли, що з порожньої зараженої квартири на другому поверсі чути підозрілий гамір: гримить музика й хтось наче гарчить.

Ми із Станіславом ледве достукались, двері нам врешті відчинив зовсім голий здоровило, зарослий важкими кетягами багатозвіра. Ми зазирнули всередину: магнітофон ревів на повну потужність, палали чотири електрорефлектори, які здоровило позносив з порожніх квартир. Крім того, звичайно, на повну силу було ввімкнуте й центральне опалення. Посеред столу стояла миска «м’ясця», шматки якого валялися й на килимі. Не звертаючи на нас уваги, той кнур знову розлігся долі й почав жерти покидьки, по-тваринячому чавкаючи й гаркаючи.

Щоб якось порозумітися з ним, слід було його спершу поставити у вертикальне положення. Станіслав уперся йому в груди й розвів руки, тоді ми вдвох розігнули товстуна в попереку й перекотили на спину. Тільки так він спромігся відповісти, що звуть його Іржі Мрзена й що потрапив він сюди, вкравши ключа в кербуда.

Ми звели Мрзену на ноги й почали ганяти по квартирі: він плигав, бігав, нахилявся, падав на підлогу й знову схоплювавсь, а Міхал тим часом розворушував його отупілий мозок запитаннями: «Скільки буде дев’ять помножити на вісімнадцять?.. Хто такий Христофор Колумб?.. Що він відкрив і якого року?.. Що виробляють з вугілля?..» Багатозвір спадав з гладкого тіла цілими шматками, і, нарешті, здоровило сказав нам, що звуть його не Іржі Мрзена, а Йозеф Новак, що ніякого ключа не крав, а й сам не знає, як потрапив сюди. Він набув уже такої пристойної форми, що був здатен навіть брехати. Ми вигнали гладуна на сходи, викинувши слідом і його одяг, замкнули квартиру й повернули ключа кербудові.

Звідти ми подалися далі, на Садову, 74. Випадок виявився дріб’язковим і навіть симпатичним — жінка років тридцяти проросла бурими прожилками, як рокфор пліснявою. Вона сиділа півгола в теплій зараженій квартирі на зібганому килимі й тупо їла «м’ясце» з дитячого нічного горщика. Ми змушені були забрати його в неї, пообіцявши повернути, коли вона розповість нам усе.

— Франта давно домагався мене… ми працюємо разом, — понуро розповідала вона, косуючи на свій делікатес. — Франта завжди накидався на мене… а ставши гнідаком, взагалі здурів. Одного вечора… якось на минулому тижні… він гнався за мною вулицями. Мені було гидко… Тоді я ще була білою. Я втекла… боялася, бо вже стемніло… а мені треба було додому. В мене чоловік… І двоє дітей. На пошті світилось… я вбігла туди й побачила якогось залізничника. Попросила в нього захисту… кажу, мене переслідує гнідак. Невдовзі вбіг і Франта… Залізничник закасав манжет свого кітеля… Залізничник також виявився гнідаком. Вони почали реготати… а потім затягли мене сюди. Франта щодня приносить мені їсти… Ото й усе. Ну, а тепер віддайте моє «м’ясце»!

— Ви повинні негайно вдягтися й повернутись додому, — сказали ми їй. — На вас чекають чоловік і діти.

— Віддайте моє «м’ясце»! — верещала жінка, шпурляючи в нас чим попало, доки ми віддали їй той горщик.

— Ви не можете залишатися тут, та ще й у такому вигляді…

— Я вже звикла й до квартири, й до Франти. — «М’ясце» повернуло їй зіпсований настрій. — Я давно хотіла розлучитися з чоловіком, але не зважувалася сказати йому про це. Але тепер я вже нічого не боюсь.

— Ми не втручатимемось у ваші особисті справи, але ви не можете лишатися тут. Ця квартира заражена, вона належить евакуйованій у гори родині, і вам немає чого тут робити. Тому просимо вас одягтись.

Ми знову відібрали в неї того горщика, почалося змагання. Ми пообіцяли їй віддати забране, якщо вона прибереться, а коли прибралась — несли горщика за метр від неї, аби виманити з квартири. Жіночка нагадувала собаку, що женеться за сарделькою.

Ми покликали вуличних інспекторів ТСЗ й доручили відвести жінку додому.

— Уражені багатозвіром — справжнісінькі паскуди… Чому це так? — замислився Станіслав.

— Та пані казала, що вже давно хотіла розлучитись із чоловіком. Недуга здатна виявити всю ницість, яка існувала в людині досі… в декого навіть від народження. Жахливо, правда?

Третій виклик був із Садової, 51. Старий будинок за костьолом, усі мешканці були евакуйовані. У вікнах не світилось. Поскидавши свої білі пов’язки, ми почали підійматися широкими сходами, аж раптом за дверима почули підозрілі звуки.

Ми постукали, відчинив вусань у халаті на голе тіло. Ми пояснили йому, що нас прислали сюди з «Павука» (де збираються найважче вражені гнідаки). Він скривився, мовляв, прийшли без жодної жінки, але зрештою впустив за двадцять крон — ціну кілограма розчинного порошку.

На всіх вікнах трьох величезних порожніх кімнат були опущені штори, в обкладеному кахлями каміні палав вогонь, блимали гасові лампи (суворо заборонені правилами ТСЗ, як і опалювання вугіллям). Гриміла музика, а на матрацах і перинах просто долі валялося зо два десятки напівголих гнідаків.

Виявивши притон, ми виконали наше завдання, але піти звідси відразу нам навряд чи дозволили б. Ми сіли на матраці під вікном, вдаючи, ніби розважаємось, як і решта присутніх. Але вже за якусь мить від споглядання цих тварюк нас почало нудити.

— Не можу більше! — прошепотів Станіслав.

— Я також, але мусимо витримати бодай кілька хвилин…

Однак не минуло й хвилини, як до Станіслава підповзла розкуйовджена жінка й почала розстібати на ньому сорочку. Це могло виявити білий колір його шкіри. Тоді я швиденько обняв Станіслава, вдаючи, що ми обходимося без жінок, але та вже так ошаліла, що схопила мене за волосся й відтягла геть.

— Ну, досить! — просичав Станіслав, турнув її, й ми вискочили до передпокою. Однак жінка не відчепилась.

— Уяви собі, він не бажає роздягатись, — поскаржилася вона тому вусатому бугаєві, що відчиняв нам. — І взагалі обидва вони якісь дивакуваті. А перевір-но їх!

— Ану, скидайте сорочки! — звелів нам вусатий. Тепер усе вирішувала швидкість.

Станіслав скочив на нього, повалив і притис до підлоги, а я вибіг на вулицю й щосили почав свистіти, доки прибігли на допомогу вуличні інспектори.

Коли все закінчилось, а будинок № 51 було замкнено й опечатано, ми непоспіхом рушили до районного штабу. Станіслав кульгав і облизував розбиті губи. Наше сьогоднішнє чергування закінчилося.

Зимові вулиці були темні, де-не-де світилися вікна клубів і комунальних квартир. Більш спостережливий міг би розгледіти й мерехтіння вогників у вікнах особистих спалень.

Однак інспектори ТСЗ не зважали на те мерехтіння, уперто приглядаючись до вікон трьох нижніх поверхів, де були розташовані заражені квартири. Найменший полиск був би сигналом про буру небезпеку. Але на сьогодні з нас уже було досить.

Втомлене місто готувалося до сну, поодинокі перехожі поспішали додому, а на набережній з’явилися закохані. Раптом стихлими вулицями розлігся зойк, почулося ревіння, гупання багатьох ніг. Тротуари враз виявилися вузькими, юрба розливалась на всю вулицю й сквер. Це нагадувало каламутний потік, що заливав усе місто. Вуличні інспектори почали згуртовуватись, ми теж приготувалися дати відсіч.

Але для цього не було причин. Виявилося, то була всього лише юрба вболівальників, їхня улюблена команда перемогла на зимовому стадіоні.

Директор найбільшого празького універмагу «Котва» підбив підсумок соціологічного дослідження запитів «бурих» та «білих» покупців. «Білі» виявляють загалом рівномірний інтерес до всього пропонованого асортименту, як було й досі. Тим часом у «бурих» помітне швидке падіння інтересу, зокрема до косметики, паперових товарів, книжок, мила, зубної пасти. Разом з тим спостерігається зростання їхнього потягу до харчів (зокрема м’ясних консервів й алкогольних напоїв).

Незрозумілим лишається підвищений попит на окремі види товарів (наприклад, сірники, цукор, сіль). Бурий покупець здатен накупити їх безліч, що у багато разів перевищує потреби.

Покупці, вражені БЗУ, масово скуповують теплий одяг, зокрема вовняні светри крикливих кольорів. Характерно, що вони ганяються за одягом з натуральної та штучної шкіри. «Наш відділ шкіряного одягу виконав квартальний план протягом першого тижня року», — підсумував директор універмагу «Котва».

— Мені досить глянути на машину, щоб відразу визначити, на скільки побурів її власник, — сказав нам поручик Ганц Леммхен із західноберлінської транспортної інспекції. — І мені байдуже — рухається машина, а чи стоїть припаркована.

— Як же ви розпізнаєте це під час руху!

— Білі водії часом надмірно нервують, на перехрестях уповільнюють швидкість навіть на зелене світло, збільшують інтервали в колонах і таким чином зменшують пропускну здатність вулиці. Бурі ж почуваються аж надто впевнено, перетинають перехрестя на жовте, а часом і на червоне світло, нікого не пропускають, їздять у недозволених місцях, коротше кажучи, чинять неподобства.

— Отже, за транспортні порушення…

— Платять практично лише бурі.

— Але яким чином ви можете розпізнати бурого водія, коли його машина припаркована?

— Машини гнідаків брудні.

— Чи можете ви розповісти нашим читачам кумедну пригоду?

— Якось я застукав одного викладача автошколи, котрий радив своїм учням випестувати на собі БЗУ; це, мовляв, надасть їм сміливості. Гарний учитель, нічого не скажеш?

— Звичайно.

— Бурий водій — то постійна загроза небезпеки. А особливо ті галасливі молодики на важких мотоциклах… хоча такі банди були й раніше.

Телебачення і багатозвір часто виявляються спільниками. Перш за все це — через пасивність телевізійного глядача, яка сприяє зростанню БЗУ. Ще більше зростає БЗУ від надмірного вживання їжі та напоїв перед увімкненим телевізором. Маловибагливі програми (безконечні передачі про зірок популярної музики або примітивні історійки з цілком прозорим і завжди щасливим кінцем), заколисуючи телеглядача, сприяють розвиткові БЗУ. Те саме спостерігається під час транслювання футбольних, хокейних матчів, боксерських поєдинків тощо.

Лікувати цей вид бурої недуги рекомендується літературними програмами, концертами класичної музики, якісними фільмами й науково-популярними стрічками. Репортер тижневика «Вечірня Прага» засвідчив, що відвідувачі філармонії є переважно «чисто білими», тоді як дискотеки являють собою розсадники БЗУ.

Складено перелік окремих видів спорту в такій послідовності, як вони впливають на БЗУ. На першому місці — художня гімнастика, яка беззастережно знищує його; на другому — фігурне катання… на передостанньому — бокс, а на останньому — вільна боротьба.

З ЛИСТА ЧИТАЧА відомому психіатрові, доктору медицини М. Бальзамові: «Ми з моєю дружиною Марією досі завжди задовольнялися одне одним, проводили ввесь вільний час удома, разом читали або дивилися серйозні телевізійні програми, а по суботах і неділях виїжджали на природу. Що нам робити тепер, коли в комунальній квартирі до неї залицяється відразу шестеро гнідих мешканців!»

VIII

Був затишний вечір. Рогани та Бімоні сиділи в комунальній квартирі (подружжя Трнків і Ріта Недомова сюди вже перестали ходити). Аеона й Павла приготували вечерю, потім чоловіки допомогли їм помити посуд, усі годинку посиділи перед телевізором, спокійно почитали під приємну музику й тиху розмову… Вони звикли одне до одного, їм тут подобалось, а до холодних, темних квартир родини поверталися лише спати.

Двері клубу несподівано розчинились, увійшов Тібор Трнка, пропускаючи поперед себе Польду Штрунца. Штрунц замахнувся на Станіслава своєю штучною рукою, й тієї миті до кімнати вдерлись Арсен Кралік, Ріта, Тіна й Мія Робова з ременем у руках. Гнідаки напали на білих!

В останню секунду Станіслав ухилився від Польдиного протезу, натомість щосили вдарив нападника головою в живіт, потім підняв і кинув об підлогу. Тібор кинувся на Станіслава, зчинилася справжня баталія.

Висока й ставна Мія спритно накинула Еді на шию ремінець, Еда трохи відтяг його пальцями, але вона почала затягати. Арсен підскочив до Павли Роганової, брутально схопив її й намагався повалити, ображена жінка дала йому ляпаса — найбільше насильство, на яке Павла взагалі була здатна. Але тоді Міхал Роган кинувся на захист матері, й коли б йому ще трохи сили, то просто розчавив би Арсена. Тим часом Леона Бімоньова з виделкою в кожній руці знешкодила Тіну й Ріту, яких ошелешив раптовий опір білих.

Перебуваючи у блискучій спортивній формі, Станіслав Бімонь переміг Тібора й умостився в нього на грудях. Еда, який хропів у Міїному зашморгу, відчував, хоч і задихався, що має останній шанс. Він схопив Мію й притяг її до себе, послабивши цим тугий зашморг, а, перевівши подих, міцно вхопився в тендітні дівочі зап’ястки й почав викручувати їй руки назад. Дівчина зойкнула від болю і дико роззирнулася: Польда знесилено сопів на підлозі, Тібора Станіслав притиснув коліньми, немічне Арсенове тіло жалюгідно сіпалося під шаленими ударами Міхала, а Тіна й Ріта зачаровано дивилися на виделки в руках Леони. Ріта, як і завжди, ладна була перебігти до переможця. Мія раптом укусила Еду Рогана за щоку й ударила коліном. На мить жорстокі лабети ослабли, дівчина спритно вирвалася й вискочила з комунальної квартири. Гнідаки зазнали поразки.

— А ви обидві не втечете! — просичала Леона, погрожуючи своїм бранкам виделками.

— Ну, чого ж мені втікати, Леонко? — промовила Ріта. — Мені тут завжди було добре…

Міхал приніс білизняну шворку, Тібора й Польду зв’язали по руках і ногах (побитого Арсена не було потреби зв’язувати), на них порозривали сорочки й заходилися жорстоко нищити багатозвіра. Станіслав узявся за Тібора, Еда мотузив Польду Штрунца, а Міхал — Арсена Краліка. Хлопці долонями й ліктями так немилосердо працювали над тілами бранців, аж набряклі бурі нарости й сплетення на них почали лопатися, тріскатися й розбризкуватись, бо з них виходили руді драглі… Нарешті цілителі потомились. Стоячи навколішках над Арсеном, Міхал знесилено звів руки.

— Навіщо ми їх так гамселили? Чи не краще було б випробувати на них інтелектуальні вправи? — запропонував упрілий Еда Роган, потяг до себе крісло через голови зв’язаних і зручно вмостився в ньому. — Тіні й Ріті це теж пішло б на користь. Ану, дівчата, побігайте навколо мене!

Тіна мовчки підійшла до розпластаного Тібора, опустилася поряд на підлогу й притулилась обличчям до його плеча.

— Я ввесь час була проти того, щоб так підступно нападати на нашу улюблену комуналку! — засвідчила Ріта свою відданість і сумирно стала навколішки поруч із Тіною.

— Тож почнемо з простого множення, а потім перейдемо до складніших управ! — звелів Еда, сидячи в кріслі. — Два помножити на два буде чотири, ще на два — вісім, ще на два — шістнадцять, ще на два…

— Тридцять два! — хутко вигукнула Ріта.

— Тридцять два! — старанно підтвердив знічений Арсен Кралік.

Тібор з Польдою вперто мовчали, аж доки Станіслав боляче натиснув їм кулаками на плечові суглоби. Тіна заохочувала Ріту до послуху, щипаючи її сильно за стегно. Після цього дружно загуло п’ять голосів:

— … помножити на два буде шістдесят чотири… ще на два буде сто двадцять вісім… — Ріта й Арсен проказували запопадливо, Тіна вперто, Польда — несвідомо, лише Тібор ще кілька разів спробував ухилитись, але Станіславова рука знову вгамувала його. — … помножити на два буде тисяча двадцять чотири…

— Ну, досить уже, перейдемо тепер до географії, — вирішив Еда. — Називатимете італійські міста, щоб ваші застиглі мізки трошки розворушились. Нехай кожне розповість, з чим саме в його уяві пов’язується те чи те місто. Хто перший?

Арсен і Ріта, як зразкові учні, згодились відповідати першими. Ріта визивно й натхненно промовила:

— Рим!

— Добре, Ріто. А що саме нагадує тобі Рим?

— «Чінзано», «Кампарі», біле і рожеве, сухий «Мартіні»! І червоне вино «Руффіно» в обплетених пляшках! Чудове шампанське «Асті Спуманті», а крім того, пармезан і зелене фісташкове морозиво.

— Флоренція, вона розташована на мальовничих схилах, надихнула багатьох видатних майстрів пензля на створення геніальних полотен, на них оживають сцени, що й сьогодні справляють неповторне враження. — Арсен теревенив без упину, лікування йому навряд чи допомогло. Еда роздратовано перебив його й кивнув до Тіни Трикової.

— Неаполь, — сказала Тіна аж тоді, як Ріта її вщипнула. — Побачити — і померти. — Вона знову глянула на Тібора. — Італія…

— Італія… — видушив із себе Польда Штрунц після болісної мовчанки… — Вона схожа на чобіт. Там є папа. У Римі!

— Мілан! — вигукнув Тібор Трнка після чергового удару по суглобах. — Автомашини «фіат», «альфа-ромео», «ламборіні», «массераті» й «феррарі»! — заверещав він.

— Перейдімо до більш витончених інтелектуальних вправ. Кожен мусить розповісти свою біографію, — наказав бранцям Еда. — Почнімо з ключових моментів дитинства, однак без дурних теревенів! Хто перший?

— Коли я була маленькою дівчинкою, — почала Ріта, — то дуже любила свого третього татуся. Хоча він і лупцював мене добряче, я до цього звикла. Сидячи в корчмі, він завжди давав мені сьорбнути пива, от відтоді я й люблю бувати серед людей…

— Від безтурботного дитинства, — повів Арсен, — я мусив і мушу зносити кривду, але я від цього не озлобився, скоріше навіть навпаки — загартувався й змужнів. Цьому сприяв, зокрема, вільний вибір книжок для читання й власні поетичні спроби…

— В нас удома, — розповідала Тіна, — було досить весело, але потім від нас пішов батько. Він прощався зі мною на кухні. Поставив на кухні валізу й наостанок обняв… Тоді мені було п’ять з половиною років.

— Я був дужим хлопцем, — говорив Польда, — і всіх лупцював. Аж доки трапилося це нещастя з рукою. Тільки потім я дізнався, якими злими можуть бути люди…

— У нас був великий садок, — докинув Тібор, — самі черешні й смородина… Матуся гойдала мене в гамаку серед дерев, а я зривав для неї кульбаби… Але все це було страшенно давно, навіть не хочеться зараз про це згадувати!

— Облиште їх, прошу вас! — попросила переможців Павла Роганова. — Не можна ж так знущатися з людей…

— Уяви собі, — сказав Станіслав, — що зробили б вони з нами, якби перемогли?

— Але ж виграли ми, вгамували їх, що ж іще треба? — Еда Роган підвівся з крісла. — Нехай забираються звідси!

— Щоб сьогодні ж увечері нажерлися розчинного порошку й взавтра прийшли сюди знову? — крикнув Станіслав Бімонь.

— Чому б тоді нам не тримати цих п’ятьох як заложників?.. — запропонував Еда Роган.

— Усіх не можна, але за цими нашими трьома слід приглянути! — Станіслав розпутав Польду, стусаном підвів Арсена з підлоги й вигнав обох у коридор. — Лупцюватимемо вас і надалі, тільки-но з’явитеся в нашому будинку! — гукнув він їм услід. — Або й на вулиці!

Потім з допомогою Міхала він одтяг зв’язаного Тібора до комори комунальної квартири і, взявши мотузку, підступив до Тіни й Ріти.

— Ця шворка допоможе вам витримати без їжі й води до ранку, — пояснив він їм. — А взавтра станете всі троє майже чистими. — Він зв’язав обох жінок і замкнув їх разом із Тібором у коморі. — Треба їх лікувати, — заявив він. — А я вже подбаю, щоб до нашої комунальної квартири, поверху чи будинку не потрапило жодного грама багатозвіра!

— Ти, здається, збираєшся щовечора влаштовувати тут нудистські вечірки! — захихотіла трохи бурувата Леона.

— Я бачу той гнідий бруд на тобі і зараз же позчищаю його! — рішуче мовив Станіслав і, взявши дружину за лікоть, повів до ванної, вирішивши бути безжальним і до неї. — Це стосується всіх. В Усті вже є цілком білі будинки… хоча є ще й повністю бурі. Наш будинок буде білим!

Світова наука наполегливо шукає нових засобів боротьби з БЗУ й досягла відчутних наслідків. Наводимо тут чотири приклади, зареєстровані в чотирьох містах.

Тест «Йокогама» базується на так званій мінімалізації фізіологічних функцій. 36-річний японський доброволець, за фахом — водолаз, (67,6 відсотків буризни за шкалою Ріменса-Валашека) був уміщений до герметичної металевої камери. Він жив повністю ізольований від зовнішнього світу, крутив по 10 годин щодня ручку валу, споживаючи при цьому 1000 калорій (рисовий концентрат і зелений чай, підігрітий до температури людського тіла), при цьому він увесь час слухав музику. Після 12-денного перебування в камері в нього спостерігалося 0,11 відсотка буризни. Цей тест дає цікаві дані про живучість БЗУ.

Тест «Чікаго» передбачає вібраційний супермасаж за допомогою апарата «Мульті-Б-мат», обливання холодною водою й слухання музики В. А. Моцарта. Завдяки цим процедурам бурість знизилася за 8 годин з 98,88 до 0,46 відсотка. Для досягнення такого надзвичайно високого рівня хвороби добровільний пацієнт з’їв протягом тижня 22 кілограми м’яса, 4 кілограми шоколаду, випив 31 літр пива, 8 літрів віскі, «проковтнув» 23 кримінальні фільми (193 вбивства, 14 ґвалтувань, 42 сцени насильства) й 11 порнографічних стрічок, відвідав 9 боксерських матчів з нерівносилими супротивниками. В цьому тесті найцікавішим виявляється те, що навіть з допомогою цілеспрямованого випестування БЗУ не можна побуріти на сто відсотків.

Тест «Рига» проводився на 42-річному латиському гросмейстерові з шахів Імані Курміні, який добровільно зголосився побуріти на 60 відсотків, провівши потім сеанс одночасної гри «наосліп» на 30 дошках. Після такого інтелектуального перенапруження (матч тривав протягом 5 годин, гросмейстер увесь час стояв спиною до шахівниць, із 30 партій 22 він виграв, 7 звів у нічию й лише одну програв) бурість його знизилася до відсотка за традиційною шкалою. Ця терапія не знайшла широкого застосування, але вона допомагає визначати роль духовних процесів у лікуванні бурої недуги.

Тест «Софія» став надзвичайно популярним серед мешканців болгарської столиці, які у вільний час підіймаються на висоту 565 метрів — до розташованої поблизу гори Вітоші (2286 м над рівнем моря), де одержують склянку кефіру, а після короткого перепочинку сходять униз. Подвійне подолання висоти дає чудові результати, й софійський тест є не лише доброю пропагандою туризму, але й свідченням того, що для боротьби з БЗУ достатньо мати силу волі.

Американська фірма «Вестінгауз електрік» сконструювала на основі супермасажного апарата «Мульті-Б-мат» (тест «Чікаго») новий електричний пристрій, яким уже зацікавилися покупці. Набагато більший комерційний успіх мала модель «Мульті-Бест делюкс», в якій хворий може сам задавати програму, скажімо, уповільнювати частоту коливання аж до приємного заколисливого погойдування, жорсткий масаж змінити на легку релаксацію, підігріти воду до 55 °C, ароматизувати її (за допомогою форсунок з есенціями лілії, жасмину, хвої), а з репродуктора замість музики Моцарта міг слухати рок-н-роли Елвіса Преслі.

Якщо лікувальний ефект моделі підвищився аж до 93 відсотків, то її збут піднявся до 850 відсотків. Модель «Делюкс», безумовно, стане великим успіхом весняного торговельного сезону.

IX

У напівтемряві сходів Еда Роган востаннє затягся пахучим синім димом, потім загасив недопалок і всунув його назад до червоно-білої пачки. Станіслав Бімонь перетворив нашу комуналку на лікувальний концентраційний табір для гнідих… а тим самим, власне, й для нас — білих, подумав Еда.

Вже в передпокої чулося важке сопіння — Тібор підтягався на турніку, який Станіслав змонтував у дверному отворі комори, куди позносив гирі, гантелі, драбини й канати і гордовито називав це фізхвилинним тренувально-лікувальним приміщенням будинку 2002. Завдяки його турботам комора стала добре оснащеною камерою тортур.

— Ще п’ять разів підтягнися, й можеш переходити до гантелей! — наказав Станіслав Тіборові й підійшов до Тіни й Ріти, які стрибали на скакалках.

Бідолашному подружжю Трнків і Ріті Недомовій нічого іншого не лишалося, як коритись, бо не мали куди подітися — за кожною комунальною квартирою стежили тепер усім будинком, гнідих волоцюг били й виганяли. Хоча чужих біляків — теж. Станіслав одібрав одмички від усіх заражених квартир і щовечора ганяв гнідаків у тренувальному приміщенні.

— Вистачить, Тіно, можеш іти митись. Ріта пострибає ще десять хвилин! — наказував невтомний Станіслав. — Спритніше рухайся з гантелями, Тіборе! На тебе ще чекає драбина.

Ті троє дивилися на нього, як в’язні на наглядача… або циркові звірі на приборкувача. Стрімко чи повільно, спокійно, роздратовано чи шалено, однак найчастіше байдуже й тупо, так, аби скоріше покінчити з тими фізхвилинами — тому їхнє лікування, власне, не мало успіху. Часом спостерігався незначний прогрес, короткі миті просвітління, але потім знову десь лизнуть «м’ясця» або розчинного порошку — й наслідків ніби й не було. Станіславові пацієнти за вечірнє тренування позбавлялися до 40 відсотків буризни, але наступного вечора знову з’являлися з ознаками важкого ступеня хвороби (80 відсотків). Всі його намагання виявлялися марними.

— Це тому, що вони роблять вправи не за власним бажанням, а з примусу, — пояснювала моя Павла.

Вона мала рацію, але Станіслав нічого не хотів слухати.

— Випробуй краще на них інтелектуальні вправи! — пропонував Міхал, однак Станіслав робив своє. Інтелектуальні заняття діяли не прямо, вони скоріше збуджували заснулі думки, розганяли отупіння, спрямовуючи на вищі цілі, однак нездатні були самі ліквідувати багатозвіра… А це, очевидно, єдине надихало Станіслава в його запеклій боротьбі проти мультибестії, яку він вів із фанатизмом святого Іржі, що кинувся зі списом на дракона.

Комунальна квартира протхнула потом, наче казарма, краще вже було сидіти вдома. Ми з Павлою горнулися в кожухах, як колись у тій лісовій хижці, а Міхал увімкнув тиху музику… Чи багато треба людині для щастя. Але що далі, то більше ми усвідомлювали його непевність. Усі очікували весни.

Ясне проміння вранішнього сонця заполонило великий кабінет головного інженера ПЧХП Еди Рогана. Роган зіп’явся навшпиньки перед заскленою схемою на стіні й збуджено водив пальцем по своєму геніальному витворові. Видатні твори завжди розпочиналися з мрії, а реалізація… «Роман я вже придумав, — говорив великий Флобер, — лишається тільки його написати».

Який ти прудкий, сам себе покартав Еда Роган. Снити й вигадувати набагато легше й приємніше, ніж скласти досконалу документацію принципово нових технологій…

Раптом озвався телефон.

— Чому ти не дзвониш до мене, що з тобою? Ти перетворився на нудного пришелепуватого татуся… — почала картати його Леона, домагаючись нового побачення.

Вона мене вже не цікавить, мені значно краще вдома, подумав Еда Роган. Кохайся зі своїм атлетом Станіславом, люба леопардице! Ти мене більше не хвилюєш!

— Не маю часу, працюю! — відбився Еда від настирливої коханки й рішуче поклав трубку. «Вчора вночі, при світлі ліхтарика, Павла нагадувала гаряче молоко з ромом і медом… Після вісімнадцяти років подружнього життя я закохавсь у власну дружину! Можливо, кохання й творча праця — найкращі ліки від багатозвіра».

— Я ні для кого не маю часу! — крикнув був Еда на свою секретарку Тіну, однак затнувся, бо прийшов сам генеральний директор ПЧХП.

— «Солодкий лід», «Овалон» і «Дульсінея» вже запущені й з першого березня вироблятимуться на всіх восьми лініях, — сказав директор. — А як справи з «Павутинням»?

— Запустив на повну потужність! — переможно проголосив Еда.

— Це дійсно дуже вчасно, — іронічно мовив генеральний. — А що ще робиться у твоєму відділі?

— Все в бездоганному порядку, все приведено до ладу, розвивається згідно запланованих темпів.

— Ти удачливий чоловік!.. А як там Бімонь?

— Оце чекаю від нього повідомлень.

— Давай заглянемо до Бімоня.

Коли обидва шефи ввійшли, провідний технолог Станіслав Бімонь саме вкладав до плаского металевого футляра накраяні шматочки «Повноцінного екохліба» (що мав неїстівний вигляд), після чого розстебнув сорочку, всунув футляр під пахву, наче термометр, і почав поважно походжати вузьким кабінетом.

— Що це з ним? — поцікавився генеральний директор.

— Що з тобою? — переказав Еда директорове запитання провідному технологові.

— Підігріваю екохліб теплом власного тіла до тридцяти шести градусів за Цельсієм, тобто ідеальної температури людської їжі, — пролунала відповідь. — У середньому це триває одинадцять хвилин і двадцять вісім секунд.

— У мене немає стільки часу, — відрубав генеральний директор. — І що далі?

— Повноцінний екохліб є комплексною відповіддю не лише на нестачу сировини, але й брак енергії, — пояснив гордо Станіслав. — Завдяки цій «екоїжі з футляра» кожен отримає потрібні поживні речовини, сам їх задарма підігріє до ідеальної температури. «Екоїжа» — це гігантська економія.

— Досить! — перебив його директор. — Що скаже на це головний інженер?

— Боюся, коли б це не щось із галузі наукової фантастики чи «чорного» гумору, — нещадно мовив Еда. — Бімонь постійно демонструє нам свій екохліб, давно вже описаний і в його власних попередніх розробках, і в світовій літературі. Єдина новація полягає в тому, що він цього разу нарізаний на квадратики. А чому, власне?

— Це ідеальний розмір шматочків, які можна брати пальцями просто з футляра, мов цукерку з коробки, — пояснив Станіслав. — Завдяки цьому відпадає потреба в столових приборах, яких лише в наших їдальнях щороку гайнується на шістнадцять тисяч крон.

— А тобі не спадало на думку робити з екохліба поштові марки?

— Чому саме марки?

— Бо їстівні поштові марки й папір — це було б непогано, однак це вже моя ідея! — весело підхопив Еда Роган. — Скільки невірних дружин могли б зберегти сім’ю, якби вони регулярно поїдали свою любовну кореспонденцію! Учні мусили б як покарання жувати неправильні креслення, а деякі письменники — власні книжки, що зробило б літературу дешевшою й оздоровило б книжковий ринок.

— Я протестую проти знущання з моєї праці, — почервонів Станіслав. — Праці, якою я сприятиму загальній економії.

— Але зайшов занадто далеко.

— Ну досить! — наказав генеральний директор. — Як довго працював Бімонь над цим безглуздям?

— Увесь січень.

— Позбавити його січневої премії, — вирішив генеральний директор, пошкрябавши буру виразку на руці. — Ім’я Бімоня завжди викликає в моїй уяві фізхвилини й штаб ТСЗ… Треба навантажити його справжньою роботою.

— Викинь цей непотріб! — наказав потім Еда Роган Станіславові, запалюючи сигарету «уїнстон». — Принаймні на найближчу тисячу років.

— Ти справді маєш себе за такого метикуватого? — похнюпився Станіслав Бімонь.

— А чому ж, власне, й не вважати?

На роботі з ним ще можна якось впоратися, але вдома — набагато важче. В голови комунальної квартири Станіслав перетворився на диктатора й тирана. В усіх складається враження, що якби його влада, він би з ентузіазмом, аби контролювати зростання БЗУ, щодня роздягав би нас догола або обшукував як контрабандистів.

— Роздягтись! — гаркав він на Тібора, примушуючи підстрибувати, присідати, підтягатись, і коли Тіборові товсті бурі смуги не зникали достатньо швидко, Станіслав, хизуючись перед Тіною, навалювався йому на груди й товк його руками та бив об підлогу…

В очах Тібора й Тіни палали шаленство, зненависть і жага помсти, це нанівець зводить лікування… але їм, безумовно, не слід дивуватись.

— Я думаю, Станіслав перегинає палицю, — прошепотіла Павла, що сприймає будь-яке фізичне насильство як жахливу річ.

— Це вже занадто! — голосно сказав Міхал.

На жаль, найгірші в світі вчинки чинилися дуже серйозно — і завжди з гідною подиву запопадливістю.

Країни світу борються з багатозвіром найрізноманітнішими засобами. У Скандінавії та північних районах СРСР полюбляють сауну, де температура піднімається аж до 130 °C, а БЗУ сильно розбухає, після чого його тканина повністю руйнується шмаганням березовими віниками, купанням у крижаній воді або качанням у снігу. На британських островах вживання березових віників також має вікові традиції, як і класична шкільна різка, хоча континентальна Європа віддає перевагу традиційному батьковому шкіряному ременю (а чехи — материній копистці).

Рідкісний виняток становить нюрнберзький «терапевтичний салон», де гніду недугу лікують виснажливим перехресним допитом, під час якого спрямовують яскраве світло настільної лампи просто в очі пацієнта. Є ще й т. зв. «лікувальні катівні», де за великі гроші відвідувачів підтягають пасами до стелі, прив’язавши до ніг важкі гирі.

У деяких південноамериканських країнах відкрито «лікувальні» концентраційні табори (в Чілі тощо), але вони скоріше покликані винищувати учасників руху опору диктаторськими режимами. Сумну першість у цьому, однак, тримає Південна Африка, де кольорових в’язнів запрягають у шахтарські вагонетки. «Вони ж бурі хоч так, хоч так», — цинічно заявив кореспондентові агентства Рейтер директор Папських копалень В. ван Снідерз.

X

Мені ввесь час нашіптували, нібито мій Станіслав щовечора роздирає у ванній на комусь шкіру. А зараз, бачу, він уже дістався до м’яса, ха-ха! — Леона Бімоньова задоволено дивилася, як Станіслав обробляє на підлозі Тібора. Тіна психує, але за хвилину й вона вже буде змушена стрибати із скакалкою. Роганам це не до вподоби, але ніхто не зважується й писнути: мій чоловік дужчий за всіх їх.

— Не бажаєш допомогти, Станіславе? Я вже змокла вся… — підлещується до нього Ріта Недомова. Ну й бестія! Бура, як мавпа в джунглях (я лише елегантно забронзовіла), вона ввесь час мотається між своїми й чужими, мов спійманий звір, і тільки чекає, коли гнідаки знову зберуться з духом… Я б не хотіла жити разом з нею. У тренувальному приміщенні вона слухняно підстрибує, але тільки-но повернеться додому — нахлебчеться води, нажереться «м’ясця» й нанюхається розчинного порошку. Нічим їй не дошкулиш, пройді!

Моєму чоловікові ТСЗ явно пішов на користь, посилюючи його впевненість у собі. Тепер він уже не просто голова, а господар комунальної квартири, поверху й цілого будинку, його суддя й володар… Таким чином і я, нарешті, перетворилася на First Lady. Хіба ні? Ха-ха! Людина повинна все випробувати, хоча аж на таке мій Станіслав просто не здатен. Спітнілий, він сопе на перекладині, Тіна з Рітою присідають, я теж мушу займатися вправами, Міхал тренується ретельно, він і свою матір, Павлу, підбив на фізкультуру, а до них нарешті мусив приєднатися й Еда… Ми, мабуть, уже ніколи не спекаємося цього «тренувального приміщення», де ми робимо вправи під звуки Станіславового свистка.

Можливо, це й корисно для здоров’я, однак надзвичайно нудно.

В усякому разі, добре, що Станіслав після роботи ходить чергувати до міського штабу ТСЗ, тож я маю вдосталь вільного часу. Швидко роблю покупки, бо в період боротьби з БЗУ Станіславові вистачає на вечерю шпинату, а в комунальній квартирі мені прибирати не доводиться — там завжди прибирає котрась «арештантка». Отже, я стала вільною жінкою!

Таким чином ми з Карлою Сладічковою чимчикуємо після роботи прямісінько до кав’ярні «Савой», де маємо вже постійне місце в жовтому закапелку. Тут навдивовижу затишно, офіціанти у фраках продають з-під поли сигарети, а гардеробниця пропонує за п’ять крон порцію розчинного порошку, який ми підсипаємо до віденської кави зі збитими вершками.

— Як там твій ревнивий Станіслав? — посміхається Карла, сьорбаючи зміцнену каву.

— Вже двічі приходив з розбитим писком, а одного разу — кульгаючи. Одне слово — інспектор ТСЗ!

— Він у тебе такий старанний.

— І, як завжди, все перебільшує. Просто Станіслав занадто порядний, і йому прикро, що навколо забагато гнідих, а білих майже не стало. Всі ми тією чи тією мірою гнідо-білі. Станіслав і досі не може зрозуміти, що бути сьогодні бурим — така ж буденна річ, як мати кілька кілограмів надмірної ваги…

— Це вже тепер у кожного другого, — додає Карла, яка має цілих двадцять отих зайвих кілограмів.

— Сьогодні гнідість така ж звичайна хвороба, як, скажімо, кашель у заводському селищі.

— У нас в Усті це знають навіть п’ятирічні діти.

— Я взагалі думаю, що гніді тепер займаються тим, чим, власне, хотіли займатися завжди, та тільки тепер зважились.

— Бо їм мається краще, ніж білим, — мовила бура Карла, витягаючи з сумки пакетик розчинного порошку.

— Хочеш?

— Звичайно, адже вдома на мене чекає лише шпинат і скакалка.

Ми ще двічі досипали собі порошку, після чого Карлу, як завжди, розібрала ненажерливість, і Карла змолотила чотири порції шоколадного торту, двісті грамів копченої ковбаси, п’ять булочок і збиті вершки з яєчним коньяком.

На мене розчинний порошок діє інакше, я починаю розглядатися по кав’ярні, де сидить чимало симпатичних чоловіків. Вони посміхаються до мене, виразно поводячи пальцями по своїх бурих звірятках, що виглядають з-під манжетів сорочок. Я охоче спробувала б із тим… або он з отим, але Станіслав, напевно, вбив би мене. Як добре, що не треба ловити чоловіка в кав’ярні, адже вдома у мене є коханець. Я ніколи не забуваю про самоповагу.

Але в комуналці вдень нудно, мов у казармі, кожен дивиться, як би звідти чкурнути, краще посидіти вдома в холоднечі й темряві, навіть до телевізора збирається троє-четверо, а буває — й жодного. Еда, білий, наче відро з-під вапна, не бажає побути зі мною навіть годинку… хоча я б із задоволенням трошки розважилась. Я його мало не благаю, а він увесь час пручається, хай йому чорт, я для нього наче запархатіла!

— Якщо дратуватимеш мене, поскаржуся Станіславові, що ти палиш на сходах! — пригрозила Леона Еді.

— Тоді мені доведеться тренуватись на десять хвилин довше? — глузував з неї він.

— Скажу Станіславові, щоб він зайнявся твоїм тілом, а його це тішить, ти ж знаєш!

— А якщо ми добре розважимось у тепленькій зараженій квартирі?

— Тоді знову станеш моїм любчиком, і Станіслав дасть тобі спокій.

— Виходить, треба вибирати між пазурами Бімоня й Бімоньової? — засміявся Еда Роган.

— Не дуже веселись! — застерегла його Леона. — Сьогодні ти ще можеш вибрати. Взавтра вже ні.

СТАНОВЛЕННЯ БУРОГО БАГАТОЗВІРА, за найновішими дослідженнями, почалось набагато раніше, ніж думали досі. Очевидно, йдеться про тисячоліття, тобто про світанок людської історії!

Ознаки рудої недуги в кожного виявляються по-різному; від байдужості, тупості й невігластва аж до зажерливості та дикої агресивності. Можна сказати, що за надзвичайних обставин величезна кількість мазуту просто виступила на поверхню людського тіла. Це, власне, те, що було закладене в людині з самого початку. Образно кажучи, доісторична твариноподібна людина була цілком бурою, як деякі види тварин тієї доби, тож уся історія людської цивілізації є, певною мірою, історією боротьби з тваринним елементом, що, однак, проіснував аж до сьогоднішнього дня, коли мазут виступив на поверхню у вигляді бурих наростів БЗУ, як свідчення людської деградації.

Найсприятливішими умовами є для багатозвіра нерухомість, темрява, тож уражена людина повинна прагнути до руху й світла. Фізичний рух діє обмежено, тимчасово, а до цілковитого видужання призводить спокійний, але безперервний розумовий рух.

Яким чином можна все це зробити швидко й ефективно!

Найкращі наслідки дають сучасні психологічні методи зосередження, засновані на аутогенному тренінгові Шульца, лікувальних методах Якобсона, Коуга, Бехтерєва та багатьох інших, без кого важко уявити сучасну психотерапію.

Аутогенне тренування (АТ) кілька років тому поширилося у цілому світі й вийшло за межі медицини. Сьогодні успішно застосовують АТ цілком здорові люди. Так, наприклад, дуже поширений «психорегулюючий тренінг» серед радянських спортсменів. Деякі варіанти АТ успішно застосовуються в педагогіці, в роботі з молоддю, під час вивчення іноземних мов, у космонавтиці тощо.

XI

На мамин день народження ми з батьком купили кубинський банановий лікер і завбільшки як штурвал торт із вершками. Мама засмажила гуску, й ми після тривалого посту таки добряче наїлися. Це ж день народження, чи ні? Однак на ранок у мене повискакували нарости БЗУ, а це означало, що слід переходити на чай та біг, за одну пристойну вечерю треба розплачуватися годинами тренувань. Такі шалені зусилля, щоб залишатися білим… я вже втомився. А скільки разів переконував себе, що не треба себе жаліти.

У комунальній квартирі ставало чимраз гірше. Бімоньова вдавала з себе королеву, здатну приготувати лише шпинат, вона забороняла Тіні й мамі куховарити, вважаючи, що ми забагато їмо, підгодовуємо свого багатозвіра!

Станіслав Бімонь перетворився на справжнісінького ката, гнідаки його зненавиділи, та й ми, білі, вже почали боятися. Мама була засмучена, але стрибала, ми з батьком бігали на місці (він уже почав халтурити), Тіна з Рітою присідали так, що в них піт котився градом, Тібор тренувався на перекладині, оскільки ж Станіславові це видалося малоефективним, то він почав прив’язувати йому до ніг гирі — це нагадувало середньовічну катівню, таке жорстоке примітивне лікування видавалося гіршим за саму хворобу, якої людина може позбавитися, коли дуже того захоче. Допомогти хворому можуть лише інтелектуальні вправи, такі, як скажімо, АТ, а не казармена муштра й тілесні знущання.

Наша біла комунальна квартира завжди порожня. Ріта з’являється лише вночі, аби щось приготувати, а Тібор одного разу просто зник.

Скулившись на килимі, мов хвора тварина, Тіна щовечора чекає, дивлячись на двері, чи не з’явиться.

— Ти повинна розслабитись… Може, ввімкнути музику? — запропонував я Тіні, коли ми лишились у вітальні вдвох.

— Мені однаково, — відповіла вона безбарвним голосом.

Тоді я поставив касету з найшаленішим роком, єдине, що вона хоч трошки сприймала. Намагаючись її розворушити, я запропонував:

— Давай потанцюємо?

— Не хочу.

— Принести якусь книжку? Може, почитати тобі вголос?

На це вона взагалі нічого не відповіла.

Мені дуже хотілося вивести Тіну з цього трансу, однак вона ні на що не реагувала. Фіззарядка її взагалі не цікавила, але якби я їй хоч трошки подобався… Але ж вона кохала свого Тібора й хотіла лишитися коричневою, як і він.

Пізно ввечері у вітальні задзвенів телефон. Піднявши трубку, я почув писклявий жіночий голос: «Це, очевидно, Роганів вилупок? Передай Тіні, що Тібор зараз у мене і буде тут ще довго. Це Мія Робова».

Коли я переповів розмову Тіні, вона понуро промовила:

— Я так і знала…

— Що думаєш робити?

— А що тут вдієш?

Вона хвилину лежала мов мертва, потім дуже повільно підвелась, ніби в неї боліли всі суглоби, й підійшла до мене. Стромивши великі пальці в кишені, Тіна дивилася мені просто у вічі. Її погляд був незвичайний і нічого доброго не провіщав.

— Чого ти в мене втупився? — Хрипко мовила вона, хоча втупилася в мене саме вона.

Тіна витягла з кишені малесеньку пляшечку й висипала щось із неї на долоню. То був розчинний порошок.

— Ну, то не витріщайсь, а біжи мерщій по вино, у вас його вдосталь! — наказала вона. — За хвильку мене палитиме шалена спрага.

Я вискочив з комуналки й майнув додому. Наші вже спали, я схопив дві пляшки білого вина й побіг назад, передчуваючи недобре… Не знаю, власне, чого саме я тієї миті боявся.

У клубі було темно, але я розгледів Тіну. Вона була в самих джинсах. Пляшки видалися мені раптом надзвичайно холодними, а потім почали пекти руки.

Тіна перебрала їх від мене, спокійно поставила на стіл, а потім притиснула мої долоні до своїх грудей. Вони виявилися страшенно гарячими.

— Йди до мене… білий кролику, — шепотіла Тіна. — У тебе такі холодні руки… Але зараз тобі стане гаряче… Йди, не бійся… Ти ж завжди хотів цього…

— Так, Тіно, але… Розумієш, я думав…

— Не кажи нічого. Тепер уже мовчи. Тримай мене добре… Та не так… Зачекай, я сама.

З тихим сміхом молода жінка вклала збудженого юнака на підлогу, роздягла його як безсилу ляльку й притиснулася до нього… Тіна пила вино просто з пляшки, цілуючи Міхала ненаситно, аж поки він почав стогнати від болю. Тільки тоді вона відштовхнула його, швидко вдяглась і зникла.

Знесилений Міхал лежав горілиць, наче поранений. Я знав, як усе це відбувається у книжках, бачив у Лондоні порнографічні фільми й дуже сильно бажав цього… Але тепер мені смутно й гидко. Я завжди думав, що люди повинні хоч трохи любити одне одного.

АУТОГЕННИЙ ТРЕНІНГ (АТ) — це комплекс розумових вправ, мета яких знайти в собі ключ, відімкнути й вивільнити свої невикористані можливості, щоб розвивати їх далі. Для початку досить кількахвилинного щоденного тренування.

Ми підготували для наших глядачів короткий телевізійний прискорений курс АТ за популярною книжкою В. Леві «Вміння бути собою». Усім, хто цікавиться, радимо практично випробувати кожну інструкцію на собі.

АТ-1: УВАЖНИЙ ПОГЛЯД. Безперервно або з рівними проміжками часу споглядайте якийсь предмет (наприклад, коробку сірників), споглядайте 3–4 хвилини. Потім на 3–4 хвилини заплющте очі та спробуйте відтворити образ тієї коробки й мати його мовби перед очима якомога довше, з усіма подробицями. Після цього розплющте очі, порівняйте «уявну фотографію» з оригіналом. Повторіть це від п’яти до десяти разів. Ваше завдання — досягти уявного зорового бачення; в цьому вам допоможе тільки наполегливість.

АТ-2: ВНУТРІШНІЙ ВІДЕОСКОП. Протягом 2–3 хвилин втуптеся поглядом у якийсь предмет, скажімо в ту-таки сірникову коробку; далі переведіть погляд на склянку, аж доки обидва предмети зійдуться докупи. Потім спробуйте у явки вкласти коробку до склянки.

АТ-1 і АТ-2 приносять найбільший успіх тим, хто прагне виробити в собі зорову просторову уяву. Опанування цими методами відкриває шлях до вільного оперування образами й створення внутрішнього «відеоскопа» — інструмента аутосугестії та інтелекту. Існують люди, яким, незважаючи на величезні зусилля, не щастить викликати подібний візуальний образ. Якщо ви належите до них, спробуйте інші вправи.

АТ-3: ФІКСАЦІЯ ПАЛЬЦІВ. Це одна з найпростіших вправ, що може стати ключем до опанування всього можливого арсеналу АТ. Перші вправи слід проводити з вказівним пальцем правої руки (у лівші — лівої).

Варіант з розплющеними очима (підготовка): подивіться уважно на кінчик указівного пальця, начебто ви бачите його вперше і хочете детально роздивитись (спостерігаєте за ним, як у випадку АТ-1). Дуже добре, якщо ви під час такого спостереження реально відчуєте тепло в пальцях і калатання серця.

Варіант із заплющеними очима (основний): сядьте або ляжте зручно, так щоб ваш указівний палець не висів у повітрі, а, навпаки, в щось упирався. Заплющіть очі, ні про що не думайте й зосереджуйтесь на кінчикові пальця. Вас цікавить тільки він, поглинаючи всю вашу увагу…

Дихайте вільніше, не напружуйте руку, не рухайте пальцями, але й не силкуйтесь неодмінно зберегти абсолютну нерухомість. Палець, тільки кінчик пальця… Уявіть собі, ніби з кінчика пальця виходять імпульси та хвилі, які струмують до мозку… Заключною фазою вправи є відчуття тепла й пульсації; досить часто виникає уявлення, ніби ваш палець збільшився або змінив форму.

Такі вправи загострять ваше сприйняття й уміння спостерігати, а це згодом допоможе збагнути власні творчі сили.

Вправи АТ корисні для кожної здорової людини, але увага: їх не слід провадити при захворюваннях серцево-судинної системи, інфекційних та душевних недугах!

XIІ

— Не пізніше як о шостій ми мусимо звідси відвалити, — сказала Мія Робова голому Тіборові в квартирі її батьків.

— Невже твої предки такі суворі? — посміхнувся Тібор.

— Я б не сказала, однак навряд чи їм би дуже сподобалось, якби я валялася тут з одруженим, та ще й гнідаком.

— Вони що — білі?

— Більш-менш. Їх би не привели в захват оці звалені в купу перини, подушки та ковдри. Ну, вставай, допоможи мені все це прибрати, хай тобі чорт!

Коханці поздирали брудну білизну, вдягли чисті наволочки і поклали речі на звичні місця.

— Три дні в теплі були надзвичайно приємними, — зітхнув Тібор. — Куди ж ми тепер?

— Не бійся, сьогодні ж увечері будемо в затишному гніздечку.

— Як ти його надибала?

— Мене запросив один хлопець.

— А я ж як?

— Він сказав, що я можу привести партнера.

— Що це за чмур?

— Сама не знаю. Заходив якось до нашої крамниці.

— Виходить, це просто так, нічого особливого?..

— Напевно, я йому сподобалась, — посміхнулася Мія. — Але не бійся, з ним усе гаразд, я його добре роздивилась. Він такий же гнідак, як і ми.

Коханці поскладали речі до валізи, Мія вдягла чорний кожух, підперезалася чорним паском, Тібор узяв валізу, вони вийшли й поїхали автобусом до парку, де починався квартал старих респектабельних будинків.

Вуличка була тиха й темна, лише де-не-де світилися вікна верхніх поверхів.

— Той хлопець казав, що живе в будинку номер шість, — бурмотіла Мія.

Це виявився величезний будинок у стилі сецесіон, скоріше навіть палац, його п’ять нижніх поверхів тонули в темряві, лише на шостому поверсі червонувато жевріло широке аркове вікно. Мідні дзвоники були старовинні. Мія й Тібор подзвонили й довго чекали.

Нарешті у високій брамі розчинилося заґратоване віконце.

— Хто там? — озвався голос.

— Це я, Мія Робова. Сьогодні в крамниці на Ритіржській вулиці ти запрошував прийти…

— А, це ви! Скільки вас?

— Двоє.

Всередині загриміли засувом.

— Заходьте, — сказав молодик у лижному светрі. Впустивши коханців досередини, він знову ретельно замкнув двері.

— У вас тут, як у фортеці, — сказала Мія в гнітючу тишу.

— Часом хтось і заблукає, — ухиливсь од відповіді юнак, повівши їх до ліфта.

Ліфт являв собою звичайну клітку з міцних прутів, між якими було вставлене скло, всередині — дві люстри і навіть сидіння з червоного оксамиту. Квартира на шостому поверсі виявилася справжнісіньким палацом. Останнім часом Тібор та Мія набачилися всякого, але таке, мабуть, бувало лише в фільмах — передпокій завбільшки як квартира в панельному будинку, далі відкривався величезний зал з дерев’яною різьбленою стелею, старовинні меблі, масивний камін із чорного мармуру.

Навколо палаючого каміна сиділо чоловік десять, усі беззастережно гніді, серед них лише дві жінки.

— Привів вам кицю, торгує шкіргалантереєю на Ритіржській вулиці, — пояснив компанії господар.

— Добрий вечір усім! — мовила Мія, намагаючись, щоб її слова прозвучали якомога веселіше.

— В кожусі непогана, — почали глузувати присутні. — Але що буде, як вона скине кожух! І взагалі все. Вона ще й фраєра привела з собою? Це зайве. Ну, та вже хай. І його прилаштуємо. Ну, скидай мерщій кожуха! — звеліли вони Мії. — І ти теж, хлопче, роздягайся!

— Ви все робите так швидко? — збуджено засміялася Мія.

— Ти це зараз побачиш, кицю. Допоможіть же їй!

Двоє хлопців схопили Мію й почали витягати з кожуха.

— Я сам їй допоможу! — запропонував Тібор, однак на нього навалилися троє, викрутили йому руки назад.

— Ми так не домовлялися! — закричала Мія, коли її, напівроздягнену, тягли до сусідньої кімнати, ще й зачинили по собі високі білі двері.

Тібор нічого не міг удіяти з тими трьома, вони мали міцні лабети, роздягли його до сорочки, а потім спустили ліфтом у підвал, де стягли й сорочку.

— Тут холодно, але ти зможеш зігрітися, — сказали вони, підводячи його до великого стосу березових колод. — Бачив наш камін? Він потребує силу-силенну дров, ось ти нам і нарубаєш. Але щоб усі були однаковими, як близнюки, за оцим зразком.

Вони кинули до його ніг рівненьке й гладеньке полінце та ножівку, аж тоді розв’язали руки, однак самі тримали тонкі сріблясті прутики — автомобільні антени. Це була дуже грізна зброя — вона розрізала шкіру, мов бритва.

— Ну, то як, берешся без подальших умовлянь? — Ті троє шкірилися до Тібора, хвиськаючи антенами.

Що я міг робити? Я взявся до пилки. Хлопці викурили по сигареті й, замкнувши мене в підвалі, пішли.

Я обдивився ввесь підвал — ніде жодного виходу, лише одні замкнені двері, оббиті залізними листами. Товстезні бетонні стіни без вікон.

Я змушений був бехати цілу ніч, за мною прийшли аж уранці, цього разу троє інших хлопців і з ними — дівчина. Замість антен у руках були велосипедні ланцюги.

— Ну й побілів ти за ніч, хлопче! — реготали вони. — А ми біляків не любимо. Давай пакуйся — й мотай звідси.

Вони кинули мені одяг та Мішу валізу. Тільки-но я почав одягатись, як дівчина хряснула мене ланцюгом по спині. Гнідаки — негідники! Ці виявилися справжнісінькими тварюками. Вони вивели мене на вулицю й відразу замкнулися зсередини. Мені було гидко, як ніколи. Я насилу доплентався до фабрики, завгар вжахнувся, побачивши мене, і дозволив поспати кілька годин у кутку на мішках.

Прокинувшись, я відчув нудоту, але я не мав і на понюшку розчинного порошку. Можна було б попросити в завгара, та я вирішив ще трохи полежати. У голові юрмилися думки. Чогось хотілось… не знаю навіть, чого саме. Потім я подумав про Тіну. Вона — хороша жінка. Треба їй усе розповісти. Тому я попрямував до корпусу В.

Побачивши, що я став майже білим, Тіна спершу вжахнулась, а тоді страшенно зраділа. Я сидів у приймальні й дивився, як вона друкує, як поливає квіти на вікні. Мені було дуже приємно.

— Нам слід було б відвідати Томашека, — сказав я перше, що спало на думку.

— Ти справді? — Тіна враз розм’якла.

Після закінчення роботи ми вирушили в гори. Там було чудово, всюди лежав такий білий сніг, якого в місті ніколи це побачиш.

Наш малюк зрадів і грався зі мною більше, ніж з Тіною, та її це, здається, зовсім не засмутило. Моя теща теж раділа. У горах їм значно краще, ніж у місті, вони не хотіли нас відпускати, ми чудово провели час.

І все-таки ми мусили вертати додому, й цього разу також без Томашека. Тіна аж плакала. Автобус був переповнений, ми їхали похнюплені.

Тіна була втомлена, їй не хотілося тренуватись. Вечерю я вирішив приготувати сам.

— Чудово, Тіборе, ти сьогодні майже зовсім чистий, я надзвичайно радий! — гукнув до мене Бімонь, хизуючись перед присутніми.

— Плювати мені на твою радість! — відповів я йому, швидко приготував їжу й поніс Тіні. Вона знову плакала. Ну, чим я міг її втішати, хай йому чорт!

Вдома було холодно й темно, спати не хотілось. Це нас обох пригнічувало. Тіна лизнула розчинного порошку, я теж. Ну, чим би його ще зайнятись? Ми покохались, після цього відчули спрагу, потім голод, між тим з’явилася Ріта, теж дуже голодна, ми зварили «м’ясця», попоїли й трошки повеселішали.

Гніда людина не має жодних проблем, життя видається веселим, принаймні можна легко заснути.

Ми взагалі перестали ходити до комуналки, пізно вночі Ріта куховарила на всіх.

Першим приліз Арсен Кралік, увесь побитий. Потім прийшов Польда Штрунц і розповів, що Арсена побили за якісь неподобства біля жіночого гуртожитку. Нарешті, з’явилася Мія. Тіні тепер усе байдуже, а мені доводиться дбати про всю компанію.

Ми отак ушістьох збираємося щовечора в нас, сидимо поночі в спортивних костюмах, кутаючись у пледи, згадуючи наше затишне гніздечко в дванадцятій квартирі, яку йолоп Бімонь замкнув на висячий замок, позабиравши в нас ключі…

Очі в жінок жевріють, жінки тільки й чекають моєї команди.

— Нам потрібен цей будинок. Увесь! — сказав я їм.

— Це було б чудово.

— Ніде більше ми не зможемо жити.

— Біляки не мають права наказувати нам.

— Ми маємо право жити по-своєму…

— Але цього разу нам слід діяти інакше, хитріше, ніж досі.

— Спершу озброймось. А потім почнімо відловлювати їх по одному, — закінчив я свою промову.

Ранок є найкращою порою для занять АТ, хоча треба займатись і вечорами, головне — регулярно принаймні по 5 хвилин. Найідеальніиіе — знайти вдома затишний куточок для занять і, що найважливіше, — прибрати зручної пози. Оптимальна «поза їздового». Зручно вмостившись, почнімо…

АТ-4: РОЗСЛАБЛЕННЯ М’ЯЗІВ. Уважно обдивіться власне тіло. Приберіть пози, яка знімала б будь-яке м’язове напруження. Розслабтесь. Для цього слід зробити непомітний, ледь відчутний порух. Зробіть його… Це мікрорух. Вам здасться, що всередині у вас війнув легкий вітерець. М’язи при цьому залишаються непорушними, лише трохи «осідають».

(У практичному житті ця вправа допоможе вам зосереджуватись під час роботи, у громадських справах тощо.)

АТ-5: РЕЛАКСАЦІЙНЕ ОБЛИЧЧЯ. Опустивши повіки, подивімось униз на себе. Випнувши вперед нижню щелепу, почнімо повільно нею рухати. Розслабмо язик, ледь дотикаючись ним до верхніх зубів. (Ця вправа допомагає швидше перейти до вищих фаз АТ.)

АТ-6: ГЛИБОКИЙ СПОКІЙ-головна запорука успіху АТ. Він дає змогу оволодіти всією діяльністю тіла, упорядкувати її. Спочатку можна допомагати собі найрізноманітнішими способами, скажімо, класичною аутосугестією (говорити слід лише про себе): «Я спокійний… Спокійний… Спокійний… Мені легко… Легко… Легко… Почуваюся вільно… Надзвичайно вільно…»

Декому варто посилювати ці слова уявленням чи спогадом. Скажімо, думати про луку на узліссі… музику нічного струмка… літній полудень у південночеському селі… крони величезних старих дерев у безвітря… нечутний лет сніжинок у світлі нічних ліхтарів… обшир зоряного неба… спокійне вечірнє море… глибоку тишу засніжених просторів… велич гірських хребтів і паєм тощо.

XIІІ

Просторий кабінет головного інженера об’єднання ПЧХП нагадував шкільний клас під час уроку креслення, з якого діти несподівано втекли: скрізь розкидані креслення та ескізи, що волають кольоровими стрілками, жирними червоними знаками оклику, фотографії, копії та вирізки. Еда Роган схвильовано ходив по розкладених на підлозі схемах і планах, палячи сигарету за сигаретою.

Опус мого життя — «Павутиння» — вже давно перекочував із заскленої рами на підлогу, роздавшись ушир, проте людина, на жаль, має всього-на-всього один мозок.

Стан, подібний до мого, митці називають творчою кризою. Це правда. Що ж, митцям видніше. Поетові не вдається вірш, він закриє папку й піде до клубу письменників. Або художники, про яких теревенять, нібито їхнє натхнення — це дівчинонька, свічечка, горілочка й музичка… Отоді, мовляв, малюється! Я бачив у кіно, як великий Мікеланджело Буонарроті, коли йому не вдавалися фрески для Ватікану, йшов до корчми й шпагою протикав барило з вином. А тоді простував розписувати Сікстинську капелу.

Бодай голова перестала боліти. Вже два тижні горблюсь тут, як віл, по чотирнадцять годин щодня… Це вже понад людські сили. Це мене вбиває. Еда знову запалив сигарету і після короткої душевної сутички з самим собою похнюплено відкоркував сьому пляшку білого вина. Правда у вині, чи не так? Натхнення, кажуть, теж.

Еда налив собі склянку, пройшовся по карті, глянув у вікно. Внизу на подвір’ї походжав у компанії ще трьох шоферів Тібор Трнка в шикарному чорному шкіряному піджаку. Всі четверо весело сміялись.

Тібор умів вибрати собі роботу до душі: за десять хвилин доправить генерального директора на певну адресу, потім чотири години спить або читає. Ще десять хвилин — назад, машину в гараж і неперевтомлений — додому відпочивати. Або трохи більше, як за годину, довезе генерального до Праги, цілий день там байдикує, мов студент на канікулах, потім так само — назад, і якщо повертається навіть до обіду, все одно одержує відгул за нібито понаднормову роботу.

Тібор не приймав близько до серця фізичні вправи, бо багатозвір йому зовсім не заважав. Він мав люблячу гніду дружину й веселу гніду компанію. Їхній бурий спосіб життя був напрочуд легкий: не доводилося ні про що турбуватись, розваги діставались легко, а неприємності до ранку випаровувались. Біле життя вимагало суворого дотримання режиму, дієт, абстиненції й фізичних тренувань (Еда знову налив собі й запалив сигарету), щохвилини якесь подолання й обмеження — хіба не є біле життя неприродним і протилюдським?

А в гнідості немає нічого неприродного: це саме життя, його здорові земні прояви…

Еда помацки підняв найближчий аркуш проекту й почав роздивлятися знаки оклику, які поставив учора в творчому запалі червоним олівцем. Тепер уже й не знаю — навіщо, власне, поставив, подумав він. Білі радощі такі крихкі й нетривкі… А перехилиш пляшку вина-де там той АТ чи проектування.

Він вимучено зітхнув, позбирав свої аркуші, мов друзки скла, й порозсовував їх назад до шухляд і папок. Що ж тепер? Ще склянку вина? Це вже було б занадто.

Він заплющив очі, вперто силкуючись потрапити на буру хвилю. Ми пливемо в могутньому потоці тропічної Амазонки, вода тепла й руда від розчиненої глини, на глиняних берегах видно голих бурих людей — це щось таке, що могло б стати анти-АТ, однак відчайдушного злету фантазії все ж не відбулося — необхідно було більше важких боєзапасів. Навіщо ж я дав себе так розчулити? — подумав він. Тепер уже взагалі нічого не здатний придумати, голова болить, день згаяний. Еда вийшов до приймальні й попросив у Тіни щіпку розчинного порошку.

— Прошу, — сказала вона, простягши йому маленьку металеву коробочку з-під чаю, повну сухого рудувато-коричневого порошку.

— Можна все взяти?

— Звичайно.

— Скільки з мене?

— Розрахуємось іншим разом, — всміхнулася молода брунатна жінка.

Повернувшись до кабінету, Еда насипав порошку в рот, щедро запив водою, вмостився в кріслі й заплющив очі. Цей порошок і справді швидко діє, подумав він.

Товсті бурі метелики знову затріпотали крильцями в голові… Їх увесь час більшає… Їх уже безліч… Мене поглинув якийсь морок. Я перетворився на тверду плитку шоколаду… розмелену велетенськими м’якими губами. Це якась велика слабкодухість… але й полегшення. Ті величезні вуста висмоктують з мене все напруження… Ввесь біль самовипробовування й мислення. Якщо існує творча радість… то є і творчий неспокій та мука… Я стаю все меншим і круглішим шматком шоколаду… відчуваю, як мене перемелюють, смокчуть і подрібнюють ті велетенські м’які, вогкі губи… аж доки я розплавляюсь і стаю солодким бурим соком.

Того дня доктор Еда Роган дістався додому в важкому гнідому стані й відразу напав на комору.

— Може, замість вечері краще трохи потренуватися? — запропонувала Павла.

Міхал вибіг у двір, де стояла машина, і приніс звідти трос.

— Тату, йди лягай, а я знову прив’яжу тебе до ліжка…

— Дайте мені спокій обоє! — грубо крикнув Еда, добряче наївся, заліз у ліжко й гукнув дружину.

Дивуюся я своїй чистій і піднесеній Павлі, подумав він при тому. Як вона може спілкуватися зі мною, адже я зовсім скотився й тягну її вниз у буре багно, вона розчиняється в мені, мов шматочок цукру в гарячій каві, я хапаю її, вгризаюся в неї, забуваючись у своїй гнідій сексуальності.

— Ми домовилися, що наш будинок лишиться білим! — нагадав наступного вечора Станда Бімонь Еді, густо зарослому БЗУ, і показав рукою в бік перекладини. — Прошу!

— Кілька вправ перед вечерею будуть чимось на зразок аперитиву! — зареготав гнідий Еда, вхопився за перекладину й кілька разів ледачкувато підтягся.

— Хіба це вправи, він же лише підтягується, — під’юджувала Станіслава Леона, намагаючись покарати коханця, що зрікся її. — Дай йому як слід!

Тільки-но її чоловік відійшов, як вона засичала Еді:

— Я обіцяла тобі, що ти поплатишся власним тілом!

— Пробач, люба… — лицемірно зашепотів гнідак.

— Я тебе попереджала!

— Пробач, я знову буду твоїм.

— Коли?

— Взавтра, зразу ж по обіді. Обіцяю!

— Спробуй тільки збрехати, щодня горітимеш у пеклі! — вела вона, доки Станіслав повернувся з десятикілограмовою гирею й прив’язав її до ніг Еди.

Якщо підтягання на перекладині сімдесяти кілограмів власної ваги силою власних рук — досить відчутна фізична вправа, то робити це з десятикілограмовою гирею на ногах — справжні тортури. Еда вмить побагровів і заросився потом.

У мене шалене бажання відпустити руки і впасти, але зануда Станіслав одразу скочить мені на груди й почне жорстоко обробляти, як колись Тібора. Проклятущі Бімоні! Нехай краще моє тіло страждає від неї, ніж від нього. Еда ледь стримувався від муки, посилаючі Леоні благальні погляди.

— … чотирнадцять… п’ятнадцять… шістнадцять… сімнадцять, — рахувала Леона його натужні рухи і, достатньо навтішавшись муками коханця, нарешті звеліла: — Ну досить! — І відв’язала гирю від його ніг.

— Нехай ще підтягнеться разів з двадцять! — вимагав голова комунальної квартири.

— Він сьогодні більше не витримає, — запевнила його Леона голосом людини, що приносить полегшення страждальцям. — Бачив, як у нього тіпається сонна артерія? Цей симптом я знаю дуже добре. Саме з цього починається серцевий напад.

— Ти справді думаєш, що він більше не витримає? — перепитав Станіслав.

— Сьогодні — ні. На перший раз треба бути обережним. — Леона глибокодумно подивилась у вічі Еді. — Але від завтра він точно підтягатиметься п’ятдесят разів. А післязавтра гиря може бути навіть п’ятдесятикілограмовою.

Лицемірний гнідак Еда миттю вдав із себе хворого, промовисто притиснув руку до серця й сів на диван, глибоко зітхаючи, давши змогу родині турбуватися про себе. Він з апетитом з’їв подвійну вечерю й випив чотири кухлі пива.

Вранці на роботі він байдуже глянув на «Павутиння», викурив першу сигарету й придумав цілу серію дорогих делікатесів «Лісові ритми». Потім гукнув секретарку й довго диктував їй текст замовлення на сировину: фазани, коропи, м’ясо оленя, сарни, дикого кабана, муфлона й нутрії, а коли згадав про бобра (найкраще запікати його на рожні), то задзвонив телефон.

— Нагадую тобі про твою вчорашню обіцянку. — Це Леона телефонувала зі своєї лікарні.

— Цілу ніч я думав лише про тебе, — збрехав Еда.

— Я закінчую роботу в обід.

— За п’ять хвилин пополудні чекатиму тебе на звичному місці. Тішуся думкою про тебе, люба леопардице!

В обід гнідак Еда взяв свою італійську спортивну машину й поїхав. Біля телефонної будки до нього підсіла Леона. Вони подалися прямісінько до нашого будинку, миттю збігли на третій поверх. У Леони виявився ключ від нашої зараженої квартири. Всередині було добре напалено.

— Хто це міг так нагріти наше гніздечко? — запитав він.

— Я ще вчора ввечері заскочила сюди й увімкнула центральне опалення, — зізналася Леона.

— Ти була переконана, що ми знову зійдемось?

— Я знала, що ти зрештою розм’якнеш.

— Буду м’яким чи твердим, як тобі заманеться, — пообіцяв Еда, вмикаючи в спальні рефлектор на повну потужність, як любила Леона.

— Зараз тут стане, наче в Африці! — зраділа вона й миттю роздяглась.

— Як я можу кохатися з тобою, — сказав Еда, — коли мене мучить думка про сьогоднішні вечірні вправи на перекладині з десятикілограмовою гирею? А взавтра вже буде п’ятдесятикілограмова?

— Тобі досить лише добре попросити Станіслава. А я теж докину слівце про серцевий напад. Щоправда, тільки в тому разі, якщо ти цього заслужиш!

— А якщо ні?

— Тоді Станіслав дуже розсердиться на тебе.

— Я заслужу, люба. Але яким чином?

— Ти це добре знаєш! І вмієш. Ну, починаймо…

Після такої тривалої перерви вони були як навіжені, а потім домовилися зустрітись післязавтра. Еда вже міг не тренуватись у комуналці. Павла з Міхалом теж капітулювали.

На нараді в генерального директора (вже майже білого) обговорювався безнадійно бурий стан головного інженера об’єднання. Це дратувало й веселило всіх, як і кожна витівка Еди Рогана. Було вирішено лікувати його примусово, що стане прикладом для всіх підлеглих.

Учасники наради, всі практично білі, спокійно сприйняли повідомлення про те, що нині в об’єднанні вже 71,2 % білих працівників. Такого вирішального повороту було досягнуто завдяки масовому поширенню АТ.

Повідомлення з усіх областей і з-за кордону підтвердили, що заняття АТ повсюдно утверджують найкращі людські риси, збільшують уважність, потяг до творчості й, таким чином, продуктивність праці, щирість, віру в себе й довіру до інших. Усе це відчутно поліпшує атмосферу на підприємствах. У зв’язку з цим вирішено відхилити прохання фабричного штабу ТСЗ про придбання ще однієї тренувальної драбини і трьох пар гантелів; замість них вирішено закупити 1000 брошур «Прискорений курс АТ» і роздати працівникам.

На обговоренні Роганових м’ясних делікатесів «Лісові ритми» заступник з економічних питань (повністю білий) підкреслив, що для тих делікатесів замовлено надзвичайно багато надто дорогої сировини.

Рогана закликали до максимальної ощадливості, розробки нових нем’ясних і малокалорійних продуктів у дусі нинішньої тенденції до побіління, а також з огляду на експортні плани. Роганів проект було схвалено й на нього виділено 10 000 крон з тим, щоб допрацювати «Лісові ритми» й домогтися найвищої оцінки на наступній міжнародній виставці харчових продуктів у Кодані.

— Все закінчилось якнайкраще, ми одержали десять тисяч на м’ясо й овочі! — повідомив Еда Роган Тіну, повернувшись із наради, і послав її за пляшкою червоного вина. — Під дичину воно йде краще, ніж біле.

«Павутиння» потроху вкривалося порохом, бо Еда Роган щодня з самого ранку розважався різними сортами дичини (найбільше йому подобалося червонясто-гніде м’ясо дикого кабана). Білий халат просяк кров’ю, головний інженер нагадував м’ясника з гастроному, а його кабінет — різницю. Еда Роган невтомно нарізав м’ясо різницьким ножем, притрушував перцем і поглинав сирим, тоді брався до сирої ж селезінки чи печінки й запивав усе це червоним вином. Він із насолодою борсався в кривавому тісті, напахченому гострими приправами, коли ж йому вдавався черговий «Лісовий ритм», він спершу куштував його, тоді кликав Тіну й удвох із нею жадібно зжирав усе.

Ввечері в комунальній квартирі він на привітання інших лише хитав головою, вдаючи з себе важкохворого, й «знесилено» падав у крісло.

Я чую — за моєю спиною біляки тупо стрибають з гирями, й дивуюся, як це їм ще не набридло. Павла й Міхал докірливо мовчать, я до них теж більше не озиваюсь. Вони дратують мене. Коли згасає телеекран, я відчуваю під столом дотик гарячої Леониної ноги. Нас обох бере нетерплячка.

Через день, одразу ж по обіді, ми з Леоною сходимось у нашому бурому раю, скидаємо на підлогу одяг — для більшого комфорту. Голу шкіру пестить сухий жар електрокаміна, а хіть нестерпно розпирає зсередини.

Потім ми відпочиваємо у ванні з гарячою водою, їмо консервовані абрикоси.

— Я кохаю тебе, — говорить Леона, яку в такі хвилини тягне на лірику.

— Не бреши.

— Ну добре, я брешу, але коли тобі так дуже хочеться знати, то це не гірше, ніж казати нудну правду.

— З’їж краще абрикоску, — кажу я їй, аби припинити балачку. Консервованих абрикосів тут удосталь.

Раптом чую гупання в двері, та таке лунке й настирливе — не інакше прийшли інспектори ТСЗ або господарі квартири. Підходжу до дверей — Тіна.

— Відчини, Едо! Це дуже важливо.

Я відчинив, і вони миттю вдерлися: спершу Тібор Трнка, за ним Польда Штрунц з Арсеном Краліком, ота навіжена Мія Робова, нарешті Тіна з Рітою. Чоловіки мали в руках радіоантени, жінки — велосипедні ланцюги.

— У вас тут так тепло! Може, дозволите й нам погрітись? — провокував нас Тібор. — Чи виженете назад на холод?

— Хіба ми схожі на нечем? — відповів Еда, обмотуючись рушником. Бліда як мертв’як Леона горнулась у плед і цокотіла від переляку зубами.

— Сідайте й пригощайтесь чим бог послав, — посміхнувся Еда, намагаючись тримати всіх у межах товариської бесіди, а потім невимушено обернувся до Леони: — Люба, запропонуй нашим гостям абрикоси.

Члени Тіборової банди зручно розміщувались серед лахміття на підлозі, однак не випускали з рук своєї жахливої зброї. Лише Польда Штрунц відклав антену й глитав компот просто з банки.

— Дев’яту квартиру ми вже ревізували, — мовив Тібор.

— А тутешня комірчина повна абрикос! — нагадав Польда.

— Ми вам залишимо цю квартиру, — вів далі Тібор, — якщо ви допоможете нам в одній справі.

— Що ти маєш на увазі? — спитав Еда.

— Ви такі ж гніді, як і ми, тож наші інтереси співпадають, — пояснив ватажок. — Ви можете стати членами нашої групи. Однак лише умовно, щось на зразок кандидатів.

— А що від нас вимагатиметься? — поцікавився Еда.

— Я поясню вам усе трохи згодом. Разом з вами нас буде восьмеро, а це вже сила. Ми повинні захопити ввесь будинок, ви нам допоможете. Але якщо хтось надумає зрадити…

Тібор ляснув антеною по підлозі, відразу ж за ним (безумовно, вони тренувались) те саме зробили всі члени банди. Звук був моторошний.

ДИХАННЯ Є ГОЛОВНОЮ МУЗИКОЮ нашого існування і разом із серцебиттям свідчить про самопочуття, впливає на зовнішній вигляд і на взаємини з іншими людьми. Для дихальної аутосугестії пропонуємо таку формулу:

«Я дихаю абсолютно вільно… правильно… дихаю невимушено… легко й вільно… я покладаюся на власне дихання… навіть лінощі не завадять моєму диханню».

Прислухайтесь до відчуття, яке викликає у вас дихання, й спробуйте впіймати й визначити ту насолоду, яку приносить плавний рух грудної клітки, легенів, що наповнюються повітрям, полегкість видиху… Ви зрозумієте, що ця насолода справді додає сил.

АТ-7: ВИВІЛЬНЕНЕ ДИХАННЯ (слід проводити в добре провітреному приміщенні).

Приберіть одну з поз АТ, розслабте м’язи (АТ-4) й доможіться глибокого спокою (АТ-6). Дихайте у звичайному ритмі. Головне полягає в тому, щоб зосередити увагу на своєму диханні. Прислухайтесь до дихальної насолоди. При цьому — жодного насильства, ніякої манірності й неприродності. За добу ваше дихання саме трохи уповільниться й поглибиться, стане правильнішим. М’язи ще більше розслабляться, й може статися, що відчуєте приємне тепло. Вам вільно дихатиметься. Серце перейде на спокійний ритм. Відчуття спокою, свіжості й вивільнення зростатиме.

Ця вправа допоможе вам, зокрема, в конфліктних ситуаціях: а найкраще — перед ними. За допомогою АТ ви зможете створити панцир, що охоронятиме ваше дихання від зловмисних, раптових зовнішніх впливів, і буде щитом вашої чуттєвої врівноваженості. Вивільнене дихання стане основою вашого життя й потужною опорою спокою та впевненості.

АТ-8: СОННЕ ДИХАННЯ означає межу вивільнення, безумовне панування природного спокійного ритму. Сонного дихання можна досягти завдяки вивільненню дихання, а вже потім — просто «пливучи» на цій хвилі. Сприяє також згадка про заколисливі морські хвилі… гойдання, на гойдалці… або занурення в мішок з пухкою ватою. Не шкодуйте часу для досягнення сонного дихання, ви знайдете в ньому (крім швидкого засинання) один з найнадійніших ключів до внутрішнього спокою.

Виконуючи будь-які вправи АТ, найважливіше — НЕ ПОСПІШАТИ. Не сподівайтесь негайних успіхів, а при поразці не Картайте себе. Ваші зусилля не лишаться марними, вони поволі прокладуть собі шлях у підсвідомості. Образно кажучи, наш підсвідомий бурий «низ» (БЗУ) з усім своїм прадавнім і стійким біологічним механізмом просто не в змозі йти в ногу з рухливими, нетерплячими вимогами білого «верху». «Низ» від самого початку байдужий, темний, послідовно консервативний і надзвичайно важко опановує нові ритми. Вірте, що жодне ваше зусилля не зійде намарне! А невдача ще нічого не означає, бо вже саме зусилля є динаміка й творчість.

Усвідомте, що ви вже ВСЕ МАЄТЕ В СОБІ: здібності й стани, яких ви намагаєтеся досягти за допомогою АТ, в принципі, вам знайомі. Ви вже колись переживали їх, принаймні в дитинстві, та й згодом, у час миттєвого вивільнення, свіжості, осявання й щастя, — можливо, слухаючи музику, катаючись на лижах або каное, плаваючи у вранішньому морі, прогулюючись під зорями, прикрашаючи ялинку; або коли ви робили якусь добру справу. Все це переповнює вас хвилюючими почуттями чистоти, миру, любові до людей та глибокої радості.

Аутогенне тренування дасть вам змогу звільнити організм від усього чужого. Ви братимете сили лише з власних джерел, зміцнюватимете й розвиватимете свої найкращі риси. АТ — це не чаклунство, а скоріше — науково перевірений сучасний метод, здатний сконцентрувати й використати ваші внутрішні можливості приблизно так, як гідроелектростанція використовує потік річки, викрешуючи з стрімкого каламутного потоку могутню й чисту електричну іскру.

XIV

Це був найжахливіший день мого життя. (Одної глупої ночі Міхал Роган сидів зіщулившись у порожній зараженій квартирі на четвертому поверсі і намагався без жодного успіху робити інтелектуальні вправи АТ-7 — вивільнене дихання.)

Сиджу в чужій квартирі, в промерзлому кріслі, притискаю руки до колін, які б мали бути розведеними під кутом 45°, щоб це справді була «поза їздового», коліна тремтять, мов після бігу, і я марно силкуюся зосередитись на власному диханні, бо воно дурить мене, а вся увага зосереджена на сьогоднішньому жахові.

Почалося це цілком буденно, саме коли Станіслав Бімонь вирушив на дводенні курси інспекторів ТСЗ до Праги, й занять у комуналці, отже, не було. Тато перетворився вже на безнадійного гнідака, до Тіни повернувся Тібор, вона ходить сюди тільки куховарити з Рітою. Ми з мамою лишилися як двоє лицарів у покинутій фортеці. Кількість гнідаків у місті швидко зменшується, лише в нашому будинку день у день стає гірше.

Увечері мама рано пішла спати, а батько з Бімоньовою залишилися дивитися телевізор. Я вмостивсь у кріслі з книжкою й незчувся, як заснув.

Раптом за спиною в мене почувся придушений сміх і шепіт. Коли я розплющив очі, то в склі книжкової шафи, мов у дзеркалі, побачив, що тато цілується на канапі з Бімоньовою.

Я заплющив очі, страшенно бажаючи, щоб це мені тільки привиділось. Однак бачив усе це знову й знову… Мабуть, я поворухнувся, бо ті двоє навшпиньках вийшли з комунальної квартири. Я вже зовсім прокинувся.

Коли вони зникли, я підвівся й виглянув на сходи. Тримаючись за руки, ті скрадалися вниз. Я скинув черевики й у самих шкарпетках подався за ними. Вони зійшли аж на третій поверх і шаснули в дев’яту, заражену квартиру.

Я простояв під тими дверима кілька хвилин. Бімоньова ввесь час реготала, як навіжена, але тато… Що тільки мій тато дозволяв собі говорити цій жінці!

Я плентав нагору, наче побитий собака. Мама ще не спала. Сидячи в кожусі, вона при світлі ліхтарика грала на піаніно.

— Міхале, де ти погубив свої черевики?

У цих словах була вона вся; хай у кімнаті буде темно, як у фотолабораторії, а мама все одно відчує, що я прийшов босоніж. Це була остання хвилина, коли я ще страшенно любив маму. Потім я все їй розповів.

Мама грала далі.

— Матусю, бога ради, невже тобі все це байдуже?

— А що я маю робити? — вона запитала надзвичайно спокійно.

— Чому б нам не поскладати зараз же його речі до валізи й не скинути її вниз? Скажемо йому, щоб більше до нас не приходив!

— Це б не мало жодного глузду, Міхале.

— Хіба? А що взагалі зараз має глузд, мамо?..

Мама грала й грала!

— Ти чула, що я сказав?

— Так. Усе це я вже давно знаю.

— Ти давно знаєш про це? І… І — нічого?!

— Твій батько — доросла людина, Міхале.

— Ну, так… звичайно, він дорослий. І ти теж. Ти вже страшенно доросла, така доросла, що тобі байдуже, коли твій чоловік саме в цю хвилину!.. Скільки тобі років, мамо? Сто? Чи сто п’ятдесят? — Тепер я зненавидів її.

Мама все грала й грала.

— Коли з дому не піде батько, то піду я, — заявив я рішуче. — Бо це вже не сім’я, а бордель, де мені зовсім не хочеться жити.

Я повкидав до валізи зовсім зайві речі, а, вийшовши на сходи, ще й хряпнув дверима. І подався геть. Але куди?

Я повернувся до комуналки й гепнув у той фотель. Я був такий розгублений, що навіть не мав сили ввімкнути маг.

Вночі з’явилися Тіна й Ріта і заходились готувати їжу та розчинний порошок.

— Що з тобою, Міхале? — запитала Тіна. — Ти ввесь тремтиш. У тебе жар?

— Мені страшенно бридко.

— Піди додому й ляж у ліжко.

— Туди я вже не повернусь. А більше нікуди.

— Що з тобою сталось? Скажи, бога ради!

Вона подивилася мені в вічі. Мабуть, я не зумів кохати її по-справжньому, й тепер вона знову з Тібором, однак Тіна була остання людина, з якою я ще міг принаймні розмовляти. Я розповів їй про свою страшенну ганьбу, вірячи, що Тіна якось цьому зарадить.

— Я бачив батька з Бімоньовою. А мамі абсолютно байдуже.

— Ти їй розповів про все? — тихо запитала Тіна.

— Розповів. А вона спокійнісінько бринькала на піаніно.

— Мабуть, вона вже знала.

— Саме в цьому й полягає весь жах, що вона все знає й мовчить. Ти теж знала, Тіно?

— Як і всі. Крім Станіслава Бімоня.

— Чому ж ти ніколи не розповіла мені про це?

— Думаєш, це б тобі допомогло? Мені ти завжди не вірив.

— Я б нікому не повірив… На жаль, я все це бачив на власні очі. А мама спокійненько грала.

— Що ти збираєшся робити?

— Ще не знаю. Перш за все кудись переберусь. У будинку досить порожніх квартир, правда ж? Бімонь тримає запасні ключі від усіх заражених квартир у шафі службового приміщення, однак це не має значення. Сюди я більше не приходитиму, щоб не бачити «любого подружжя» Роганів.

Взявши на кухні два великі ножі, Міхал відімкнув шафу і схопив перший-ліпший ключ, він виявився від 14 квартири на четвертому поверсі.

— Піди хоч трошки попоїж, — запропонувала Ріта.

— Я хочу зайнятись аутогенним тренуванням, а це краще робити натщесерце.

Ось тепер я і сиджу в промерзлій зараженій квартирі майже в «позі їздового» й намагаюся зосередитися на власному диханні. Мені необхідно якомога швидше подолати АТ-7 і перейти до сонного дихання. Однак у мене все виходить надто повільно, бо саме поспіх і напруження — всьому перешкода. Як же все-таки мені заспокоїтися?

За півгодини я відчував лише пронизливий холод. І голод. Я почав боятися самого себе. Тоді пішов до комуналки, де Ріта насипала мені тарілку наперченого гуляшу.

— Тобі трохи краще? — запитала Тіна.

— Ні.

Тіна з Рітою спокійнісінько поїдали з однієї каструлі «м’ясце», очі в них блищали.

— Попоїси трохи з нами? — сміючись запропонувала Ріта.

— Облиш його, прошу тебе, — мовила Тіна.

— Мовчи! — кинула Ріта, підсунувши каструлю й поклавши переді мною чисту ложку. — Знаєш, Міхале, за хвилину тебе вже ніщо не дратуватиме!

Я дивився на їхній рудий пудинг. Такого я ще ніколи не їв, але чому б, власне, й не покуштувати? Тепер уже все одно. Морок попереду й позаду, але головне, що не треба буде ні про що думати — тільки б перестала боліти душа.

Я взяв ложку.

— Міхале, подумай добре… — швидко сказала Тіна.

— Чого ти завжди вилазиш? — крикнула Ріта.

— Але ж він іще хлопчик, — зітхнула Тіна.

— Звичайно, але «він» більше не боятиметься! — запевнив я її. — Ти ж теж їла, коли тобі було погано, й не зважала на мої слова.

Я почав їсти «м’ясце», з цікавістю чекаючи наслідків. Але нічого не сталось.

— Добре? — посміхнулася Ріта.

— Воно, власне, не має жодного смаку, — відповів я.

— Бо це всього лише дитяча кашка, а справжньому чоловікові потрібне справжнє їдло! — сміялася Ріта, густо посипаючи «м’ясце» червонясто-рудим порошком.

— Не давай йому цього… — ще раз попросила Тіна, але Ріта засичала:

— Ще раз писнеш — дістанеш від Тібора антеною!

Розчинний порошок почав діяти. Мені здалося, ніби із шлунка всім тілом почали розповзатися товсті п’явки, спочатку страшенно бридкі… а за якусь хвильку — вже ні. Вони почали заспокоювати мене, ніби висмоктуючи ввесь розпач і гіркоту, аж доки я зовсім спорожнів… І відчув вільне струмування крові до голови; це зігрівало, наче підігріте червоне вино. Тепер мені вже наплювати на батьків, нехай собі стукають у двері, однаково не відчиню.

Я став справжнім гнідаком і тепер почуваюся добре.

— Раніше в тебе тільки й мови було про боротьбу з гнідою мерзотою, а тепер сам обвішався цілими кетягами! — закинув мені вранці Беренда. Він сам гнідо-білий fifty-fifty, бо не має сили волі ні на те, ні на те.

— Ти мене ввесь час гнав до штабу ТСЗ, а тепер сам став таким же! — мовила пані Марта. Вона добра жінка, сьогодні я попрошу в неї трошки «м’ясця».

— Тільки не сподівайся, що я до тебе краще ставитимусь, — визвірився на мене Арсен Кралік. — Тому що існують всякі гнідаки, а між ними така ж різниця, як між дощовим черв’яком і левом. Ти і є тим дощовим черв’яком.

Тепер я такий самий гнідак, як і Арсен, але від цього він мені не став симпатичніший. Арсена ніхто не любить, усі зневажають; коли він піде сьогодні обідати, я поцуплю в нього коробочку з розчинним порошком. Гніда людина позбавлена проблем, нічого її не обходить. У фабричній їдальні я беру два обіди, після роботи тиняюся вулицями і ні в чому собі не відмовляю. Ввечері самотній гнідак повинен стерегтися, бо на нього може напасти банда білих чи гнідих, через те я ще завидна чимчикую до своєї зараженої квартири № 14.

У мене тепер тепло, я ввімкнув центральне опалення, але сиджу без світла, щоб не привертати увагу інспекторів ТСЗ. Мені вистачає світла з вулиці, я лягаю в ліжко й врубаю маг. З безлічі своїх касет тепер я сприймаю лише найважчі роки. Навіть од старого Елвіса мене нудить. Найбільше ж люблю «Секс пістолз».

Мені, власне, цілком добре самому, а коли стає погано, то досить лише нашкребти з підлоги мазутового пилу, спасибі, його тут удосталь, зварити «м’ясця» та насушити розчинного порошку. Потім запити все це літром води.

Отож, сиджу я одного разу, слухаю музику, коли це — стук у двері. Я вимкнув магнітофон і виглянув у вічко. На сходах — цілковита пітьма, однак я розгледів жіночу постать. Це могла бути Тіна… або, зрештою, й мама.

Я миттю відімкнув. Переді мною стояла зовсім незнайома дівчина.

— Що ти тут робиш? — запитала вона, перейшовши відразу ж на «ти».

— А ти?

— Я евакуйована, приїхала навідати нашу квартиру. Ми живемо в шістнадцятій, а в цій — наші знайомі Мрачеки. Вони зараз теж разом з нами в горах. Я почула музику.

— І прийшла подивитися, чи не розтрощив я квартиру Мрачеків, правда? То йди глянь і можеш їх заспокоїти.

Дівчина швидко оглянула квартиру. Під величезною копицею волосся у неї містилося надзвичайно мале личко з неймовірно великими очима. Нічого, гарненька з себе.

— Як тебе звуть? — поцікавилася вона.

— Міхал. А тебе?

— Аніла. Але часом називають і Ваніла.

— А як розпізнати, коли ти хто?

— Про це ти сам дізнаєшся. Ти гнідак, еге ж?

— Гнідак.

— А на скільки відсотків?

— Десь на вісімдесят-дев’яносто… не знаю точно. Мені плювати на це.

— Чому?.. А це що? — Вона взяла зі столу ложку й обережно торкнулася нею до бурого наросту БЗУ на моїй шиї. Потім натиснула дужче: — Боляче? — Вона говорила тільки запитаннями.

— Ні.

— А тут?

— Тут трохи відчуваю.

Вона тицяла ложкою доти, доки мені врешті набридло і я пояснив їй, що людина відчуває БЗУ як частку власного тіла.

— А яке воно, те відчуття?

— Нормальне.

— Це неможливо, адже нормальні люди — чисті. А ти можеш позбавитися цього?

— Міг би, але мені все це байдуже.

— Чому ти всіх зневажаєш? І чому ти тут сам?

— Бо голова нашої комунальної квартири — придурок.

— Тобто білий, так? Чому ж ти не став членом якоїсь гнідої банди?

— На банди я теж плюю. Мені й самому добре.

— Так не може бути.

— Може.

— То ти, виходить, самотній бешкетник.

— Що це означає?

— Так я називаю тих, хто залазить до заражених квартир, обігрівається рефлекторами й споживає розчинний порошок. Однак ти для цього надто молодий. Час від часу сюди, мов до готелю, вчащають повії, а за ними — банди, які купчаться зараз на майдані. Ті найбільше нищать меблі. Справжнісінькі дикуни.

— А ти, видно, на цьому знаєшся.

— Цей будинок завжди був наш, невже не віриш? І ми скоро повернемося.

— Ти часто приїздиш?

— Щотижня. А твоя музика мені подобається. Тільки чому ти Ввесь час крутиш «Секс пістолз»?

— Бо дуже люблю.

— Я теж… часом. Затанцюємо?

Аніла танцювала дуже добре, мала чудовий слух і чуття ритму, однак невдовзі вона вирішила йти.

— Як тобі там, у горах? — запитав я.

— Набридло. Лише старі й малі.

— Приїдеш іще?

— Коли захочеться. — Потім вона споважніла. — Я дала тобі змогу зрозуміти, коли саме буваю Ванілою. Але з гнідаком я б не змогла зустрічатись.

Я замислився. Що їй відповісти? Саме в цей час хтось постукав у двері. Це була Тіна.

— Не ображайся, мене змусили… — Швидко зашепотіла вона, тільки-но я відчинив. Потім до квартири вдерлася Тіборова компанія. В чоловіків у руках були тонкі сріблясті дротини, а в жінок — ланцюги.

— Чим ви тут займаєтеся, любі дітки? — вишкірився Тібор.

— А ви? — відрубала Аніла. Вона майже закричала.

— За мить ти дізнаєшся, люба дівонько, — Тібор підступав до неї.

— Навряд, — відповіла вона йому зовсім спокійно. — Це квартира наших сусідів, евакуйованої родини Мрачеків, і вам немає чого тут робити. Тож, будь ласка, забирайтеся геть! Або я закличу людей.

— Облиш її, Тіборе, — мовила Ріта. — Вона евакуйована, і в нас можуть бути великі неприємності.

— Зв’яжіть хоча б його! — наказав Тібор і вийшов.

Польда Штрунц заламав мені назад руки. Мія Робова накинула на шию ремінь і стягла зашморг, у такому вигляді мене, як здобич, витягли на сходи.

— Міхале! — кричала мені вслід Аніла. — Міхале!..

КРОВ СТРУМУЄ ТІЛОМ по густо розгалуженій мережі судин, проникаючи всюди. Приведення тіла до стану спокою залежить не лише від розслаблення м’язів, але й від розслаблення самих судин, котрі розтягаються, наповнюючись кров’ю. Під час АТ ми можемо досягти цього, викликаючи відчуття тепла.

Приберім одну з поз АТ, розслабмо м’язи, наповнімося глибоким спокоєм, вивільнімо дихання й приступімо до АТ-9: ТЕПЛО. Зосередивши увагу на правій руці (лівші — на лівій), почнімо уявляти, що наша рука нагрівається. При цьому слід говорити собі (найкраще робити це в ритмі дихання):

«Моя рука зігрівається… пальці приємно тепліють… долоня зігрівається що далі, то більше… до моєї руки вливається м’яке тепло… пальці стають зовсім гарячими… тепло стікає по них донизу… наповнює кінчики пальців… заливає нігті… відчуття солодкого тепла в руці стає чимраз дужчим… долоня вже така гаряча, що аж пече… тепло пульсує… жар охоплює зап’ястя… вже навіть почав зігріватися лікоть… рука стала тепла, гаряча, дуже гаряча, від плеча до пальців…»

Якщо ці формули не принесуть успіху, уявіть собі, що стромляєте руку в гаряче молоко, або поклали її на батарею центрального опалення, або тримаєте над вогнем; ваша рука зроблена з вати, яка всотує гарячу воду, ваша рука — череп’яний глечик, куди наливають кип яче не молоко. Так ви можете з’ясувати власну теплову реакцію.

Викликавши відчуття тепла в одній руці, пересвідчімося, що воно переливається до другої, а потім і в усьому тілі. Судинна система має тенденцію реагувати як єдине ціле. Використавши це, можемо відразу ж після першого заняття викликати почуття тепла в обох руках і ногах. Але увага! Тепловий АТ протипоказаний при важких серцевих захворюваннях, тромбозах, коли судини потребують найбільшого спокою.

«Тримай ноги в теплі, а голову в холоді» — говорить народна мудрість. Подібного слід дотримуватись і під час АТ. Заключний етап повного теплового тренування АТ-9 закінчується такими формулами:

«Моє чоло холодне… моє тіло тепле… розслаблене й тепле… м’яке й тепле… все тіло випромінює тепло… я перетворююсь на сонце… я — сонце».

XV

Технолог ПЧХП Станіслав Бімонь з неохотою штрикав скляною паличкою в ароматизоване криваве місиво. Його пропозицію «Повноцінний екохліб у футлярі» рішенням директора було відхилено, а Станіславові поставлено термінове завдання «економізувати» (оскільки ні на що інше він не здатний) нову Роганову серію делікатесів «Лісові ритми».

Станіслав узяв паличкою трошки зразка № 96 (нутрія, тушкована у власній крові з чорницями, червоним вином і перцем), плюнув з огидою й пішов виполоскати рот. Роган додавав стільки перцю в страви з дичини, що всі його «ритми» ставали абсолютно однакові на смак.

Надміра приправ — феодальний пережиток, який потрапив до Європи з заморських країн: тоді наїдки багатіїв подавались із великою кількістю приправ, у яких просто обвалювали шматки м’яса. Однак сучасне харчування загалом має зворотну тенденцію, останні статистичні дослідження виявили інтерес до нової страви — гамбургера, котрому притаманна відсутність будь-якого смаку. А який, власне, смак, мають картопля, рис, білий хліб?

З почуттям чистої білої радості, творчого натхнення, Станіслав походжав своїм вузеньким кабінетом, обдумуючи тенденції нової епохи харчової промисловості. Аргументів безліч, шукати їх треба аж у міфології: який, скажімо, смак мали одвічні страви й напої олімпійських богів — амброзія та нектар. Адже вони ніколи не набридали, боги не їли нічого іншого цілі тисячоліття! Були амброзія та нектар солодкими, кислими, терпкими, солоними? Зовсім ні! Відповідь тут проста. Єдиний смак, що ніколи не набридає, — це відсутність будь-якого смаку.

Станіслав мріяв про винайдення нової страви, що переможе всюдисущого гамбургера, а одночасно й французькі устриці. Робити її у вигляді їжі чи напою? І те, й те буде модерним. Їстівна паста, яку при бажанні слід розводити водою; її можна і їсти, і пити, а коли хочеться — лизати наче морозиво!!! Я вміщу її в маленький футляр, де вона цілий рік лишатиметься свіжою. Випускатиметься вона в різноманітних упаковках для будь-яких цілей. Підігріватиметься теплом власного тіла й матиме назву «АМБРОНЕКТ».

Їжа й напій для будь-якої пори, споживні та приємні для мільйонів людей: старих, молодих, здорових і хворих, а головне — для дітей. Що насамперед повинно входити до її складу? Перш за все щось молочне… Сповнений тихою радістю, Станіслав розлив літр молока по пробірках і взявся випробовувати перші зразки.

Закінчивши роботу, він збіг до залу засідань і в веселому настрої провів півгодинну фіззарядку. Зібралося десятків зо два білих, які спокійно могли вже не займатися фізкультурою. Але їм подобалося напружувати м’язи на свіжому повітрі, вони сходилися сюди задля радісного відчуття руху.

— Я б уже охоче кинув це. Щодня повертаюся додому пізно, в родині якісь негаразди, — бідкавсь один інспектор. — Це вже триває тижнів шість… нам, власне, тут уже немає чого робити.

— Витримавши шість тижнів, протягнемо ще два-три! — рішуче заявив Станіслав.

— Можливо, так довго й не знадобиться! — заперечив керівник групи. — ТСЗ скінчиться швидше. Завдяки масовому поширенню АТ ситуація на підприємстві так поліпшилася, що від завтра достатньо буде чергувати через день. Я дякую вам за самовіддану працю, сьогодні в нас перший вільний день, проведіть його вдома. А завтра чекаю лише на тих, хто не перевантажений роботою… Вільно, можна розійтись!

— Я неодмінно прийду й ходитиму скільки знадобиться! — запевнив Станіслав Бімонь, вирушаючи на чергування. У районних штабах тепер спокійніше — кількість гнідаків неухильно меншає, вони вже не вдираються до заражених квартир, а сидять по домівках, як вимираюча секта гнідого культу.

Штаб нагадував пошту. Інспектори розгортали пакунки з білими брошурами «Телевізійний прискорений курс АТ». Ця книжка ввійшла в моду.

Станіслав розклав сорок брошур у дві папки й сам (Міхал Роган перестав уже сюди ходити) вийшов на вулицю, з насолодою вдихаючи морозяне повітря. Місто поки що було білим лише ззовні, але невдовзі мусить стати білим і всередині.

Якщо загалом все йде на краще, то в нашому будинку стає щодень гірше. В Тіборовій квартирі, кажуть, знову збирається банда, очевидно, там відбуваються всілякі неподобства, але все законно — якщо Тібор не вмикає центрального опалення, я не маю жодного приводу втручатись. А до комунальної квартири вони з Тіною перестали ходити.

— Ти зможеш затягти мене туди тільки за волосся! — вишкірилася якось Тіна. — Але цього ти не маєш права робити, еге ж?

— На жаль, не можу.

Разом з Павлою Рогановою ми підтримуємо порядок у комунальній квартирі. Гнідак Еда через серцеву хворобу не може навіть тренуватись і цілими вечорами лежить розвалившись на тахті перед телевізором. Поки я був у Празі, Міхал викрав із службового приміщення ключ від порожньої зараженої квартири. Я знайшов там його магнітофон, але Міхал зник.

Ми з Павлою тренуємося потрошку щодня перед вечерею, Леоні це давно набридло.

— Мені твоє гецання в’їлося, до того ж це вже немодно, — виправдовується вона, намагаючись приховати бурий язичок БЗУ у вирізі плаття. — Тепер займаються виключно АТ!

— Добре. Займімось АТ!

Але АТ у нас теж не виходить. Леона ввесь час розводиться про те, як проходять «інтелектуальні паузи» в них у лікарні, однак сама не здатна зосередитися і на п’ять секунд. У мене ж зосередження, розслаблення м’язів і дихання виходить добре, як у кожного спортсмена, але аутосугестія мені просто не дається. Це, очевидно, суперечить моєму єству.

— Тобі бракує фантазії та грайливості, — говорить Леона. — А головне — ти не вмієш думати лише про свої почуття, ні під час занять АТ, ні в буденному житті!

Леона картає мене, що я завжди сприймаю все надто серйозно, без почуття гумору, що у ставленні до людей я надзвичайно сухий, не вмію з ними поводитись. Вона б хотіла, щоб я був більш метикуватий, а її мовою це означає пронирливий. Точнісінько, як Еда Роган.

— Ти повертаєшся додому пізно ввечері, — вичитує вона мені. — Через ті фізхвилини, що вже давно не здатні конкурувати з АТ.

— Мені вони до вподоби, це своєрідний спорт.

— Чергувати в штабі теж? Чому завжди тільки ти?

— Хтось же повинен це робити, а я це роблю з радістю.

— Коли б ти мене кохав по-справжньому, то думав би більше про мене.

— Ти добре знаєш: я ввесь час думаю про тебе. І кохаю тебе щиро.

— Правда? То доведи це! Давай сьогодні вночі розважимось у службовому приміщенні, ввімкнувши тепло й світло?

— Ти добре знаєш — це заборонено.

Леона постійно провокує мене, збуджуючи передусім мою ревнивість, кокетуючи ввесь час у вітальні з Едою Роганом. Вона чудово знає, що я переконаний у її вірності. Ці одвічні Леонині забавки… Часом, щоправда, вони освіжають, особливо коли моя Дружина намагається мене розворушити й ожвавити своєю легкою грайливістю. Мені Леона потрібна такою, якою вона є, і я кохаю її в усіх проявах.

Коли ввечері ми дивилися по телевізору виставу, до клубу несподівано ввійшли Тібор, Тіна, Ріта, Міхал, Арсен Кралік, Мія Робова, Польда Штрунц і поставали навкруг мого крісла. Вони тримали в руках радіоантени й пластинчаті велосипедні ланцюги, а зовсім уже гнідий Міхал — моток автомобільного троса. Тібор вимкнув телевізор.

— Ходімо додому? — запитала Павла Роганова в чоловіка й підвелась.

— Я ще трохи побуду, — буркнув Еда.

Павла вийшла сама. Тібор почав цьвохкати антеною в повітрі, Еда Роган теж приєднався до гнідаків. Несподівано серед них опинилася й моя Леона…

Ріта поставила на столик переді мною повну тарілку порошку, встромивши туди ложку.

— Їж! — наказав Тібор, розмахуючи антеною.

Вся банда, ніби за знаком диригента, нараз ударила антенами й ланцюгами об підлогу. Звук нагадував залп із рушниць.

— Станіславе, прошу тебе, — звернулася до мене Леона нещасним голосом.

— Я не буду говорити з тобою, якщо ти теж у цій компанії.

Леона кинула погляд на Тібора — моя Леона просила в нього дозволу! — тільки після того, як той кивнув головою, дружина підійшла до мене й сіла на підлогу біля крісла.

— Станіславе, благаю тебе… послухайся їх і з’їж хоч трошки. Нічого з тобою не станеться, я теж постійно… Це тобі зовсім не завадить.

— Що вони зробили з тобою, Леоно?

— З’їж бодай кілька ложок, — попросила моя дружина. — Ти мусиш. Інакше тебе катуватимуть… — Вона розплакалась.

— Я не можу на це дивитись… — Тіна відвернулася до стіни.

— Не тягни вже! — кинула Ріта Тіборові.

Тібор цьвохнув антеною, всі накинулися на мене й повалили разом із кріслом. А Штрунц ударив протезом по голові. Їх було дев’ятеро проти одного.

Вони зв’язали мене автомобільним тросом. Мія накинула мені на шию ремінь, а Ріта запихала розчинним порошком. Я крутив головою, відбивався й відпльовувався.

Вони висипали порошок до поліетиленового мішечка, який натягнули мені на голову. Задихаючись, я хапав ротом повітря, порошок обпікав бронхи й викликав сильний кашель… Я відчував, як він забирає вологу з тіла… висотуючи з мене кожну молекулу води… І починає діяти. Тисячі голодних черв’яків хижо впинаються в мої нутрощі… шалена спрага… черви швидко товщають, розм’якають, починаючи зігрівати мене… вони вже не кусаються, а тільки повзають… спрага збільшується… черв’яки підіймаються з черева все вище до голови… я думаю лише про дику спрагу…

— Пити, — видихнув Станіслав, коли нарешті зняли з його голови мішечок. Перед ним стояло повне відро води. Зв’язаний Станіслав устромив туди голову по самі плечі й жадібно всмоктував у себе холодну воду як вдячна хазяїнові тварина.

Наступного ранку хронічний гнідак Станіслав Бімонь уперше в житті запізнився на роботу, а прийшовши, зразу ж випив два літри води.

Що я тут учора?.. Ага. «Амбронект». Ну, добре. (Він тупо позирав у вікно на засніжене подвір’я, відчуваючи постійний холод. Потім заходився їсти. Мусив відновити власні сили.)

Станіслав поз’їдав усі зразки екохліба, а потім узявся за концентровані білки, призначені для ін’єкцій. Апетит його зростав (хоча все це не мало жодного смаку), врешті Станіслав проковтнув і криваве місиво «Лісових ритмів». Запивши їх літром води, він зателефонував Леоні, наказавши ніде не тинятися після роботи, оскільки о третій він чекатиме на неї в ліжку.

Найважливіші справи я владнав. Що далі? Ага, треба «економізувати» «ритми». Але як можна зробити економічнішим те, що я тільки-но зжер?

— Невже ти все змолотив? — відгадав Еда, зустрівши мене в закривавленому різницькому халаті.

— Так.

— Негіднику, ми ж одержали на м’ясо всього десять тисяч…

— Тобі не слід було ізольовувати мене від колективу. Зрештою, ти настругав уже достатньо тих «ритмів». Скільки, власне?

— Чотирнадцять у п’яти варіантах… Цього фактично могло б вистачити, — замислився головний інженер, відрізаючи шматочок сарнячої печінки й запиваючи його склянкою марочного угорського вина.

— За решту грошей ми могли б купити… в перерахунку на дешеву яловичину… майже центнер, — сказав я.

— Центнер яловичини… — Еда аж затремтів, але, швидко опанувавши себе, додав по-начальницькому зверхньо: — Треба ще подумати!

Відчинивши холодильник, він простяг мені передню частину зайця, хоча на ній, як відомо, майже немає м’яса. Це розлютило мене, до того ж у кишені я мав лише десять крон, по стільки щодня виділяє мені Леона.

Я купив за них у буфеті 330 грамів кінської ковбаси й зварив її в автоклаві разом із зайцем. Смак був досить дивний, однак кілька ложечок перцю надали вариву своєрідного букету. Тільки-но прогула сирена, як я стояв одягнений: бувайте, фізхвилини; чао, біла інспекторська пов’язко! Я майнув прямісінько додому і з нетерпінням почав чекати на Аеону. Вона була неймовірно дика, справжнісінька леопардиця.

Пополудні ми всі десятеро (крім Павли Роганової) заходилися впорядковувати нашу комунальну квартиру. Ватажок Тібор розподіляв роботу.

Спершу ми прибрали клуб, залишивши тільки килим на підлозі, позатягавши всі меблі разом з телевізором до комори.

— Тепер у нас будуть розваги кращі за телевізор! — реготав Тібор, і всі ми разом з ним.

З колишньої зараженої квартири, окупованої нашою бандою, ми позносили до клубу всі ті казкові речі, котрі я був позамикав: гори подушок, ковдр і перин, а також старовинне крісло для нашого ватажка. Нарешті, ми обережно перенесли чудові роги оленя, муфлона, буйвола, козерога та бізона й поприбивали їх до стіни. Ось такий має тепер вигляд наше лігво — інспекторам ТСЗ сюди зась.

Жінки наварили всілякої страви, «м’ясця» й розчинного порошку, а Еда приніс вина. Ми ввімкнули три рефлектори й пороздягались — як приємно відчувати оголеною шкірою тепло, коли за вікном мороз і гидкий сніг! Ріта взялася підсмажувати на великій сковороді гладенькі річкові камінчики. Цікаво, навіщо вони?

Вмостившись у кріслі, Тібор відкрив перше зібрання нашого бурого будинку № 2002.

ВІДЧУТТЯ ВАЖКОСТІ в м’язах є суб’єктивною ознакою глибокого розслаблення. Саме таким чином м’язи сигналізують мозкові, що не бажають опиратися, що бажають спокою. Це відчуття виникає саме по собі під час сильної перевтоми.

АТ-10: ВАЖКІСТЬ. Приберімо знову позу АТ: м’язи розслаблені, глибокий спокій, вільне дихання й відчуття тепла. Уявімо, що всім тілом поступово розповзається тягар.

«Моя права рука стає важкою… тягар переповнює мою руку… здається, ніби рука наливається свинцем… тягар зростає… рука важка».

Декому, можливо, краще малювати в уяві образи: рука перетворюється на гирю, важку кам’яну брилу, свинцеву колоду; тіло потроху наливається ртуттю… Це, безумовно, найлегший тягар. І приємний.

XVІ

— На сьогодні все, — підсумував завідувач відділення після обходу й підвівся, щоб іти, але в дверях знову обернувся. — Сестро Бімоньова!

— Слухаю, пане завідувач!

— Це треба ліквідувати. — Завідувач з огидою показав пальцем на бурий язик БЗУ, що визирав у Леони з декольте. — Ви остання хвора в нашому відділенні і повинні позбутися цього протягом двох тижнів! Інакше не зможете в нас працювати.

— Ти лише ганьбиш нас! — із погордою кинула Леоні Карла Сладечкова, коли вони лишились удвох. Потім, прибравши «позу їздового», Карла заплющила очі й з блаженним виразом обличчя поринула в АТ.

Вся лікарня ніби схибилася на АТ, лікарі побіліли, та й сестри теж, передусім наймолодші, ті, що хотіли вийти заміж за лікарів… Навіть Карла Сладечкова побіліла, наша ненажерлива Карла, яка досі хлебтала навіть глюкозу, жерла запліснявілі дієтичні сухарі, вчила мене готувати «м’ясце» й розчинний порошок!

Коли Карла проїла в кав’ярні «Савой» усі сімейні заощадження, чоловік врізав їй виваркою, а Карла вдарила чоловіка. Не маючи грошей на їжу, вони змушені були говіти, тож схудли й побілішали, ставши запопадливими прибічниками АТ.

В АТ, безумовно, щось є, але в мене на нього просто не вистачає нервів, та й взагалі все це невчасно… Зав’язавши хусточкою БЗУ в себе на шиї (у такому вигляді не варто з’являтися серед білих), я, похиливши голову, перебігла лікарнею й подалася до м’ясної крамниці.

Спільне харчування мені надзвичайно подобається: я тепер взагалі не мушу куховарити — Тіна варить на всіх, не допускаючи мене навіть до плити. Тібор вимагає щодня щось приносити. Найкраще, безперечно, м’ясо, однак це сильно б’є по кишені, тому я купую фарш для кров’янки. Станіслав увесь час приносить хрін! — копає його під огорожею старого кладовища.

Купивши кілограм найдешевшого фаршу, я поспішила додому, щоб викупатись і причепуритися.

— Досить там уже вовтузитись, — нетерпляче гукав Станіслав зі спальні. — Бігом сюди!

— Біжу вже, мій дикунчику.

Станіслав пробачив мою маленьку зраду, бо я пояснила йому, що вчинити інакше було неможливо. Тібор нахвалявся, що коли я не приєднаюся до них, то розповість чоловікові про мої пообідні побачення з Едою… Це завдало б Станіславові більшої прикрості, ніж іще кілька кілограмів БЗУ. Наше подружнє життя варте більшого, правда? Отож я вчинила так задля кохання.

Він дужий мов бугай, і зайві кілограми БЗУ йому зовсім не шкодять, навпаки… Станіслав завжди був фантастичним коханцем, але тепер він просто неперевершений. Хоча йому ще не вистачає Единої фантазії та винахідливості, проте в нього стільки моторності й сили… Він неначе водоспад на бурій річці Міссісіппі. Це чарівно, що тепер ми з чоловіком можемо сходитись одразу ж по обіді таємно, мов коханці, адже щовечора змушені відвідувати комуналку, де майже зовсім не спілкуємось.

Щовечора все починається заново, ми всі (крім білої Павли Роганової, яка перестала ходити сюди) розміщуємося на купах матраців, перин і ковдр просто долі. Вмостившись у начальницькому кріслі, Тібор розподіляє денну здобич, роздає накази, відзнаки й покарання.

Наш ватажок веде всіх впевненою рукою, ні з ким не панькаючись. Тіна й Мія виконують роль його дружин. Арсен Кралік — радник, що лише плете дурниці, тож Тібор більше звертається до Ріти, а останнім часом уже більше — до Еди, котрий і тут швидко вибрався нагору. Польда Штрунц — охоронець, Станіслав же й Міхал повинні виконувати важку працю. А я… власне, нічого. Руда банда жодної First Lady не потребує.

Тібор розглядав сьогоднішню здобич: Тіна здобула шматок м’яса, Ріта — пляшку рому та ящик пива, Арсен — три пакети тютюну, Польда — півмішка картоплі, Мія — якісь незугарні ремінці й собачий ошийник (очевидно, краде їх у своїй крамниці), а Еда — десять банок консервованих абрикосів. Цей негідник лишив собі ключ від нашого гніздечка на третьому поверсі й далі його потрошку грабує. Міхал і сьогодні нічого не приніс.

— Знову цей закривавлений фарш, нічого дешевшого не було? — кривляться члени банди, побачивши мою покупку, а тоді, глянувши на здобич Станіслава, протягли: — Знову хрін? Кому він потрібний?

— Бімоням слід підтягтись! — вирішив наш начальник. — Тіна, Ріта й Мія принесли гарні речі, вони можуть обігріватись біля електрокаміна цілий вечір. Міхал одержить двадцять п’ять ударів ланцюгом, а потім піде із Станіславом відкидати сніг.

Банда ще не пробачила Станіславові (та й мені) тих часів, коли наш будинок був білим і мій чоловік уперто примушував усіх тренуватись. Тепер він змушений робити найчорнішу роботу, але він ні пари з вуст… Гнідість виявляється в кожного по-різному: у Станіслава, скажімо, — це повна покора. Мій чоловік тепер свідомий гнідак, як колись був свідомим біляком. Аж надто свідомий, сказала б я… проте таким він був завжди.

Міхалові зараз усе до лампочки. Після вироку ватажка він ліниво скинув сорочку, Польда прив’язав ременями його за руки до перекладини й почав бити, а Мія тим часом відраховувала удари, й собі стьобаючи хлопця. Це надзвичайно болісне покарання, але на Міхалові такі товсті нарости БЗУ, що під час екзекуції він лише кілька разів сіпнувся, а коли Мія відрахувала всі двадцять п’ять ударів, Міхал спокійно натяг сорочку й пішов чистити сніг зі Станіславом. Ці двоє, мов приручені цуценята, повзають на череві за ложку розчинного порошку.

Ввечері ми їмо гарячу печену картоплю разом із лушпинням, закушуючи сирою цибулею (хрону вже ніхто не бажає), і засмажене до чорноти м’ясо (ми познімали насадки з горілок плити й смажимо м’ясо просто на звільненому вогні), п’ємо пиво з ромом, хрумкаємо яблука. Нарешті Еда приносить вино.

— Хто має якісь пропозиції? — розпочинає ватажок зібрання.

— Може, впіймаємо якогось біляка? — пропонує Мія. — Ременів стачить.

— Я знаю один чудовий жіночий гуртожиток на околиці, там повно гарненьких дівок… — запалюється слинявий Арсен. — Почекаємо на котрусь із них біля зупинки й затягнемо сюди…

— У нас тут жінок достатньо! — рішуче мовить Тіна, перезирнувшись із Мією.

— Правильно! — підтримує її друга ватажкова дружина. — Якщо вже кого й ловити, то тільки біляків!

— Що ми з ними робитимемо? — заперечує Тібор.

— Станіслава й Міхала вистачить для будь-якої праці.

— Ми б лише трошки погралися з ними… — замріяно мовить Мія.

— Чоловік завжди для чогось придасться! — сміється Ріта.

— Ми ще й однією рукою здатні впоратись! — висловлює власні наміри Польда, розмахуючи страшним протезом.

— Вже тривалий час ми не влаштовували ніяких витівок! — приєднується до них бунтівник Арсен, але спритний вельможа Еда (я ввесь час насторожі: коли, нарешті, він усіх нас обдурить) поспішає на допомогу ватажкові (перш за все — проти конкуруючого радника Арсеца). — Ми сильна ватага, можемо на будь-що зважитися, я вже мов бачу, як наші дівчатка гасають верхи на біляках… — улещував жінок (крім мене) Еда. — Проте ситуація в місті зараз не дуже-то й сприятлива для нас. Біляків — переважна більшість, вони нічого не дарують, а інспектори ТСЗ чигають на кожному кроці. Жінок у нас і справді достатньо, вони чудові… — Кокетуючи, Еда підморгнув Мії, на мене ж знову навіть не глянув. — А захоплених у полон чоловіків довелося б охороняти й годувати. Мія ж досить легко знайде партнера для своїх навіжених ігор і серед нас… — він уже зовсім безсоромно пропонував себе цій молодій бестії. — Тібор слушно каже, що Станіслав з Міхалом самі зроблять усю важку роботу.

— Авжеж! — підтвердив ватажок, простягаючи Еді пляшку вина, що означало цілковите схвалення. Переможений Арсен розлючено зиркав на консервовані абрикоси.

— Ну, гаразд, може, ми б хоч один вечір провели деінде? — поцікавилася Мія. — Ми так довго ніде не були…

— Взавтра вирушимо в експедицію на вулицю! — пообіцяв їй Тібор, аби потішити свою другу дружину й решту компанії.

Експедиція не вдалась. Минули ті часи, коли наша гніда ватага з криками й піснями простувала вулицями, наче футбольні вболівальники, а перехожі приєднувалися до нас… Тепер вулиці належать білякам, а гніді змушені нишкнути по будинках. Лише за годину ми натрапили на чотирнадцять міських інспекторів, і нам стало моторошно. Кав’ярня «Савой» стала повністю біла, навіть «Павук» захоплений біляками, а бурих відвідувачів виганяють на вулицю. Арсен завів нас до смердючої портової корчми на березі Лаби. Було нудно, ми пили власне вино й позирали, як річковики грають у більярд, аж доки Арсен набрався й не зчинив скандал. Річковики відлупцювали його більярдними киями й викинули на холод. Отак завершилася наша вулична експедиція.

Вечорами валяємось у кучугурах шмаття, яке б уже варто було випрати, їмо наперчену картоплю з пересмаженим до чорноти м’ясом, п’ємо пиво з ромом. Найгірше, що починає бракнути розчинного порошку… За кілограм уже правлять сотню.

Інспектори ТСЗ ретельно охороняють заміські шахти. З порожніх заражених квартир ми вже повимітали все. Я без цього можу обійтися, розвага завжди означала для мене більше за їжу, але Станіславові брак червонясто-бурого порошку дуже дошкуляє… Він і Міхал уже не можуть без нього жити.

Добре, що хоч тепла в нас удосталь, а тепло — це життя, хіба не так? На вулиці мороз і сніг, а ми вмикаємо рефлектори, Ріта підігріває на сковороді гравій і сипле у воду. Ватажок підводиться, оглядає своїх жінок — сьогодні він вибрав Мію: взявши за руку, він повів її до ванної. Начальник завжди йде туди першим.

Решта чекають на свою чергу, кожен розважається, як уміє. Еда й Тіна обгризають кістки, Ріта кокетує з Арсеном і Польдою на зібганих подушках. З’явилися перемерзлі Станіслав і Міхал — вони хутко припали до батареї центрального опалення.

— Де це ви так довго вешталися?

— Нас схопили біляки, змусили чистити їхнє подвір’я, — поскаржилися вони.

— А ви хіба не могли чкурнути?

— Ми спробували, але їх виявилося забагато.

Зголоднілий Станіслав проковтнув холодну картоплю, яку я приховала для нього, бо банда зжирає все підряд. Міхал несподівано закасав рукав і почав гризти власного БЗУ. Бідненький Міхал, сьогодні це в нього замість вечері…

Брак розчинного порошку найбільше мучив цих двох.

— Мені все ще холодно… — зітхнув Станіслав.

— То йди до мене…

Я підтягла рефлектор ближче, ми занурилися глибоко в перину й бавилися, доки настала наша черга йти до ванної. Ріта з Польдою вовтузилися там неймовірно довго.

Повертаючись із лікарні, я побачила під сусіднім будинком вантажну машину, оточену людьми. Перші евакуйовані повернулися з гір? Я протиснулася до машини й уперше за довгий час побачила дітей… У мене був чудовий настрій, але я чомусь заплакала. Двоє наших дітей і досі на Шумаві, але там стільки снігу, що туди неможливо проїхати. Однак тепер уже, мабуть, скоро…

— Тепер уже все швидко закінчиться, — заспокоювали один одного люди, що приїхали машиною.

— Щодня чотири фургони роблять по дві ходки.

— Вантажні машини теж їздитимуть.

— Добре, якби всі скоріше повернулись.

— Тоді з гнідаками буде покінчено.

Приїжджі були всі білі, вони почали злостиво позирати на мене, і я не зважилася довше там стовбичити. Наш будинок лишивсь останнім пристановищем гнідаків у всьому районі, це всім відомо.

Коли я рушила, мене наздогнали дві евакуйовані жінки й тицьнули білу брошурку АТ.

— Це вам допоможе швидко вилікуватися, — запевнила одна, а друга докинула:

— Почуватиметеся добре…

Вони почали запрошувати мене в гості. Я була змушена взяти в них білу книжечку, цього тижня вже четверту, й пішла геть.

— Ви бачили сьогодні фургон перед сусіднім будинком? — запитав увечері ватажок.

— Почали повертатися люди, — промовила Тіна.

— Серед них був один гарний молодий чоловік, — примружилася Мія Робова. — Я б з радістю приручила його…

— Може, нападемо? — вишкірив Арсен свої жовті зуби, поплескуючи пальцями по хоботках БЗУ на шиї.

— Ні на кого ми не нападатимемо, треба принишкнути! — відрізала Ріта. — Бо можемо влипнути.

— Що ж робити? Скрізь евакуйовані… — проказала Тіна.

— А що нам? — крикнув Арсен. — Ми живемо тут легально, хіба не так?

— Але ж наша квартира теж належить евакуйованим, — промовила Ріта. — Вони шукатимуть тут свої перини, рефлектори, зброю, шкури й роги…

— Приймемо їх до нашого товариства, залучимо до наших ігор, — запропонував Арсен, — утягнемо в стрімкий ритм п’янкої волі, позбавленої заборон так званої технічної цивілізації, від якої лише стає холодно й нудить, завоюємо їх і знищимо…

— Верзеш, як завжди, казна-що, Арсене! — скривилася Ріта. — А що коли вони не дадуть себе захопити й знищити? Або наведуть інспекторів ТСЗ!

Ватага принишкла, поглядаючи на Тібора, який довго мовчав у кріслі, аж згодом запитав:

— Едо, що робити?

— Поки що нічого. Там побачимо. Евакуйовані повертатимуться не всі разом, у них — свої проблеми. Терпляче спілкуватимемося з ними, розповідатимемо про важкі часи, коли ми боролися з мазутовими саламандрами, поки вони, евакуйовані, втішалися гірським спокоєм. Нагадаємо про свої жертви та бойові заслуги… Об’єднуватися можна завжди, й з нами нічого не трапиться, — говорив хитрун Еда те, що ми хотіли почути. — Арсен — повний йолоп. Зрозуміло, сюди ми ніколи не зможемо приводити нормальних людей. Через якийсь час ми будемо змушені розбігтись, але доти — carpe diem! Латиною це означає «лови момент», використовуй у житті все, що зможеш і доки зможеш!

— Гарна промова, нічого не скажеш! — похвалив Еду ватажок, подав йому пляшку рому, а сам повів Тіну до ванної, звідки вже долинав дух гарячої пари.

Повмикавши одночасно всі рефлектори й фени, ми влаштовували в квартирі африканську спеку. Еда приніс горілки, Ріта — розчинного порошку, ніхто вже себе не стримував. Я теж. Станіслав та Міхал повернулися з вулиці натомлені, миттю попоїли картоплі й поснули, притулившись до батареї. Коли мій любчик трохи нагріється, я розбуджу його й ми будуватимемо разом курінь у теплому раю.

Еда відбивавсь од настирної Мії (може, не хотів наставляти начальникові роги?), потім підсів на мою перину, ми весело теревенили, цей негідник умів бути галантним, а оскільки Станіслав і досі спав — у нас усе спалахнуло заново.

Польда й Арсен побилися за Ріту: сьогодні була Арсенова черга, але Польда, що набагато дужчий за суперника, тикав йому під ніс свою штучну руку. Ми з Едою ще бавилися, коли я побачила Мію, яка підповзла до Станіслава, збудила його й насипала йому в рот розчинного порошку. Нехай Станіслав її трошки використає, адже я зараз зайнята… — майнуло мені, однак я тут-таки роздумала: Мія забагато хоче!

— Ану геть звідси! — крикнула я до неї. — Це мій чоловік.

— Він належить цілій компанії, як і всі тут! — реготала вона простісінько мені в обличчя.

— Значить, ти його не полишиш?

Мія підскочила й накинула мені на шию ремінний зашморг, однак я, професіонально знаючи людське тіло, придушила їй пальцями очі, вона заверещала, а згодом почала проситись.

Я лягла поряд зі своїм чоловіком, але Станіслав ще довго злизував залишки розсипаного на батарею порошку. Мія витерла засльозені очі, з яких порозтікалася туш, накинула ремінець на Міхала, перевернула його долілиць, вмостившись на нього верхи. Несподівано з’явився Тібор і заходився шпиняти її та стьобати дротом. Польда й досі гамселив Арсена й Ріту протезом, а мій Станіслав облизував гарячу батарею. Від цієї картини мене нудило. Не слід все-таки випускати звіра на волю, подумала я. Треба триматися на межі… Я ніколи не була абсолютно білою, однак стати такою гнідою, як решта, — нізащо!

ЛЮДИНА — ЄДИНА НА ЗЕМЛІ ІСТОТА, здатна змінювати погляди. Коли б ми не могли перевтілюватися бодай трошки в щось інше — думати й відчувати, як інші, репродукувати в собі їхній стан, оцінку, рішення — то не був би можливим жодний зв’язок на більш високому, ніж тваринний, рівні.

АТ-11: «ВЖИВАННЯ». Для початку потренуймося з різноманітними предметами, поступово вживаючись в інших людей. Операція внутрішнього ототожнення в кожному випадку дуже подібна, а вправи принесуть користь кожному, передусім людям творчої праці, бо розвивають фантазію.

На поличці стоїть книжка. Уважно розгляньте її, зосередьтесь, аби призвичаїтися до навколишнього простору. «Перенесіться» в той простір і від тієї миті позирайте на світ так, ніби ви перетворилися на ту книжку, начебто були нею завжди, від народження. Сприймайте світ як власну філософську систему. Стійте на поличці, кордони вашого «я» при цьому точно обмежені палітурками. З обох боків на вас тиснуть інші книжки, ваші сусідки, а перед вами — світ людських рук і очей. Терпляче й гордо чекайте, доки вас візьмуть у руки й розгорнуть. Тоді охоче підставляйте свої сторінки людським очам…

Подібним способом ви можете перетворитися на певний час у будь-що: ключ від дверей, розжарену спіраль електролампочки, сніжинку, розквітлу під весняним дощем яблуню. Що більше подоб ви здатні прибрати, то краще. Відчувайте їхню поверхню, рух, незмінність чи хисткість у різноманітних ситуаціях — так ви опануєте природу речей.

Цьому процесові сприятимуть і ваші власні смислові асоціації. Завдяки імпровізуванню, грі фантазії ви зможете перевтілюватися скільки завгодно. Насправді ви, безумовно, не вживаєтесь у річ — натомість вона завдяки вашому зусиллю «оживлює» вас, даючи змогу відкривати самого себе…

Головне — не бійтесь експериментувати. Аутосугестія — майже така сама творча діяльність, як поезія чи винахідництво. І що найголовніше — вона є основою будь-якої творчості.

XVІІ

Вночі знову сніжило, й, вийшовши вранці на вулицю, Павла Роганова опинилась у яскристо-білій тиші. Мікрорайон нагадував елегантне спортивне високогірне містечко: сніг укрив м’якою ковдрою стежки між будинками, тротуари й дорогу, тільки вуличні ліхтарі позначали їх, мов лижну трасу, урни були загорнені високими заметами, а місця для вибивання килимів нагадували дзвіниці.

Біля дверей міської бібліотеки задовго до відкриття збирається нетерпляча черга, і, щоб потрапити всередину, Павла мусила показати службове посвідчення — інтерес до книжок неймовірно зріс, і це стало наслідком масового поширення АТ.

Найцікавішим було те, що люди, позбувшись рудого паразита, ставали більш сприйнятливими. Коли багатозвіра, що п’явкою висмоктував з нутра людини назовні темні, низькі, тваринні інстинкти, які спантеличували людину, було знищено, разом з ним зникли й ці темні нахили й пута. Отож звільнених людей причарували нові безмежні обшири інтелігентності, кожному здавалося, начебто в нього з’явилася нова пара очей, проникливих і натхненних…

У зв’язку з надзвичайними обставинами — зі збільшенням кількості читачів — директор міської бібліотеки вирішив тимчасово посадити в театральному відділі котрогось позаштатного працівника, а Павлу Роганову перевести на видачу, де читачів було найбільше.

Ми швидко перевдягаємось у робочі халати, чуючи постійне гупання дверей головного входу. Під тиском людського натовпу, який суне сходами, скляні двері розчахаються, й ми почуваємось, як моряки під час шторму.

— Дайте мені все, що маєте, про АТ.

— Маєте книжки із всесвітньої історії?

— Мені потрібне дослідження про зірки.

— Я теж хотів би про Всесвіт…

— Дайте, будь ласка, щось про виникнення світу.

— Доберіть мені книжки про те, як і коли люди стали людьми. Назв п’ять-шість.

— Прошу вас, щось із галузі психології, зокрема про АТ.

— Маєте якісь детективи? — несміливо писнув хтось, але нетерплячий натовп зі сміхом одмів його від бар’єра. І «постріли» залунали далі:

— Я хотів би взяти кілька романів, де б зміг прочитати й дещо стосовно себе.

— Я тут склав список із вісімнадцяти назв, але вистачить і тринадцяти…

— Мені про природу й кольорову фотографію.

— Чи вийшов уже якийсь роман про АТ?.. Як це — ні?!

— Будь-що про Гімалаї, Альпи або принаймні Антарктиду.

— Щось про людину, тільки не анатомію.

Я подаю їм книжки, які вони нетерпляче вихоплюють із рук, полиці порожніють, їх треба поповнювати, блискавично приймати рішення, до того ж знати, де й про що саме написано. Десь там лишився незворушний спокій мого театрального відділу, тихі, розважливі розмови з постійними відвідувачами… А тут бурхає могутня річка духовного голоду, і я відчуваю себе гирлом однієї з її приток.

Ми перекушуємо на ходу, працюючи понаднормово, йдемо додому пізно ввечері натомлені, але щасливі, бо в спорожнілій бібліотеці залишилися тільки детективи, куховарські книжки, підручники з автомобілізму та сексології, зібрання творів Артура Хейлі.

Щодня в нашому мікрорайоні збільшується кількість освітлених вікон. Ці теплі прямокутні зірки спускаються все нижче до землі, зливаючись у суцільний потік світла… Тільки наш будинок лишається темним, як останній бастіон багатозвіра. Перед входом я глибоко вдихаю повітря й тихо піднімаюсь на п’ятий поверх, боячись зустріти знайомих. З-за дверей колишньої комунальної квартири долинають звуки, яких краще б не чути. Вдома я миттю замикаюся на обидва замки. Тут я сама. Мій чоловік і син більше не з’являються вдома, а я не відвідую комунальної квартири. Ми не бачимось.

Загорнувшись вовняною ковдрою, я зручно вмощуюсь у кріслі, заплющую очі й поринаю в АТ…

Збудження поволі вщухає, мов вітер над озером.

Я — краплина води з розталого провесняного снігу… у прозорій парі, разом з тисячами інших крапель я підіймаюсь угору… де нас підхопить грайливий вітрець, перемішає й скрутить у хмари… ми несемося проти руху земної кулі до рожево-золотавого заходу й потрапляємо в ніч… там, унизу, темрява, місячне сяйво посріблило нас… нас роздирає на клоччя, ми важчаємо й спадаємо дощем, опускаючись у величезні хвилі теплого південного океану… ми прозоро-аквамаринові, пінимось і стікаємо мокрими тілами грайливих дельфінів… аж доки екваторіальна спека заспокоїть прибій і ми знову підіймемося парою в небо…

Гупання в двері збудило Павлу, вона втупилась очима в темряву.

— Відчиняй! Я знаю, що ти дома, чуєш? Ану, мерщій! — наполягав чоловічий голос. То був Арсен Кралік, який ходив сюди щоночі.

— Пусти мене, нарешті, я тобі нічого поганого не зроблю! Зроблю все, як ти забажаєш… — розпалювався той гидкий ексгібіціоніст за дверима, ритмічно вдаряючись об них усім тілом.

Павла тремтіла під ковдрою й палила сигарету. Цей жах уже триває півгодини, а я тут сама в повному відчаї, з жалем думала вона про себе.

Коли, нарешті, двері перестали тріщати, а на сходах запала тиша, Павла зважилася підвестися з крісла, запалила нову сигарету й закашлялась. Це куріння мене просто знищить, думала вона, напевно, я від цього й захворіла. Слід якось внутрішньо розслабитись… однак сьогодні просто не вистачає сил.

Самотня жінка ходила в кожусі темною промерзлою квартирою, доки накопичена втома цілого дня здолала її. Потім Павла розібрала ліжко й провалилась у важкий сон.

Заняття АТ бувають найефективнішими вранці, коли людина сповнена щирої радості буття.

Прокинувшись, Павла раділа кожному рухові, холодній воді в умивальнику, сонцеві за вікном. Усе-таки радість — природний стан людини, думала вона, я відчуваю її, мов кришталеву квітку світла, що поволі розкривається.

Павла в чудовому настрої дійшла аж до центру міста.

Я почуваю себе добре, думала вона. Я сповнена безмежної музики, це піднесене відчуття не зникає й від найбільшої перевтоми. Замість колишніх десятьох відвідувачів театрального відділу на мене сьогодні чекає п’ятсот, але я однаково радію. Радію, навіть коли думаю про свого чоловіка й сина, які покинули мене… Це провесняне світло розтопило всі мої тривоги й жахи… Часом болить у грудях. Можливо, в мене ракова пухлина? Але я вже знаю, що не боюся смерті.

Лютневі дні подовшали, з дахів звисали діамантові бурульки, а капіж видзвонював на металевих підвіконнях весняні увертюри. Павла Роганова дивилась у вікно. Її нещасний Міхал важкою лопатою чистив на вулиці сніг та кригу. Тротуар так обмерз, що його ледве брало залізо. Коли впорається біля бібліотеки, думала Павла, його пошлють під сусідні будинки, там на нього вже чекають, щоб поглузувати, мовляв, рух іде на користь гнідакам! Це, звичайно, образливо для хлопця.

Він мій син.

Павла потяглася до сигарет, але потім відштовхнула пачку. Це не ліки, подумала Павла, загорнулась у ковдру й заплющила очі, збираючись із силами.

Був уже вечір, коли вона вийшла з квартири й спустилася сходами вниз, але біля дверей комунальної квартири завагалася. Тоді таки зібралася з духом, відчинила двері й рішуче зайшла досередини.

З вітальні зникли всі меблі, а на підлозі в кучугурах брудної білизни та перин валялися Трнки, Бімоні, Ріта, Кралік, Штрунц і Еда з Мією Робовою. Кімната нагадувала смердючий барліг, у червонястому відблиску електрокамінів на півголих спітнілих тілах темніли гніді кетяги багатозвіра. Міхал сидів на паркеті, притиснувшись до батареї, й обгризав власні руки.

— Я прийшла по сина, — сказала я.

Мені ніхто не відповів. Арсен Кралік рвучко підвівся й став у мене за спиною.

Я рушила до Міхала — Арсен не відступав. Я благала сина повернутися додому, переконувала його, що він мені потрібен… Міхал якусь мить дивився на мене, але в його очах нічого не ворухнулось. Потім знову тупо вгризся в передпліччя.

— Міхале, благаю тебе… — прошепотіла я.

— Ми не можемо дозволити, щоб хтось нахабно вдирався на наше зібрання й розкладав наше товариство! — загудів був Арсен у мене над вухом.

— Вона мешкає в нашому будинку, а ти — ні! — грубо перебив його Еда.

— Заткнись!

— Вона не належить до нашої компанії, тож нехай вийде, доки ми порадимось! — вигукнув Арсен, спробувавши випхнути мене за двері службового приміщення.

Я не далася й ухопила Міхала за руки. Арсен почав термосити мене за плечі, потім спробував повалити додолу. Аж тоді Міхал прокинувся зі свого тваринного сну, підскочив, замахнувсь обома зціпленими руками й щосили вдарив Арсена межи очі.

Арсен випустив мене й упав горілиць, а Міхал скочив на нього й далі гамселив по обличчі. Всі попідводилися й оточили нас. У їхніх руках були різучі антени й чорні велосипедні ланцюги. Мія в’язала з брудних ремінців зашморг.

— Арсен — неможливий кретин, і ми давно вже мали відлупцювати його, бо він усіх нас підведе колись під монастир, — почав Еда, накручуючи Міїн ремінь навколо зап’ястка. — Ми — останній гнідий будинок і не можемо собі дозволити…

Далі я не чула, але, очевидно, Еду Рогана послухали, бо нам з Міхалом дозволили піти.

— У мене ввесь час боліло за тобою серце!

— В мене теж… мамо!

— Ти голодний?

— Так. Але тепер уже… В моїй кімнаті є тросик, прив’яжи мене до ліжка.

— Ні, не можу.

— Прошу тебе, матусю.

— Я краще дам тобі дві таблетки снодійного, й завтра все буде гаразд.

Міхал проспав одинадцять годин, вранці довго займався фізкультурою, а потім з ванної долітали звуки важких ударів і болісне зітхання, однак потрапити туди я не могла, бо він замкнувся.

Син вийшов блідий, виснажений, але в очах у нього сяяв живий вогник. На сніданок попросив лише склянку гарячого чаю, а на роботу пішов пішки.

Першого дня я телефонувала йому щогодини, тепер уже ні. Мій син, мов нетерплячий закоханий, чекав на мене щовечора біля бібліотеки. Взявшись попід руки, ми поспішали додому — займатися цікавими справами. Міхал багато в чому випередив мене.

— Як це так, що тепер я здатний мислити значно краще, ніж тоді, коли я теж був білим? — дивувався він. — Я начебто виявив у собі двадцять нових почуттів, про які досі не мав уявлення. Звідки в мене все це взялося?

— Воно завжди було в тобі, як і в кожному. Людина дужча, ніж думає про себе. Однак ми швидко вичерпуємося через ниці переживання, забуваючи за буденністю про власне єство.

— А в чому воно полягає?

— У здатності бути щасливим. У свободі, спокої й мирі, світлі й силі. Радості й коханні… передусім у тому, що знову зібрало нас.

— Це ти врятувала мене, мамо. Але чому ти вважаєш, що все те прекрасне… кожен має в собі?

— Інакше б не було людини… І ніякий AT не допоміг би, якби людина сама не відкрила цього в собі…

УЖЕ ВІДДАВНА люди говорять «alter еgо» — друге «я» — про свого найкращого товариша, з яким мають спільні інтереси, збіг у почуттях і настроях, подібне ставлення до світу й людей.

Цю глибоку людську здатність ототожнення, яку тією чи тією мірою має в собі кожен, розвиває й поглиблює вправа АТ-12: СПІВПЕРЕЖИВАННЯ.

Спробуйте, наприклад, одну просту вправу, яку можна робити коли завгодно і де завгодно. Немає нічого дивного в тому, що в тролейбусі чи автобусі люди позирають одне на одного, тож і ви можете непомітно спостерігати за своїм сусідом навпроти. Ввесь сенс полягає в тому, ЯК спостерігати.

Зосередьте свою увагу на ньому й тільки на ньому. Однак ви мусите бути абсолютно розкріпаченим. Не намагайтеся нічого вгадати, прочитати, опанувати — ні, просто підставтеся під промінь чужого єства. Це вам допоможуть зробити його постава, рухи, міміка, дихання, погляд.

Подібний стан виникає на концерті або театральній виставі. Треба лише сміливо впустити в себе цей струмінь. Жваво симпатизуйте своєму сусідові, зосереджуйтеся на ньому всією душею. По певному часі щось змусить вас сісти так, як він, так само зморщити лоба, робити аналогічні рухи пальцями… Не опирайтеся цьому, але й навмисно не перекривляйте людину. Несподівано ваш сусіда сіпнеться, ледь підведеться — і гляньте, він мало не проїхав своєї зупинки, мусить поспішати до виходу.

Різноманітні варіанти подібних вправ приносять видимі успіхи й полегшують контакти між людьми. Якщо ви подібним чином неупереджено й сміливо «впускатимете» людей до свого внутрішнього світу, то зможете внутрішньо очиститись і збагатитися їхнім поглибленим пізнанням, відчуєте їх більш відверте ставлення до вас… як і ваше до них.

XVІІІ

Вранішній автобус під’їхав до зупинки під мостом, де намагалися сісти двоє гнідих підлітків, однак пасажири випхнули їх назад.

— Дибайте пішки!

— Швидше позбавитеся своєї рудої гидоти!

— І не соромно в такому вигляді пхатися між люди!

Двері зачинились, автобус поминув міст, а Міхал Роган усе дивився на викинутих з автобуса хлопців. Здається, то вони в січні не дали йому вийти вчасно… Я був змушений плентатися назад цілу зупинку, згадав Міхал. Тоді автобус був переповнений знахабнілими гнідаками, проти яких марно пручатись. Тепер майже всі мешканці міста — білі, й вони уникають усього рудого. Всі, хто має можливість, читають в автобусі білу книжечку АТ, отож наш автобус нагадує читальню.

Багатозвір одержав по заслузі, тепер йому вже ніколи не підвестись. Цей процес розвивається стрімко й невідворотно. Шеф нашого відділу Беренда вже майже повністю побілів (керівникам було дано спеціальний строк — до першого березня), пані Марта теж успішно впоралась із рештками БЗУ й тепер о десятій ранку замість «м’ясця» десять хвилин «споживає» АТ. Гніда потвора залишилася тільки в Арсена.

Зайшовши до кабінету, я негайно відчиняю вікно, й кімната наповнюється морозяним повітрям; Арсен тепер навіть не писне, сидить у трьох светрах, хоботки БЗУ на шиї прикриті брудною хусткою, на перекур він слухняно ходить до туалету. Гнідакам — кінець. Якщо ще недавно нормальні люди позирали на них як на запеклих курців або веселих п’яничок (декому це навіть імпонувало), то сьогодні для всіх гнідак — це щось неймовірне, подібне до злісного отруювача повітря нікотином або мерзенного алкоголіка. І гнідаки, яким досі пощастило втриматися, скрадаються зіщулившись попід стінами будинків, мов хворі на проказу.

Щодня прибувають евакуйовані, їх скрізь радо вітають, цікавляться, як вони пережили цю страшну добу. Їм немає чого розповідати — в горах було спокійно, нічого особливого не відбувалось. Натомість ми, ті, хто пережив тут усе оте страхіття, становили для них надзвичайний інтерес.

— Міхале, прошу тебе, я займу для тебе місце в їдальні, давай пообідаємо разом, ти мені дуже потрібен! — попрохав мене по телефону надзвичайно люб’язним тоном Любошек Малек, мій колишній товариш по гімназії.

Любошек, рожевенький, чистенький, увесь кулястий, в круглих окулярчиках; тільки вчора він з татусем і матусею повернувся з гір. Він приніс мені тацю з обідом аж до столика в кутку, за піаніно, й сказав:

— Ну ж бо, розповідай!

— Ти ж усе вже чув.

— Ну так, звичайно, але який вигляд мало все це зблизька, ти розумієш мене? Чи справді ті маршируючі брили мазуту нагадували саламандр?

— Я до того жодної саламандри ніколи не бачив. Але ті бурі потвори були добре вгодованими страховиськами вагою з два центнери і заввишки під три метри.

— Боже мій! Оце то непереможні велети, правда?

— Я б не сказав. Досить було штрикнути їх пилкою або наступальним Р-щитом з колючого дроту, як вони стухали, мов порожній мішок.

— Це, очевидно, так хвилювало!.. Послухай-но, Міхале, ви тоді цілих три доби провели на фабриці, навіть спали тут?

— Інакше неможливо, досить було зробити крок на вулицю, як потвори тебе тут же збивали з ніг.

— Ну, добре, з цим ясно, але поясни мені ще одне, Міхале: невже жінки теж дві ночі спали тут?

— А де ж іще вони мали спати?

— Ото всі покотом на матрацах?

— Так, або й просто на підлозі.

— Це, напевно, страшенно хвилювало!..

— Звичайно, але не так, як ти собі уявляєш. — Любошек почав дратувати мене. — Тут було наче на фронті… але ти цього ніколи не збагнеш. Саме колективно ми змогли швидко побороти страховиськ. Боротьба з БЗУ виявилася потім набагато страшніша, бо кожен мусив боротися самотужки. Сам за себе.

— Ти теж був гнідаком?

— Так.

— У важкій формі?

— Достатньо.

— Яке саме відчуття в той час переважало в тобі?.. Я маю на увазі фізичне, розумієш?..

— Відчував себе як тварина. — Шмаркач Любошек уже остаточно вивів мене з рівноваги. — Знаєш, при цьому відчуваєш страшенне збудження, — запевнив я його. — Безупинні гони, як в оленів у жовтні!

— Боже мій! І в такому стані ти проводив час у якомусь гнідому лігві?

— Авжеж.

— З вами там і жінки були?

— Звичайно… Ми всі спали покотом на підлозі. Саме так, як ти собі це уявляєш! Якщо я тебе правильно зрозумів, ти б теж охоче спробував, еге ж?

— Та ні, але розумієш… Хіба що на день-два… аби тільки спробувати. А в горах було страшенно нудно… Послухай-но, Міхале, ми ж з тобою друзі, тому я хотів попросити тебе… Про нашу розмову ні слова моїм батькам, бо тоді вони сховають мій маг на цілий місяць! Міхале, ти, як досвідчений гнідак, безумовно, знаєш якесь колишнє гніде лігво, розумієш мене…

— В якому лишилися гарні жінки, так?

— Правильно.

— Тебе гніді не приймуть, вони не зносять біляків.

— Та це я знаю! Тепер шахти позасипали тонами вапна, тож за кілограм порошку правлять тисячу крон… ти розумієш мене?

— Це ти просиш у мене поради, як у колишнього гнідака?

— Авжеж!

— Який у тебе маг?

— Нова японська машина «Хітачі-стерео», коштує дві тисячі. А що хіба?

— Продай його й купи два кілограми порошку, зжери його ввесь і запий двома відрами теплуватої води. Тоді я заведу тебе до гнідого кубла, де тебе, як худобину, спершу залигають, а потім півголі здичавілі жінки їздитимуть на тобі верхи, витиратимуть тобою підлогу, мов ганчіркою, тебе щодня шмагатимуть велосипедним ланцюгом, за що ти час від часу діставатимеш кілька печених картоплин. Саме таким чином ти реалізуєш своє пекельне збудження… Згоден? Господи, й за таку тварюку ми боролися!

— З тобою навіть не можна пожартувати, — образивсь Любошек Малек і взявся до вже охололої юшки.

Щодня по обіді Міхал Роган чекав на матір у парку перед міською бібліотекою, а щоб не змерзнути, весело підстрибував на свіжому снігу, примовляючи:

— Мої ноги легкі, пружні, рухливі… мої руки легкі, пружні, рухливі… Ввесь я рухливий, легкий, свіжий…

— Тобі не холодно, Міхале? — поцікавилася мати.

— Тепер уже ні. Стрибай разом зі мною! — вигукнув я.

— Охоче, але десь в іншому місці, не перед вікнами ж бібліотеки! — посміхнулася вона. — Ходімо додому пішки, а потім півгодинки займемось АТ.

Найважче, виявляється, заспокоїтись, бо всілякі думки (переважно безглузді) стрибають у голові, як мавпи в клітці, однак регулювати дихання — це чудово! Дослухаєшся до власного дихання — й відчуєш ритм Всесвіту…

Раптом мене вивів із задуми сильний стукіт у двері. Мама відчинила двері. На порозі з’явився батько, завішаний, як і раніше, бурими кетягами БЗУ, до того ж він був подряпаний до крові й покусаний.

— Там я вже не витримую, тому повернувся додому, — спокійнісінько сказав він, ніби під час прогулянки в парку сповіщаючи, що пішов дощ.

— Проходь, — теж спокійно запропонувала мама.

— Хвилиночку, — встряв я. — Якщо хочеш знову жити з нами, віддай ключі від машини.

— Ти вже скучив за машиною? — вишкірився батько, подаючи ключі.

— Ні за нею, ні за тобою! — відрубав я у відповідь. — Зараз принесу буксирний тросик і прив’яжу тебе до ліжка!

— Міхале! — вигукнула мама.

— Не вір йому, — сказав я. — Він багато разів перебігав туди й сюди, ніби через вулицю, якою не їздить транспорт.

— Це притаманно людині, — виголосив батько одну зі своїх сумнівних премудростей.

— Залиш нас самих, піди погуляй трошки, — попросила мама.

— Я чатуватиму під вікнами, коли щось трапиться — гукай голосніше, і я прибіжу з дрючком, — наказав я їй і вибіг…

— Міхале! — пролунало раптом з вікна нашого будинку. Але це був не мамин голос. — Чекай!

За якусь мить вона вже стояла переді мною — маленьке обличчя під копицею волосся. І величезні очі.

— Я мушу зараз бігти додому, бо ми щойно приїхали, — захекано говорила вона. — Ти ще пам’ятаєш мене, Міхале?

— Я все пам’ятаю. Я тепер уже видужав.

— Я знаю, розпитала все про тебе. — Вона зашарілась. — Ти й досі слухаєш «Секс пістолз»?

— А ти й це пам’ятаєш?

— Звичайно.

— І що розповідала мені, чому часом буваєш Ванілою? І як пропонувала мені познайомитися з нею?

— Так. — Аніла зашарілася ще дужче. — Мені вже справді час додому… Я прийшла попросити, щоб ти зачекав на мене. — І вона щодуху побігла геть.

СУЧАСНА ЛЮДИНА, яку жене гарячковий поспіх, устигає за день переробити стільки всякої всячини, що їй нема коли вгору глянути, не те що втішитися зробленим.

АТ-13: ШКОЛА РАДОСТІ. Це передусім прагнення позбутись безглуздих забобонів, мовляв, радість є чимось несумісним, негідним нинішнього складного світу, несприйнятним, другорядним, примітивним, малоінтелігентним почуттям. Багато людей його просто бояться.

Не варто ставитися до радості з тупим ігноруванням, як автомобілісти — до квітучої луки. Навчімося знаходити щодня принаймні п’ятдесят радостей — радіти сонцю, прогулянці, чистому повітрю, просто диханню… Для цього досить лише відкрити для себе вміння дивуватись і сприймати, прислухатися до тихої музики життя.

Що більше радості відчуватимете в собі, то більше знайдете її для інших, які потім повернуть вам її вдвічі.

Саме в цьому полягає принцип заключної лекції АТ-14 — ВИПРОМІНЮВАННЯ.

Почнімо з протилежного прикладу. До купе поїзда заходить роздратований, насуплений пасажир. Не вимовивши слова, він тут-таки починає переносити свій внутрішній розлад на інших, які за першої-ліпшої нагоди віддячать йому подібним же чином.

Безумовно краще вибрати іншу можливість — зосередитись на головному: «Я машина світла! Випромінюю тепло! Я генератор щастя!»

Це почуття й віра, міцна як скеля, повинні існувати в вас постійно, бо ви теж піддаєтеся психічному навіюванню з боку інших. Отож багато залежить від того, чи зможе світло збороти тінь. Кожен продукує собі поле, горить власним світлом, і що сильнішим виявляється світловий апарат, то яскравішою виходить картина.

ХІХ

Перед кожним із дванадцяти членів керівництва ПЧХП (одинадцять з яких уже цілком білі, лише доктор Еда Роган досі мав відсотків тридцять рудизни) стояли склянки знежиреного молока, а для колишніх курців (попільнички було замкнено в складі) поставили миску з жувальною гумкою.

— … Отже, ліквідацію БЗУ на нашому підприємстві можна вважати завершеною, — промовив генеральний директор. (У відповідь засяяло одинадцять посмішок; Еда Роган зосереджено вивчав ріжок столу.) — Лишається згорнути роботу штабу ТСЗ, подякувавши його членам за старання. Може, дамо керівникові штабу премію, а решті — грамоти?

— Вистачить грамоти керівникові, а він потім від нашого імені подякує членам штабу, — озвався заступник директора в питаннях господарства.

— Приймається. Що там у нас далі? — спитав генеральний, так обережно сьорбаючи молоко, наче то був нерозведений спирт.

— Серія делікатесів «Лісові ритми» обійшлася нам у десять тисяч крон. Кошти пішли на придбання м’яса для відділу головного інженера. Але за нинішньої тенденції до масового поширення АТ делікатеси навряд чи матимуть перспективу.

— Ми повинні покласти край рудій мерзоті. — Генеральний директор почервонів. — Пропоную Роганові негайно взятися за новий проект, гідний доби й доброго імені нашого підприємства!

— Це я хотів і сам запропонувати, — промовив Еда Роган, обережно притримуючи пальцями білу шовкову хусточку, за якою ховалися прожилки БЗУ. — Новий серіал низькокалорійних делікатесів «Сирні піруети».

— Що воно таке і з чим його їдять?

— Піна з твердого сиру, води й повітря. Збиваємо вібруючим міксером так, що лишаються практично тільки зліплені бульбашки.

— Це нам, очевидно, підійшло б. А коли ти, нарешті, позбавишся цієї нечисті? — Палець генерального директора гидливо показав на хусточку, пов’язану навколо Единої шиї.

— У мене серцева недуга, тож, скажімо, викликати відчуття тепла, тобто займатися АТ-9, я взагалі не можу, — жалібно промовив Еда. — Але я роблю все можливе, щоб якнайшвидше позбавитися надмірної рудизни.

— А доти я забороняю тобі відвідувати наради, — оголосив директор, коли ж Еда рушив до дверей, докинув: — Я чув, ніби ти ввесь свій відділ перетворив на гніде кубло. Завтра перевіримо. Готуйся!

— Увесь мій відділ буде взавтра білим як свіжий сніг! — потупивсь Еда, вже стоячи на порозі. «Ці кляті біляки просто нестерпні», — подумав він, ідучи подвір’ям. Уже в своєму кабінеті Еда дістав з кишені скляну трубочку, лизнув розчинного порошку й запив його водою, після чого скликав своїх підлеглих до залу засідань і розподілив обов’язки. Одразу почалася велика чистка — всі рештки м’яса було густо посипано вапном і викинуто на смітник.

Між тим, привезли центнер сухого сиру, й того самого дня ввесь відділ головного інженера почав гарячково працювати над «Сирними піруетами», дотримуючи інструкції шефа: «Сиру якнайменше, вдосталь води і якомога більше бульбашок».

— Я придумав щось краще, — сказав хронічний гнідак (останній у цілому відділі) Станіслав Бімонь. — Називається «Амбронект».

— Що ж то за штука? — спитав Еда.

— Я вже забув, — промимрив Станіслав. Права кишеня в нього набрякла від крові.

— Що з тобою?

— Нічого.

— Що там у тебе в кишені? Ану, покажи!

— Я тільки… Я дуже голодний… — став пояснювати Станіслав, дістаючи з кишені обсипаний вапном шматок нутрячого м’яса, підібраний на смітнику.

— Негайно піди й викинь, — наказав Еда. Потім він з вікна побачив, як, стоячи біля смітника, Станіслав обтер м’ясо рукавом і сирим жадібно його зжер.

Станіслав був у важкому стані, тому завтра перед ревізією було необхідно заховати його десь у підвалі. Еда Роган ще раз лизнув порошку, запив ковтком червоного вина, й оскільки була середа, до того ж пообідня пора, то під’їхав до лікарні, підібрав біля телефонної будки Леону Бімоньову, й вони рушили до будинку № 2002.

Останнє побачення в нашому кубелечку, наприкінці тижня сюди з’їдуться господарі. Вже й зараз ці побачення стають ризикованими — щохвилини хтось може вигулькнути з-за дверей, тому ми змушені скрадатися. Для певності я посилаю Леону вперед.

— Потім нам цього бракуватиме… — говорить Леона. За якихось п’ять хвилин вона вже встигла роздягтись і тепер, як завжди, потребує трошки лірики.

Тут, наодинці з нею, мені набагато краще, ніж з недотепними й не надто винахідливими членами нашої ватаги в гнідій комуналці, де треба стояти в черзі до ванної. Мені, власне, там взагалі не подобалось. Хоча від того разу з Мією Робовою залишилося досить цікаве враження; з одного боку — азарт, а з другого — рани на тілі. Зрештою вона ледь не втопила мене у ванні. А я за це ще був змушений дати Тіборові цілу коробку надто дорогого тепер розчинного порошку.

— Чому ти мовчиш? — питає Леона.

— Випий краще.

Консервовані абрикоси довелося пожертвувати ватазі, сюди я змушений носити власне вино. Сьогодні востаннє п’ю червоне, від завтра переходжу на легке біле… в рамках своєї поетапної боротьби з БЗУ.

— Назвав би мене бодай леопардицею… — заплющивши очі, наполягає Леона.

— Це тобі видається ніжним? Ну, гаразд: моя леопардице.

— Йди до мене, мій леопарде…

Протягом двох годин тричі стукали в двері й чотири рази дзвонив телефон. Якщо мене викажуть сусіди, я буду змушений відшкодовувати збитки. Скільки можуть коштувати двісті п’ятдесят банок абрикосового компоту? А ремонт квартири?

— Ти не звертав на мене сьогодні жодної уваги! — вичитує мені згодом Леона. Коли я повертався до машини, то зустрів на сходах і побіля будинку добрий десяток людей. Побачення тут стають небезпечними.

Для насолоди я не шкодую ні часу, ні грошей. Ріта дала мені сьогодні адресу таємного клубу БЗУ для обраних (вхід коштує сто крон). Цілий день я копирсаюсь у сухому сирі, схожому на гіпс; генеральний визначив для «Сирних піруетів» неймовірно куций термін. Удома на мене тепер уже нічого не чекає, а Леонка мусить бути щодня о третій у ліжку зі Станіславом. Я лишився сам.

Клуб містився біля парку, на тихій респектабельній вулиці: будинок номер шість, шостий поверх похмурої споруди в стилі модерн. Я п’ять разі постукав у важкі ковані двері й сказав Рітин пароль.

Відчинив мені Польда Штрунц у чорній масці, Ріта Недомова теж була в масці, вона взяла з мене сотню й дала таку саму, як у неї, маску:

— Одягни це, ми в найманій квартирі й хочемо всі лишитися невпізнаними.

У салоні з дерев’яною різьбленою стелею в масивному каміні з чорного мармуру вгасало полум’я. Біля каміна, скулившись від холоду, сиділи дві жінки та ще якась парочка. В усіх на обличчях були чорні маски, але й під ними я декого впізнав, скажімо, Любоша Малека, колишнього Міхалового однокласника. Але хто решта?

— Всі ці люди — прибульці з гір, вони з’явилися тут під вигаданими іменами, бо страшенно бояться викриття. Тих двох звуть Доріс і Зуза, — кивнула рукою Ріта. — Доріс — це та, що в окулярах, вона професорка чи щось подібне. А он двійко молодят, Гіта й Гаспар. Маю враження, що Гіті хотілося б, аби розчинний порошок зробив її чоловіка справжнім чоловіком, бо він досі ні риба, ні м’ясо. Яке ім’я вибереш собі ти?

— Може, Роберт?

— Добре, натягай маску — й до роботи. За півгодинки скінчимо, бо мушу повернути ключі, — сказала Ріта й повела мене до товариства. — Знайомтеся, це Роберт, справжнісінький! Тепер нас четверо на четверо, тож можемо починати.

Ми підсіли до столика біля каміна, для кожного вже було приготовано чашку з розчинним порошком на дні й кухоль з теплою водою. Я проковтнув свою мізерну порцію (там ледве було тридцять грамів, що коштують тридцять крон, Ріта хоче на цьому заробити), випив півкухля й став чекати, що ж буде далі.

— Ви — перший рудий екземпляр, з котрим я познайомилась, — звернулася до мене професорка Доріс, роздивляючись мене так пильно, аж окуляри в неї затуманились.

— Ти ще не знаєш мене! — самовпевнено промовив Любош Малек, ковтнувши вміст власної чашки. — Я був ватажком гнідої ватаги й тримав у жаху цілу вулицю… — почав дешево брехати цей хлопчак, вигадавши все це, очевидно, під час тривалих зимових канікул у горах.

— Справді? Це страшенно цікаво… А я каталася на санчатах у горах і нудилась, бо мій чоловік уже півроку монтує щось там в Індонезії… — багатозначно мовила Зуза — вгодована молода пані, сівши впритул біля нього. — Тож розкажіть мені про буре пекло, що було тут…

Між тим неповноцінний чоловік Гаспар проковтнув свій порошок і запив його водою.

— Бери й мій! — наказала йому дружина Гіта, підсуваючи свою чашку.

— Чи не буде забагато? — озвався Гаспар. — Тим більше що я ковтав його вчора й позавчора.

— Але порошок абсолютно не вплинув на тебе, — мовила Гіта так уїдливо, що навіть під маскою було видно, як Гаспарові соромно.

Бурість цікавить мене як біологічний феномен, я хочу написати про неї статтю до нашого інститутського журналу, — пояснювала мені професорка Доріс, обережно набираючи порошку, неначе то була сильна отрута. — Я за фахом — зоолог.

— … я ліквідовував щодня по півтисячі півтонних чотириметрових мазутових саламандр, — вів далі Любош Малек. — А якось уночі… Ми, бійці, зрозуміло, спали покотом у приміщенні складу разом з допоміжним жіночим персоналом. Розумієте, там були фронтові умови… І при цьому пекельне збудження.

— Розкажіть, будь ласка, докладніше про це… — наполягала Зуза, поклавши йому руку на коліно. Видно, пані добряче виголодалася в горах.

— Мене передусім цікавлять бурі реакції в специфічних ситуаціях, скажімо, лібідо в самиці, — теревенила професорка Доріс, усунувши мені в долоню свої вологі кістляві пальці. Очевидно, вона сподівалася, що я відразу ж на неї клюну, а вона напише про це статтю до свого зоологічного журналу… Ця вчена коза почала вже дратувати мене. Колись у нашій банді були принаймні веселі й гарні жінки. Навіть Мія була дуже весела дикунка… А ця Доріс не веселіша за правила дорожнього руху, пальці в неї — мов лід, а її окуляри стежать за мною, як за горилою в зоопарку.

Метикувата пані Зуза нетерпляче (адже мала вільних лише дві години) залізла Ларрі-Любошеві під сорочку:

— Покажи-но мені своє руде звірятко, Ларрі… Але ж у тебе тут нічогісінько немає!

— Може, не треба отак зразу… При всіх… — затинався великий «боєць» Ларрі.

— Боже мій! — раптом вигукнув тонким голоском Гаспар, намацавши під рукавом дрібненький рудий наріст БЗУ. — Воно починає рости на мені! Я ж казав, що для мене того порошку забагато!

— Зі мною нічогісінько не здатен удіяти, а вже маєш на собі цю гидоту! — вискнула пані Гіта. — Я ще чого доброго заражуся від тебе…

— А ти ж думала як! — заспокійливо сказала Ріта. — Хіба не заради цього ви обоє тут? Але не бійтесь, адже й у мене є таке, й воно мені зовсім не вадить.

— Ви хочете сказати, що цей… рудий паразит може з’явитись і на мені? — жахнулася професорка Доріс, вирвала свою руку, підскочила й визвірилася на мене. — Спробуйте тільки доторкнутися до мене!

— Але ж ви самі почали, — відмагався я.

— Буде жахливо, якщо я це підхоплю, — скиглила молода пані Зуза. — Я не зможу з’явитися серед людей!..

— Що робити?.. — бідкалася Гіта.

— Ми повинні упередити зараження! — вирішила професорка Доріс. — Мусимо діяти енергійно, а коли треба — й жорстоко!

Обидві жінки, молоде подружжя та Любошек миттю зірвали з себе одяг, почали качатися по підлозі, товкти себе, ніби на них зайнялася біла шкіра, однак Польда з Рітою вигнали їх на сходи.

— Проклятий набрід ці евакуйовані! — лаялася Ріта. — За свою нужденну сотню хочуть витріщатися на нас, та ще й одержувати тут насолоду.

— Нам треба щезнути, доки вони не наслали сюди інспекторів ТСЗ, — вирішив Польда. — На цій квартирі поставте хрест!

Ми швиденько покинули будинок і майнули до темного парку.

— Може, підемо до наших? — запитав Польда, коли ми перевели подих.

— Не хочеться, — відповіла Ріта. — До того ж у них немає жратви, доведеться перти свій ром та пиво… А коли згадаю того пришелепкуватого Арсена…

— Сьогодні підемо до мене! — вирішив Польда.

— Справді?.. Це ти мене запрошуєш? — Ріта від несподіванки розгубилася, а тоді вчепилася в нього.

Я йшов вечірнім парком, у якому збиралися закохані. Мені було смутно. Я почував себе самотнім.

Інтелектуальні хвилини АТ перетворилися на моду, багато хто вихваляється, як добре тепер себе почуває — прилив енергії, свіжості, нових сил. Павла з Міхалом сидять у кріслах, натхненно сперечаються про якісь краплини води, зірки й молекули і від блаженства аж очі заплющують.

— Едо, йди-но й ти спробуй! — гукає Павла.

— Це справді так добре?

— Краще, ніж ти собі думаєш, — твердять Павла з Міхалом. — Це єдині двері до досконалості.

— Сидіти півгодини в кріслі й намагатися щось уявити!

— Мова зовсім не про це! — повчав мене Міхал. — Ідеться про те, що навряд чи людина може обікрасти тютюнову крамничку, а потім насолоджуватися АТ. Щоб справді відчувати якесь піднесення, треба бути чистим завжди. Коли це стане загальним правилом, люди вже не бажатимуть зла одне одному…

— Бо шукатимуть хороше не лише в собі, але й в інших, — запевняла Павла.

— Ти говориш про це виснажливе інтелектуальне тренування, наче про якийсь делікатес.

— Це насолода, Едо… сильна й глибока. Але це й пригода.

— Навіть захоплююча пригода?

— Авжеж. Згадай-но нашу торішню вилазку до Крконош… передвесняний сонячний день…

— Я пригадую, як ми піднімалися на гору, це було нелегко, але краєвид звідти відкрився незрівнянний… Білі верхи, сонячні відблиски на чистому снігу…

— … І всюди синя, біла, золотава глибока тиша, як подих безмежжя й вічності… Це були твої слова, а потім ти процитував рядок з Гійома Аполлінера про безмежну владу тиші, пам’ятаєш? Оце саме і є те, що ми з Міхалом намагаємося тобі розтлумачити.

— І все це можна пережити, сидячи в кріслі?

— Все це тільки початок, Едо.

Для насолоди й пригод я ніколи не шкодував ні часу, ані сил, отож спробував і ті «інтелектуальні хвилини». Це все-таки краще, ніж підтягатися на перекладині з прив’язаною до ніг десятикілограмовою гирею.

Сидіти в кріслі, прибравши «пози їздового», мені зовсім не подобалось, я б із більшою насолодою валявся на килимі й вдавав із себе змію, медузу чи дельфіна, доки відчув би себе краще. Вивільнити тіло набагато легше, ніж викликати в голові надокучливу карусель думок принаймні протягом години щодня, але й цього можна навчитись. Не треба гальмувати думок, але не треба їм і потурати; просто слід не звертати на них уваги, як на дітей, — хай самі вгамуються…

У лижному костюмі та теплих шкарпетках я лежу на килимі під пледом у темній непаленій кімнаті й дивуюся (для технаря це взагалі неймовірно) з того, що можна думати не лише за допомогою мозку, а й серця… Й що цього можна навчитись.

Наша технічна інтелігенція нагадує холодне біле світло, що вихоплює з темряви лише, чітко обмежені площини. Але існує ще й інтелігенція серця, яскрава, енергійна, вільна, і її всеохоплююча свідомість допомагає мені знову відчути безладний гомін нашого ожилого будинку: я разом з усіма людьми, вони зі мною, в мені, я в них, і тепер ми разом пересовуємо меблі, миємо вікна, напускаємо в ванну води, чепуримось біля дзеркала перед побаченням, кохаємось, зачинаємо дітей, народжуємо їх, пестимо… Хтось кахикає за стіною, й це знову я, як і той, що оце ввімкнув грамофон, отож ми житимемо тут разом, помиратимемо й знову народжуватимемося для довічної вранішньої краси світу.

Наступного ранку від усього цього залишилося світле відчуття, пильна увага до дрібниць, котрих, як правило, я не відчуваю: Павла турботливо приготувала мені сніданок, а Міхал залишив половинку грейпфрута (досі завжди з’їдав сам), та ще й вичистив мої черевики! Ніжне, чисто біле почуття любові, що запанувало в нашій родині, призвело до того, що вперше за двадцять років я не запалив зранку сигарету.

На вулиці була сльота, сіяв дощик, сніг на вулицях посірів, почав танути, перетворюючись на грязюку, однак яскраве світло в мені не зникло. Спокійно проїхавши вранішнім містом, я ввійшов до свого робочого кабінету й схвильовано схилився над власним витвором, передчуваючи його близьке завершення.

Я природжений скептик, схильний до іронії, але, безумовно, здатний дати лад і власним думкам, заспокоїти, очистити й вивільнити творчу енергію, сконцентрувати її в певному напрямку, ба навіть вивести за вузькі кордони.

Несподівано задзвонив телефон.

— Твоя леопардиця сумує за тобою… — манірно проказала Леона.

— Навіщо ти телефонуєш?..

— Мені погано без тебе…

— То займися АТ — відчуєш себе казково.

— Це мені торочать і в лікарні, навіть перехожі на вулиці. Від тебе ж я б хотіла почути інше… сам знаєш що! Що ти робиш зараз?

— Думаю. Намагаюся працювати. І мене це тішить.

— Якщо ти по обіді приїдеш до нашої телефонної будки, то я тебе краще втішу. Маю ключі від фотолабораторії в нашому будинку, у чарівній темряві підвалу нам ніхто не заважатиме…

— А у мене тут чарівне світло.

Леона кинула трубку. Еда підвівсь, автоматично дістав червоно-білу коробку «Уїнстона», однак не запалив. Перед очима раптом постала гола Леона. Видіння було сильним, як ніколи. Цілковито людське почуття. Зародки багатозвіра лишаються в нас і надалі, чигаючи на найменшу можливість затягти до бурого мороку, думав Еда Роган. Подолав я їх чи ні? Якщо так, то добре було б відзначити це бодай маленькою чарочкою білого вина… Кажуть, Гете починав пити задовго до обіду, а тепер саме…

Кинувши погляд на проект, Еда Роган знову надихнувся на роботу. Відчинивши лабораторний холодильник, він гукнув секретарку й наказав їй замкнути на складі всі наявні пляшки червоного й білого вина, після чого кинув у кошик для сміття цілий блок «Уїнстона».

Міністерство охорони навколишнього середовища оголошу» закінчення тимчасового стану зараження 1 березня. Міністерство енергетики наказує, починаючи з цього дня, пустити в дію ввесь транспорт, заводи, гідро-, електро— й теплостанції, опалювати без обмежень усі промислові об’єкти, школи, установи. Міністерство транспорту дозволяє рух легкових та вантажних машин, автобусів місцевого й далекого сполучення з моторами внутрішнього згорання… Міністерство торгівлі оголошує, що з 1 березня поновлюється продаж повного асортименту тютюнових виробів (включаючи нюхальний тютюн) в усіх магазинах, ресторанах, у транспорті й вуличних автоматах.

Міністерство охорони здоров’я попереджає, що куріння шкідливе для здоров’я.

ХХ

— Уже час іти, — сказала чоловікові Леона Бімоньова, лежачи в ліжку.

— Ще хоча б хвилинку… — канючив гнідий Станіслав.

— Ану вставай, а то одержиш качалкою!

На кухні Леона відрізала два товсті кружала кров’янки, один з’їла сама, а другий всунула в рот Станіславові.

Якби ми не їли вдома, подумала вона, то наша банда замучила б нас голодом. Рештки кров’янки вона забрала з собою, вигнавши чоловіка з квартири.

У нашому будинку вже повно колишніх евакуйованих, сьогодні по обіді приїхали й Дурдики, в помешканні яких була наша комуналка — вони ошелешено дивилися на хатній гармидер, на чужу зброю, шкури та роги по стінах. Дурдики повернулися так несподівано, що ми не встигли навіть поприбирати. Ми змушені тепер збиратись у квартирі Трнків, а після десятої, на вимогу біляків, додержувати тиші.

Ледве я встигла ввійти до Трнків, як наш ватаг зіскочив з крісла, вихопив у мене пакунок і миттю змолотив кров’янку. Мія марно циганила шматочок, а Тіна просто пішла й мовчки напилася води. В них завжди виникають суперечки через їжу. Польда перестав ходити сюди, тому тепер тут не буває картоплі, Ріти не було, тож не було пива й рому, не стало Еди — зникло й вино, а через відсутність Міхала Станіслав змушений працювати сам.

Нас у ватазі лишилося шестеро, найдужче нам бракує порошку. Станіслав уже почав відчувати болі — не маючи порошку, він тепер цілими літрами хлебче теплу воду й став схожий на набряклу саламандру…

Станіслав потроху втрачає свою велетенську силу, і я змушена допомагати йому прибирати тротуар перед будинком. Я розсікаю сніг важким шкреблом, а Станіслав, зіпершись на стіну, дивиться, мов старий засмучений сенбернар. Потім десь із годину ми відігріваємося біля батареї, чекаючи на гарячу ванну — після зняття ТСЗ стало легше, усі квартири нормально опалюються, як, до речі, й фотолабораторія в підвалі.

Березень розпочався сонячними днями, заводські труби курять, усе потроху нормалізується, мікрорайон виповнився дорослими і дітлахами. Мені страшенно сумно за нашими малими, вони ще в бабусі на Шумаві, але побачити свого нікчемного татуся для них було б нестерпно. Мене діти теж жахаються, наче примари. Мені так кортить погладити котресь по голівці, та їхні батьки мене б, очевидно, вбили. Сідаю в автобус я тепер лише на околиці, де мене ніхто не знає.

У четвер увечері несподівано з’явилися Польда з Рітою, однак ми марно сподівалися, що в нас знову будуть ром, пиво й картопля. Вони принесли тільки валізу із зіпсованими замками, куди Ріта запхала свої речі, а Польда перев’язав мотузкою.

— Куди це ви? — запитав Тібор.

— Ріта тепер житиме в мене, як законна дружина, — гордо пояснив Польда Штрунц.

— А в костьолі ви вже повінчались? — насміхалася з них Мія. — Де ж ваші обручки?

— Від завтра я починаю працювати в кав’ярні «Савой», а обручки в нас будуть з масивного золота 583 проби, такі тобі й не снилися, перекупко нещасна, — відрубала їй Ріта, а Тіборові й Тіні сказала: — Дякую вам за гостину. Я ніколи не забуваю добра. Але до «Савою» не ходіть, бо зараз туди впускають лише білих.

— І ми дамо цим двом так спокійно піти? Дезертирувати, втекти, зрадити компанію?! — репетував Арсен Кралік.

— Заткнися, блазню! — крикнула Ріта. — Тепер уже все змінилось, гнідаків просто винищують. Розійдіться краще добром, бо матимете неприємності.

— Я прощаюся з вами по-доброму, бо саме тут познайомився з Рітою, — сказав розчулено Польда Штрунц. — Якщо можу вам щось порадити, то це єдине — займіться негайно АТ. Виняткова штука, ми з Рітою завдяки їй абсолютно щасливі. — Він підняв перев’язану валізу й повів Ріту до виходу.

— Хотілося б бачити, як двоє таких недоумків пірнають у «глибини власного єства»! — пирснув Арсен. — Скоро вже цей АТ рекомендуватимуть для відгодівлі поросят… Правду я кажу, Тіборе?

— Відчепись ти од мене! — гримнув Тібор, якому вже все остогидло, й, схопивши Мію за плече, повів до ванної.

Польда виніс валізу на сходи, Ріта тим часом перекинулася словом з Леоною й Тіною в передпокої.

— Дівчатка, у цьому звіринці на вас нічого доброго не чекає. На вашому місці, я негайно привезла б додому дітей і розпочала нормальне життя. Тіно, вижени цей набрід і привези малого Томашека.

— Мені б дуже хотілося… — зітхнула Тіна.

— Ви з Польдою справді займаєтесь АТ? — не повірила Леона.

— Так, Польду навчили цього на фабриці, він надзвичайно захопився, тож і я була змушена… Власне, в мене не виходить, я нічого не відчуваю, — зізналася Ріта, — але коли це приносить радість моєму Польді… то я просто заплющую очі й вдаю, ніби почуваюся казково. А мені з ним справді добре, він єдиний чоловік, що досі не бив мене, до того ж привів до себе додому й збирається зі мною нормально жити! — розквітла Ріта й побігла здоганяти свого нареченого.

У кімнаті на брудному килимі сиділи Арсен зі Станіславом. Тримаючи між ногами відра з теплою водою, вони методично набирали її бляшаними кухлями й уливали в себе. З ванної долинало плескання по мокрому тілі — це розважалися Тібор з Мією.

Хто тільки не намагався допомогти останній на всю лікарню рудій медсестрі, Леоні Бімоньовій. Коли вона сьогодні вранці зайшла до ординаторської, на неї вже чекали, крім своїх лікарів, ще п’ятеро, а також лежала непочата пака брошурок АТ.

— Невже це так важко, сестро Бімоньова, встановити контроль над власними емоціями? — стоячи в дверях, гримнув гладкий невропатолог. — Розслабтеся, зосередьтесь і сприймайте все як гру! Викликайте в собі зорові та смакові образи, скажімо, лимон, тільки-но ви його розрізали й відчуваєте, який він соковитий і кислий.

— Або ж уявіть грудочку цукру: квадратну, жорстку й солодку, — перебив його психіатр, якому, в свою чергу, не дав доказати атлетичного вигляду ортопед:

— Краще спробуйте поєднати зоровий образ із відчуттям! Скажімо, думайте про ялинку, яка вона холодна й колюча — це у вас піде легко, побачите! І відразу ж уявіть клаптик вати… білесенький і м’якесенький…

— Набагато більше вам допоможе уявлення про те, начебто ви повільно опускаєтесь у м’які перини, — запропонувала гарна молода лікарка-рентгенолог Зузана, а худий офтальмолог додав:

— Ви гойдаєтесь у човні, який вільно пливе річкою…

— Тож бачите, Леоно, ще не пізно, — зітхнув завідувач відділення, коли йому, нарешті, пощастило виставити за двері ординаторської своїх гомінких колег. — Цього тижня через вас мене двічі викликали до головного…

— Протягом вихідних я дам собі лад і в понеділок уранці прийду сліпучо-білою! — пообіцяла Леона засмученому шефові, який на прощання вручив їй уже шосту цього тижня брошуру АТ.

— Пані Леонко, ви завжди така ласкава до мене, в мене щось є для вас, — прощебетала на сходах старенька прибиральниця, тицяючи Леоні ще одну білу книжечку. — Це вам якнайкраще допоможе!

— Послухайте, якби ви тільки хотіли розім’ятись… Там унизу в мене абсолютний спокій, — запропонував згодом свою допомогу й санітар нашої трупарні.

Усі вони принаймні мають якесь відношення до медицини, та коли мене починають лікувати вже й мої хворі… Перед входом до кожної палати я кам’янію від думки про це. В 22-й палаті лежать чотири пацієнтки, три з них уже приготували білі брошури.

— Ви така інтелігентна, сестро Леоно, — агітує мене перша. — Вам нічого не варто перевтілитись у сніжинку. Це надзвичайно заспокоює. Або в звичайнісіньку хмарку.

— Почуватися хмарою взимку не так то й приємно, — заперечує друга. — Послухайте, я лежу тут уже шостий тиждень з розрізаним животом, але в мене від занять АТ фантастичне самопочуття. Сідайте до мене на ліжко, заплющуйте очі й пробуйте разом зі мною! — Вона відкриває білу книжечку й починає читати: — Морський пляж… Спека… Ви в купальнику солодко потягаєтеся на піску. Бачите морські хвилі, що набігають на берег, бачите голови плавців. Роздивляєтеся навколо. Діти граються червоним м’ячем. Хтось гойдається в човні. Під лагідним сонячним промінням сплять закохані… Сонце вже вас нагріло, навіть починає пекти. Ви змушені перевертатися з боку на бік, хочете поплавати. Входите у воду. Вона холодна… Ви відчуваєте це? Казкове відчуття, правда? Уявіть собі, я зроду не була на морі!

— Але це вже буде переохолодження, якщо сестра Леона після спеки полізе в холодну воду, — зайшла в розмову третя пацієнтка. — Логічніше посилювати відчуття тепла, дійшовши до апофеозу: «Я грію й свічуся, перетворюючись на сонце… Я — сонце…»

— Облиште її, — зупиняє всіх четверта пацієнтка, важкохвора вісімдесятирічна бабуся. Всі щодня чекають на її смерть. Вона вимовляє слова дуже повільно, над силу. — Сестричка Леона… що піклується про нас… І є нашим сонечком. Ти, Леонко… повинна це знати про себе… Навіть коли приносиш нам таблетки чи ставиш термометр… чи витираєш лоба… ти зігріваєш людей і світиш їм… бо даєш їм щось. А коли щось даєш людям… не можеш бути звіром… Ось воно як. — Стара заплющує очі.

Розчулена, я полишаю 22 палату й, зібравши останні сили, заходжу в сусідні двері. АТ перевернув лікарню шкереберть: пацієнти перетворилися на лікарів, а я — на їхню пацієнтку. В ординаторській на мене чатують нові зцілителі, цього разу четверо гладких отолярингологів.

— Мені не дається АТ, не виходить і край! — скаржилася Леона вдома Тіні; жінки сиділи на кухні й намагалися читати брошурку про АТ, а Станіслав лежав у спальні. — Однак я переконую себе: коли цього міг навчитися Польда Штрунц…

— Мені воно теж не дається, я краще сяду на дієту, — зітхнула Тіна. — Хоча я й так не пам’ятаю, коли востаннє добре наїлась. Але я люблю Тібора й хочу разом з ним перемогти себе. Думаю, цього достатньо?.. Чи ні?

— Цілком. Якщо наші чоловіки кохають нас, то побілішають разом з нами, завдяки нам і нашим дітям, а коли ні — то нехай забираються геть! Отже, в п’ятницю?

— Домовились. Я принесу вина й мотузку для білизни.

— Захопи два клубки, бо вони страшенно пручатимуться. Я принесу снодійне. Ключ від фотолабораторії вже в мене.

Повернувшись у п’ятницю з роботи, Леона й Тіна заявили своїм чоловікам: ватагу виявлено й сюди щохвилини можуть удертись інспектори ТСЗ. Після короткої наради було вирішено перебратися до Бімонів.

Вдома Леона налила Тіборові й Станіславу приготовлене для них червоне вино, після чого обидва чоловіки дуже швидко поснули…

Жінки відтягли їхні безвладні тіла в спальню й міцно поприв’язували до ліжок.

Потім перейшли до квартири Трнків, чекаючи на появу рештки банди — Арсена Краліка й Мії Робової. Налякавши їх можливим контролем, Леона й Тіна, нібито за наказом Тібора, відвели їх до фотолабораторії й замкнули там, а самі повернулися до Бімонів. Обидва чоловіки спали.

— Мені страшно, — прошепотіла Тіна.

— Мені теж. Але тепер вороття немає. — Леона взяла білу книжечку й заплющила очі. — Спробуймо ще раз? — запропонувала вона, коли в кімнаті стемніло.

— Я ввесь час думаю про Тібора. Й про всіх нас. — Тіна дивилась у вікно на сусідній будинок. — Усе вже стало на свої місця. Матері купають дітей, батьки роблять з дітьми уроки, а взавтра всі разом підуть на прогулянку. Мені не треба нічого уявляти, Леоно. Йдеться лише про те, щоб ми жили як люди… А для цього не потрібні жодні брошурки.

— Сподіваюсь, у цьому пересвідчаться й ті двоє, — зітхнула Леона. — Чи не поспати нам трохи?

— Я не засну.

Це почалося пізньої ночі. Чоловіки оклигали від наркозу, почали борсатись у путах і горлати. Ми були змушені позатикати їм роти рушниками.

— А коли нагодуємо? — спитала я.

— Не раніше, як ополудні, — відповіла Леона.

— Може, дати їм хоч попити… Ти ж знаєш, як цей звір мучить людину, коли не дістане хоч трохи води.

— Сядь у сусідній кімнаті й не хвилюйся. Людина може витримати без води тиждень, без їжі — тридцять днів, а ці двоє мають на собі не один зайвий кілограм БЗУ.

Ми просиділи у вітальні до ранку. Леона марно намагалася опанувати АТ, та зрештою відкинула брошуру.

— Їм самим доведеться нам допомогти.

Ми дали слово підійти до них тільки вдень, але щохвилини то Леона, то я підводились і заглядали до спальні. Тібора била пропасниця. Станіслав мовчки напружував м’язи, намагаючись вирватися з пут. Єдине, що ми могли для них зробити, — це обтирати спітнілі обличчя.

Леона трималася краще, без неї я б ніколи не впоралась…

Час збігав. Ми говіли разом з нашими чоловіками й стали майже білими. В суботу зварили манної каші, щоб нагодувати своїх пацієнтів. Коли я вийняла з Тіборового рота кляп, він укусив мене.

— Ет, так не піде! — розлютилася Леона й принесла довгу металеву лінійку. — Негайно їжте кашу, бо заробите! Я не вагатимусь!

Чоловіки проковтнули по дві-три ложки каші й почали скиглити, а потім ревіти. Ми були змушені знову позатикати їм роти.

Криза настала в суботу. Обох чоловіків судомило, пута повпивалися в тіло, постелі були заюшені кров’ю. Леона була змушена вийняти кляпи обценьками, бо чоловіки зовсім собою не володіли. Нам не щастило навіть улити їм у рота молока, воно лилося по їхніх зарослих закривавлених обличчях.

У неділю вранці наші чоловіки прокинулися блідими, слабими, але сумирними.

— Не ображайся на мене, Тіборе, — благала Тіна.

— Тобі слід було попередити мене, — буркнув він.

— Але ж ти ніколи б не дозволив… Я вже не можу дочекатися приїзду Томашека…

— Це я знаю. Дай мені чогось попоїсти!

— Зараз буде готове!

Леона освіжила одеколоном Станіславове обличчя.

— Знаєш, любий, ти мене колись лікував, тож і я оце тобі віддячила, — сказала вона.

— Мені слід було самому це зробити, — промимрив він, заплющивши очі.

Ми нагодували їх манною кашею, напоїли гарячим какао, й вони знову поснули, перш ніж ми встигли їх розв’язати.

— Тепер на нас чекає найтяжче, — зітхнула я.

Ми прийняли душ і віднесли ключ од фотолабораторії інженерові Воячекові, який відповідав за неї.

— Боїмося туди йти, там замкнулися якісь люди, — сказала Леона. — Краще візьміть із собою двох сусідів, бо ті люди поводяться там, як звірі.

З вікна Леониної квартири ми бачили Мію Робову, вона вискочила з нашого будинку й гайнула роз’юшеним снігом, наче здичавіла кішка. За Арсеном Краліком згодом приїхала швидка допомога, і його винесли на ношах.

Найважчі хвилини настали, коли наші чоловіки підвелися з ліжок. Вони були обвішані рештками багатозвіра, до того ж їх мучили голод і спрага — ми вже не в змозі були будь-що їм заборонити.

Тібор і досі хмурився, а Станіслав був блідий від внутрішнього зосередження. Найцікавішим виявилося те, як ці двоє пантрували один одного: якщо котрийсь виходив з кімнати, другий неодмінно йшов за ним, щоб той не зміг напитися. Неділя збігла непомітно. Кожна хвилина самообмеження була маленькою перемогою над собою, а година виграною битвою.

О третій дня, коли Тіна знову, здається, вже вшосте, марно спробувала розповідати йому про зимові види спорту (про які не знала практично нічого), Тібор несподівано зареготав:

— Може, вже досить? Добре було б пообідати.

Ми посідали до столу, перед кожним стояла тільки склянка гарячого чаю й два сухарі, та ми вдавали, що ласуємо відбивними, аж доки Тібор, не витримавши, проковтнув свій дієтичний пайок і весело крикнув Тіні:

— Не бійся, я не зжеру твоїх сухарів. Хрумкай швидше й гайда в гори! Здається, ти хотіла забрати Томашека додому?

— Просто зараз? — похопилася Тіна.

— Мерщій одягайся й біжімо на автобус.

— Ми повеземо вас машиною, — сказав Станіслав.

Міжнародною автострадою Прага — Усті — Берлін ми вибралися на гору, та ледве знайшли місце на стоянці. Наїхали тисячі лижників, і білі схили, готелі й кемпінги були переповнені. Лише будинки, де колись мешкали евакуйовані, тепер стояли порожні. Тут тепер жили тільки ті, хто вирішив залишитись у горах назавжди.

— Щасливі люди, — мовив Станіслав.

— У місті все-таки краще.

— Ти що! Глянь навколо, а потім подивися вниз.

Навкруги під ясно-блакитним небом здіймалися білі хребти. А з протилежного боку над містом небо вже скаламутніло, з димарів там знов утворювалася рудувата імла.

— І все це за кілька днів… — сказав Станіслав.

— Почекай тут, — мовила Тіна й швидко повернулася з червоною валізою; за нею йшли мати й син.

— Привіт, синку! — гукнув Тібор. Хлопчик підбіг до нього, притиснувся й ніяк не хотів одпускати. — Ну, ходімо вже! — розчулено проказав Тібор. — Ходімо швидше додому…

Зрештою був змушений взяти хлопчика на руки.

— Все-таки дивуюся, як нам усім пощастило вибратися з цієї халепи. Навіть без допомоги АТ, — сказала я вдома. І мій незрівнянний Станіслав мовчки поцілував мені руки. Кохання здатне робити стократ більше від усіх фізичних та інтелектуальних вправ, тренування, методів, систем… У тисячократ більше.

У суботу вранці ми поїхали машиною на Шумаву по дітей. Чисто білий Станіслав їхав чисто білою землею. Однак зупинившись, ми побачили на засніженій полонині дрібні чорні цятки.

— Що це?

— Сажа, — зітхнув Станіслав. — Усе починається спочатку.

ХХІ

Першого осіннього дня з нагоди одержання неймовірної премії — 10 000 крон — за нову серію низькокалорійних делікатесів «Сирні піруети» ми всім відділом зійшлися на даху корпусу В.

Над містом і околицями здіймались із заводських труб у бліде небо могутні стовпи диму, зливаючись у драглисте шмаття смогу, що нависав над землею рудою хмарою. З-за неї бовванів лише найвищий верх Крушних гір.

— Чим тепер займемось? — поцікавився Станіслав.

— Зробимо щось виняткове. Сухий сир, безумовно, швидко набридне людям, але я вже маю кілька нових ідей на тему наперченого паштету з дикого кабана, — відповів Еда Роган.

— Ми пережили унікальну зиму, правда?

— Пам’ятаєш, як ми боролися з мазутовими саламандрами? — згадувала Тіна. — А потім один з одним, банда з бандою, батько з сином, чоловік з дружиною…

— Тепер ми всі знову разом, а поле битви залишається тільки всередині нас, — мовив Станіслав.

— Чому ми повинні постійно з чимось боротися? — запротестувала Тіна. — Людина — благодатний грунт для закладання нового саду; для чого ж дозволяти йому заростати?

— Ми вже не здатні на таке! — вигукнув Станіслав.

— Вона має рацію. Але не слід засипати свій сад надмірною кількістю добрив! Погляньте лишень, скільки їх продається: проти трави, проти кульбаби і взагалі будь-яких інших рослин, проти гусені, комах і хробаків… Або ж для того, щоб лимони були жовтішими, а апельсини — золотавішими; від цього їхня шкірка стала сьогодні абсолютно отруйною. Колись уся зелень, нарешті, не витримає й порудіє, — скривився Еда. — Ну, та дарма, придумаємо щось інше. Як вид людину теж не можна знищити. Давайте повернемося краще в приміщення, тут можна задихнутись.

БАГАТОЗВІР 00

(ВИХІДНА ПОЗИЦІЯ)

Звичайнісінький день в одному місті…

ТІБОР:

День розпочався приємно, як завжди, коли наш Томашек удома, адже ми всі любим одне одного. Прокинувшись, ми з Тіною беремо його до свого ліжка, й він нам щось розповідає. Неймовірно, як у цій дитині починає прокльовуватися розум. Я ніс його на руках аж до автобусної зупинки, й у тій штовханині думав про те, чому люди сунуть скопом, наче звірі, самотню жінку з дитиною тут просто затоптали б. Щоб дати своїй родині сісти в автобус, я був змушений турнути кількох, мене ледве не розірвали. Це зіпсувало мені настрій на цілий день, тому вирішив їхати машиною, але проїхав кілометрів чотири, а потім майже чотири години чекав директора. Отакою була того дня їзда — хіба це не роздратує чоловіка? Я відчуваю м’язами потребу зчинити бійку. Спочатку полаявся з начальником гаража, і в такому гнідому настрої подався до шинку, перекинув два пива й два гроги, а потім вийшов на вулицю: жінки позирали на мене, я на них…

ТІНА:

Уже пізно, а Тібора досі немає, цього місяця це вже вдруге… Наш палісадник позаростав кропивою, в кутку громадилася купа сміття, та в моїй душі живе сильне біле переконання, що земля там добра й ми все знову впорядкуємо — обріжемо дерева, перекопаємо й засадимо грядки. Лише на якусь мить я відчула втому… Не хотілось ні про що думати. Переслідувало якесь… наче гніде бажання наїстися, знайти доброго дядька, а потім залізти у гарячу ванну й бездумно лежати. А тоді спати, спати, спати… Без сну я відчуваю себе звіром. Завтра все знову буде гаразд. Наша щоденна війна розпочинається знову.

ЕДА:

Тепла бура річка обминає білу крем’яну скелю, й на мене тисне нещадна необхідність видиратися на неї щодня… Вже пів на дванадцяту, незабаром обід, я стою виснажений перед справою свого життя — «Павутинням», але відчути бодай якесь натхнення мені сьогодні не щастить. Білі радощі надзвичайно нетривкі, крихкі, невловні… Гнідим значно легше, їхній спосіб життя приваблює своєю невибагливістю. Генрі Невіль у своїй робінзонаді XVII ст. твердив, нібито «немає нічого більш природного, ніж бути брутальним ледащо, коли обставини це дозволяють». Безумовно, трохи перебільшено, але в моєму становищі обставини надзвичайно сприятливі. За хвилину дванадцята. Чи треба мені видиратися на крем’яну скелю? Може, краще зателефонувати Леоні й домовитися про зустріч у фотолабораторії, щоб здобути дві гіркі години гнідого забуття? Вечір я потім спокійно згаяв би в родинному колі, а від завтра знову б розпочав наполегливу працю…

ЛЕОНА:

Я люблю свою роботу, навіть коли кручуся без упину від восьмої до дванадцятої, а потім до ночі не можу зупинитись. Мій Станіслав перетворився на нудного запопадливого біляка: після роботи в нього збори, потім він перевіряє в дітей уроки, вечорами гасає мікрорайоном, ремонтує сусідам водогін, до ночі просиджує над книжками, крихту часу на кохання виділяє так пізно, коли я вже здебільшого сплю. Безумовно, я люблю Станіслава. Чому б нам не плюнути на все, не вирядити дітей на вулицю аж до вечора, а самим не забратись у ліжко, прихопивши пляшку вина?.. Тільки ж мій білий Станіслав ніколи собі не дозволить подібного. Правда, я, мов та білочка, завжди маю свій горішок — дві приємні години, проведені з Едою у фотолабораторії. Зайшовши якось туди, я сказала йому, що мене люблять мої діти, пацієнти, лікарі, всі люди, а я люблю їх, мене кохає чоловік, я його теж. Еді я сказала, що ніколи не кохала його, хоча й прийшла сюди. За хвилину дванадцята, я не відходжу від телефону. Раптом Еда зателефонує?

СТАНДА:

Кожен день — це мовби новий старт: я вибігаю з дому бадьорий і свіжий, півгодинна зарядка, холодний душ, на роботу йду пішки, перебуваючи ввесь час на білій хвилі рішучості, концентрації віри та натхнення. Однак у мені знову підіймається гніда протидія: мій «Амбронект» сьогодні, безперечно, відхилять, як «нудну фантазію» (невже остаточно?), а натомість примусять робити «Дикока» (сильно наперчений паштет з м’яса дикого кабана), чи якусь іншу дурницю з шаманського горщика Еди Рогана (котрий дістане за них чергову золоту медаль). Я знаю це і мушу витримати. Коли людина наполегливо робить велику справу, вона повинна здолати на своєму шляху стільки бурих калюж і трясовиськ… Еда називає мене своїм «заступником», і я змушений за нього виконувати всіляку нудну паперову роботу, а повернувшись додому, ремонтувати водогони на всіх поверхах. Леона теж сердиться, бо я її занедбав…

МІХАЛ:

Живу сподіванням зустрічі, яка відбудеться в п’ятницю ввечері, коли прибуде празький поїзд і я побачу море Анілиного волосся. Вона вже півроку вчиться на філософському факультеті в Празі, я теж хочу вступити туди, а поки що вивчаю її книжки й конспекти. Це якесь зовсім нове життя — фантастично прекрасно вчитися разом, коли кохаєш!..

… Уже чотири години сидимо на лаві в парку, розмовляємо про все це, точніше говорить Аніла, а мене її балачки починають потроху дратувати. Аніла розповідає, як вони в Празі ходять із компанією по театрах без квитків, уночі плавають у басейні, а за нею впадають не тільки однокурсники, а й асистенти та доценти, навіть один кубинець і двоє ефіопів. Я тут удень гепаю на фабриці, а вечорами просиджую над Анілиними книжками й конспектами, думаю про те, як ми будемо з нею разом, а вона, виявляється… І це моє «нове життя» починає видаватися мені жахливою фантазією… Краще бути гнідаком, тоді єдина проблема полягає в тому, щоб нажертися, запустити маг і кейфувати…

— Ти мене сьогодні не розважаєш, Міхале, — дорікає Аніла, нарешті усвідомивши, що я мовчу вже добру годину.

— Мені теж здається… А що — треба вже починати?

— Ну, чого ти такий нудний? Сидиш поряд, а поводишся, наче дуже вихований хлопчик, якому слід рано йти спати, — регоче вона мені просто в вічі.

Далі терпіти несила. Хапаю її за патли і з усієї сили тягну голову назад — це жахливо, але цієї миті мені потрібно зробити їй боляче — я все тягну її й тягну, доки вона падає горілиць на лаву.

— Пусти! Не вмієш нічого, крім… Тварюко!

У цю хвилину ми ладні вбити одне одного. Нарешті ми якось угамовуємося, суботу й неділю проводимо в атмосфері білої музики — все чудово. Тепер я боюся, що те… гніде може в нас збуритись будь-якої миті.

ПАВЛА:

Сиджу перед білими дверима приймальні онкологічного відділення, можливо, за мить почую, що в мене рак, і я скоро помру в муках.

Що, як мені звідси втекти, відкласти вирок і просто дожити решту життя? Наповнити його натхненням, насолодою, забуттям… податися до Праги, Будапешта, Парижа, селитись у готелях, знайти собі коханця (Еда ж має коханку), впитись, а потім ковтнути кілька таблеток, заснути в чужому місті й більше не прокидатись.

Сиджу на твердій лікарняній лаві, знову збираючи сили проти звірячої гнідої шкаралупини неспокою, примусу й жаху, хочу віднайти в собі той зоряний світ, про який мені розповідав мій син, озеро всеосяжного спокою, свободи, кохання й сяйва… Збираю сили, щоб знову відчути себе частиною всього безмежного, світлого й прекрасного, що живе вічно… Збираю сили, аж доки починаю відчувати все це в собі. Воно завжди живе в нас, я це вже знаю, воно не покине мене й тепер, хоч би що сказали мені за цими дверима.

Я:

Так, людині стачить мужності й тривалості, щоб не здатися…

Часом мене охоплює гніде бажання лягти горілиць і покинути все, як є.

ТИ:

Ти повинен витримати й перебороти все.

МИ:

Наша сила в розумі, серці, в білому людському єднанні. Завдяки цьому ми завжди перемагали й перемагатимемо. Нарешті, остаточно переможемо.

БАГАТОЗВІР:

У мене грандіозна нищівна сила, я постійно тримаю її напоготові, вона має мільярди видів, що існують безперервно тисячі років.

Примітки

1

Зарицький Олексій Миколайович (нар. 1959 р.) — кандидат філологічних наук, працівник Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, автор статей з питань зарубіжної літератури і теорії літератури. Переклав з чеської оповідання Ф. Кожіка, О. Павела, Ї. Швейди (видавництво «Дніпро»), повість Г. Пражакової «Подарунок для Моніки» («Веселка»).

2

Сиваченко Галина Миколаївна — літературознавець, перекладач, лауреат премії ім. Павла Орсага Гвєздослава (ЧССР). Авторка монографій про Р. Яшика, А. Плавку, численних статей про літературу Чехословаччини. Перекладала твори В. Мінача, А. Плавки, Й. Кота, Я. Йоганідеса та ін.

Content

Парал Владімір Війна з багатоликим звіром

Владімір Парал ВІЙНА З БАГАТОЛИКИМ ЗВІРОМ Роман

БАГАТОЗВІР 01

І

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

БАГАТОЗВІР 02

І

ІІ

ІІІ

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XIІ

XIІІ

XIV

XV

XVІ

XVІІ

XVІІІ

ХІХ

ХХ

ХХІ

БАГАТОЗВІР 00 (ВИХІДНА ПОЗИЦІЯ)

Примітки