Вольф Клаус-Петер

Клуб «Афродіта»

Клаус-Петер Вольф

КЛУБ «АФРОДІТА»

Роман

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

З німецької переклав Анатолій Рибін[1]

Перекладено за виданням: Klaus-Peter Wolf. Der Aphrodite-Club. Bastei Lubbe, Bergisch Gladbach, 1985.

1

Він біг лугом, найзеленішим лугом у світі. Променисте блакитне небо настроювало його на пустотливий лад. Він біг до гурту хлопчаків, що грали у футбол під в'язами над ставком. Він наближався до них широким розгонистим вистрибом. Ось уже хтось передав йому м'яча.

— Бий сюди!

— Хочеш грати з нами?

— Ну, давай!

Він віддав м'яча у центр поля білявому хлопцеві. Той вигнувся, мов кошеня, напружився всім тілом і головою послав м'яча гравцям своєї команди.

Скільки ж це він не грав у футбол?! Опинившись у гущі гри, він почував себе чудово — розкуто й бадьоро. Глибоко ввібравши в легені свіже повітря, він знову погнався за м'ячем.

Потім він побачив… свого шефа. Недбало спираючись на якусь укопану в землю жердину, шеф робив йому знаки рукою, немов чаклун із мальованих книжок його дитинства, який заманює Гензеля і Гретель. Підкликати вказівним пальцем, зігнутим на зразок риболовного гачка, було характерною манерою шефа, коли він збирався дати комусь доброго прочухана. Шеф поклав праву руку на щит, прибитий до жердини, так ніби обіймав жінку. Лівою рукою він майже з ніжністю провів по чорному напису й усміхнувся до свого підлеглого.

— Підійдіть сюди, комісаре Вуст, підійдіть ближче. Ви читати вмієте? Аж тепер комісар Тоні Вуст роздивився напис на щиті:

«ГРАТИ НА ЛУЗІ В М'ЯЧА СУВОРО ЗАБОРОНЕНО. БАТЬКИ НЕСУТЬ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ ЗА СВОЇХ ДІТЕЙ.

БУРГОМІСТР».

Він перевертався з боку на бік, весь мокрий від поту. Його дружина, Марія, сиділа в ліжку. Вона вже засвітила невеличку лампу на нічному столику, бо перед тим Тоні почав скреготати зубами.

Знову йому приснився один із його поганих снів. Марія спробувала розбудити чоловіка, але марно. Мабуть, перед сном він проковтнув одну із своїх таблеток від головного болю. Вона завжди була проти цього, але без таблеток він часто взагалі не міг заснути. Постійні нічні чергування, безладний робочий день — усе це доконало його. І тепер він, як це часто бувало, лежачи поруч неї, розкидав постіль, скреготав зубами й розмовляв уві сні. Ні, він кричав! Скоро він сам прокинеться від свого крику. Вона це знала. Так було завжди. Потім вона приготує теплу ванну, йому стане краще, і вони, мабуть, зможуть ще трохи поспати.

Марія розуміла, що безсоння у нього через роботу. Зараз йому, певно, знову сниться гонитва за злочинцями через усе місто. Можливо, хтось саме стріляє в нього. Можливо, його загнали десь у тунелі метро в глухий кут. А може, йому сниться, що його до смерті побила ватага молодих рокерів?

Вона знову взяла його обіруч за плечі й труснула.

— Тоні! Тоні! Прокинься ж нарешті! Це просто нестерпно!

Через кілька секунд він усе-таки злякано підхопився, але його розбудив не дружинин голос, а те, що сновидіння досягло своєї кульмінації.

Підхопившись, він заволав: «Ні-і!» — та так і залишився сидіти в ліжку. Дружина почала гладити його по голові й розмовляти з ним, як із дитиною.

— Все добре, Тоні. Ти вдома, у ліжку. Просто тобі приснився поганий сон. Він знову повалився на спину і втупився в стелю.

Марія змахнула у нього з чола кілька краплин поту й спитала:

— Приготувати тобі теплу ванну? Він похитав головою.

— Ні, ні, не треба. Мені вже краще.

— Що тобі приснилося? Знов один із твоїх кошмарних снів?

Розмірковуючи, яку небилицю розповісти дружині цього разу, він попрохав її все ж таки приготувати ванну. Марія мовчки встала й пішла до ванної кімнати, залишивши всі двері відчинені, так що він міг бачити її з ліжка. На ній була довга біла нічна сорочка з блакитним мереживом. Кольорові цяточки зображували хвилі. Марія була боса. Коли вона нахилилася над ванною, щоб кинути у воду ароматичну сіль, її маленькі пружні стегна здалися йому особливо привабливими. Це відразу навело його на інші думки. Але йому ще треба було вигадати для неї історію.

Що має думати дружина про свого чоловіка, дізнавшись про його кошмарні сни? Що він боягуз? А хіба боягузи їздять на мотоциклах? Може, він підлабузнюється до свого шефа? Ні, такої думки про нього вона не повинна мати. Коли вже йому й приснився моторошний сон, то хай це буде такий, про який можна розповісти.

Хвалити Бога, йому пригадалася сцена з одного фільму. Нещасливий випадок. На горішньому поверсі будинку була замкнута дитина. Нижні поверхи горіли. Він накинув собі на голову куртку і спробував пробратися крізь полум'я до дитини. Коли він уже майже досяг мети, перед ним упала охоплена вогнем балка. Проте він усе ж таки схопив дитину, на волоссі в якої уже мерехтіли язички полум'я. Він кинувся з дитиною в зачинене вікно…

Тоні задоволено кивнув головою. Ця версія куди вірогідніша. Так він її Марії й розповість.

А Марія вже гукала його з ванної кімнати:

— Іди, Тоні, йди!

«Може, вона мені й джину із тоніком дасть, поки я буду у ванні», — подумав він.

Тоні підвівся з ліжка, потягнувсь і скинув піжаму. Щоразу, коли Тоні торкався босими ногами підлоги, він радів, що її застелено таким дорогим килимком. Це був так званий самоочисний килимок. Слово «самоочисний» йому здавалося кумедним, але в продавців то був найкращий аргумент. Пухнастий м'який килимок трохи нагадував йому землю в лісі, по якій він замолоду іноді ходив босоніж.

Ванна кімната вже наповнилася парою. Ідучи туди передпокоєм, Тоні поминав невелику підставку, на якій стояв телефон. Коли він порівнявся з телефоном, той задзвонив начебто ще різкіше, ніж звичайно.

Тоні майже зірвав трубку з важелів. Телефон ні в якому разі не повинен був задзвонити вдруге. Цей пронизливий дзвінок щоразу відгукувався в нього аж у шлунку. Тоні відчував його щоразу, неначе різкий удар ножем у живіт.

Як завжди, коли отак гарячково хапав трубку, Тоні ту ж мить почав злитися. Адже йому, власне, розмовляти ні з ким не хотілось, і він уже кілька місяців збирався поставити в апараті інший дзвінок.

Озвався він не відразу, а спочатку трохи послухав. Та дуже скоро зрозумів, що дзвонять зі служби. Він добре знав оті шуми, які чулися на задньому плані. Несправний кондиціонер безбожно тріскотів, і колеги Тоні, розмовляючи один з одним, були змушені цілий день кричати. Це тріскотіння й тепер різонуло йому вухо, і Тоні відчув новий укол у ямці під грудьми.

«Ні, ні! — подумав він. — Тільки не тепер, не о такій порі!»

І невдоволеним тоном промовив:

— Говорить автовідповідач фірми «Вюстенрот». На жаль, наше бюро зараз зачинене. Ви маєте тридцять секунд часу, щоб висловити на магнітофонну стрічку свої побажання. Прошу, починайте.

— Не думай, що твій жарт оригінальний. Мені теж не велика втіха і досі стирчати на роботі. Але що вдієш! У Дюнвальді знайдено труп. Негайно виїжджай.

— Дюнвальд великий. Щонайменше тисяча будинків. Хіба не так?

— Так. Але постривай. Там є маленька вуличка — Горн… Горнпотвег чи якось так. У прилеглому лісочку це й сталося. Одне слово, виїжджай!

Тоні Вуст поклав трубку. Марія сиділа на краю ванни і мовчки дивилася на нього. Її обличчя виражало водночас і впертість, і смуток, і зловтіху, і лють — суміш почуттів, якої він не міг терпіти. Тоні випростав плечі, але враз, ніби скоряючись долі, знову згорбився й сказав:

— Не бери близько до серця. Така вже в мене робота. Іди краще спати.

Різкими рухами Марія закрутила кран. Потім прихилилася до одвірка і стала дивитись, як він одягається. Своїм виглядом Марія нагадувала йому шефа, якого він бачив уві сні біля щита із забороною грати в м'яча.

Тоні знову не міг знайти своїх шкарпеток. Марія, і не думаючи допомогти йому, майже нечутно сказала:

— Я цього просто більше не витримаю. Тебе немає цілими днями, а коли з'являєшся, то як клубок нервів. Розповідаєш мені історії, яких я слухати не хочу, говориш про людей, яких я не знаю і не бажаю знати, ночами тіпаєшся, неначе в лихоманці, а цей клятий телефон щохвилини може забрати тебе в мене. Я нічого від тебе не маю! Анічогісінько! Навіщо я взагалі виходила за тебе заміж? Вистачило б і твоєї фотографії!

Тоні нахилився, знайшов шкарпетки під нічним столиком і подивився знизу на Марію. В очах у неї вже стояли сльози. Приклавши до губ вказівного пальця, він прошепотів:

— Не так голосно, рибонько, розбудиш малу.

— Малу, малу! Тільки й чую, що про малу! Якби не мала, наш шлюб був би зовсім безглуздий! Завжди я повинна на когось зважати: на тебе, на малу, на твою матусю. Завжди я! А хто зважатиме на мене? З мене досить, розумієш?! Мені це набридло!

Пхикання в дитячій кімнаті урвало їхню суперечку. Тоні був радий цьому. Марія зникла за дверима, а він заходився шукати ключа від машини.

«Завжди у мене щось пропадає, — думав Тоні. —Завжди щось… Чому я не вмію тримати свої речі десь в одному місці, як решта людей? Чи, може, і в інших все так само? Просто вони про це мовчать. А мій шеф теж шукає свої шкарпетки щоранку перед тим, як іти на службу? Цікаво, будять його вночі своїм плачем діти, чи у нього нема всіх цих турбот?»

Його погляд ковзав по всіх закутках кухні. Ключа від машини він не знаходив, хоча й був переконаний, що з гаража прийшов просто на кухню, відчинив холодильника, дістав пиво…

Він різко ступив до холодильника. Ключ справді лежав у відділенні для пива біля двох повних бляшанок.

— Ну, бувай! — стримано кинув він із передпокою. — Не знаю, коли повернусь. Не чекай мене!

Опинившись за дверима, він збіг на кілька сходинок униз, але потім уповільнив ходу. Дихати став спокійно, прибрав з чола волосся, грайливо підкинув брелок із ключами й спритно підхопив його знову.

Труп нікуди не втече.

2

Щоб дістатися до Дюнвальда, довелося їхати через центр міста, потім кільцевою дорогою. На це пішло майже сорок п'ять хвилин. На околиці Дюнвальда були мальовничі квартали старих і нових вілл із великими садами, за якими тягнувся ліс, — ідилія для адвокатів, консультантів з податкових справ, лікарів або вчительських подружжів з подвійним заробітком.

Тоні почав злитися. Замість довгої дороги через центр міста треба було їхати автострадою. Власне, Дюнвальд належав більше до Леверкузена, ніж до Кельна.

Убивство сталося неподалік від виїзду на автостраду, і відшукати це місце було не важко. На початку вулиці Горнпотвег стояло щонайменше десяток поліційних машин — майже всі з відчиненими дверцятами. Тоні припаркував свого «ауді» серед них і з цікавості зазирнув у кожний автомобіль. У трьох із них у замках запалювання стирчали ключі.

Якщо вони зараз почнуть кричати, що він приїхав так пізно, у нього є чудова можливість негайно завдати зустрічного удару. Адже через їхню легковажність злочинець може вскочити в поліційну машину, увімкнути синю мигавку й зникнути з місця злочину. Ця думка потішила його.

Тоні вже відчув важкий солодкуватий запах від люльки Мюллера. Цей завжди курить люльку. Щойно вибивши одну, він одразу вставляє до рота іншу. Його просто не можна уявити без люльки. Вона йому, мабуть, потрібна, щоб перед самим собою правдоподібно грати роль комісара. Тоні Вуст, як і більшість колег, вважав Мюллера нікчемою. Його всі називали Порно-Мюллером, бо в нього в столі колись знайшли цілий стіс порнографічних журналів.

Крім Порно-Мюллера й кількох чоловік із групи обробки слідів, коло трупа нікого не було. Здебільшого ще зовсім молоді поліцейські стояли збоку двома групами, жартівливо розмовляли, курили й бідкалися з приводу нічної служби.

Якщо лісничий помітить у лісі вогники й раптом з'явиться тут, то завтра кельнська міська газета повідомить: «Молоді поліцейські курили в лісі».

«Хіба вони — приклад для нашої молоді?!» — подумав Тоні й грубо крикнув поліцейським:

— Загасіть сигарети або вийдіть на дорогу!

Іноді просто необхідно розмовляти з людьми підвищеним голосом. Тоні не вмів підтримувати добрі, дружні стосунки з усіма колегами, тому ті мали принаймні побоюватись його, інакше життя стало б нестерпним. Оці молоді нахабні поліцейські викликали у нього огиду. Хоч йому й самому тільки недавно минуло тридцять два роки.

— Вурст[2] у своєму репертуарі! З'являється, коли роботу вже зроблено, але обов'язково до чогось причепиться!

Комісар Тоні Вуст підійшов до Мюллера, випростався перед ним на весь зріст, підніс йому до носа вказівного пальця й похмуро спитав:

— Як ви гадаєте, скільки можна казати на людину «Вурст», коли прізвище в неї Вуст, тим більше, що вона давно вже не хлопчик?

Мюллер нічого не відповів, тільки трохи ніяково всміхнувся і ступив крок назад. Вуст забрав погрозливо здійнятого пальця і стиснув руку в кулак.

— А як ви гадаєте, Порно-Мюллере, скільки треба просити, щоб мене нарешті називали правильно?

Мюллер знизав плечима, зробив рукою недбалий жест — він, мовляв, сказав це просто так — і промовив:

— Краще б ти оглянув трупа і взяв у роботу вбивцю, а не мене!

— Чому ти вважаєш, що це вбивство? — спитав Тоні і сховав стиснуту в кулак руку до кишені пальта.

Для їхніх непевних взаємин характерним було те, що вони зверталися один до одного то на «ти», то на «ви» — залежно від обставин.

— А що, хіба це схоже на нещасливий випадок на спортивному майданчику? — пирхнув Мюллер.

Вуст, не кажучи Мюллерові більш ані слова, почав сам оглядати труп. Це був чоловік років сорока. Судячи з усього, жорстоко побитий.

— У всякому разі, на нього напали не з метою пограбувати, у кишенях усе на місці: гаманець і майже три тисячі марок готівкою в ньому; кілька кредитних карток — одна «Дінерс клуб», одна «Амерікен експресс» і дві «Єврочек» на різні рахунки у Дрезденському банку Дюнвальд-Гольвайде, а також одна картка ощадного банку в Кельні. Звати чоловіка Маркус Бергер. Особа нам досить відома — ми мали справу з ним уже двічі. Щоправда, по-справжньому ніколи не заарештовували: одного разу взяли через підозру в сутенерстві, — але з цього нічого не вийшло, — а вдруге у справі однієї неповнолітньої дівчини. Її батько подав заяву, але вона потім від усього відмовилась.

Усі ці відомості Мюллер відтарабанив скоромовкою. З його голосу було чути, як він злиться, що цієї ночі мусить працювати, як неохоче розмовляє з Тоні Вустом і який йому осоружний цей Маркус Бергер.

— Судимості?

— Не було. Професія невідома, але він має постійне місце проживання.

Мюллер щось говорив далі, але Вуст його вже не слухав. Він похмуро дивився на поліцейських, які стовбичили за двадцять чи тридцять кроків від місця злочину, все ще курили й базікали про всілякі дурниці. Їхні автомобілі так само стояли край лісу. Дверцята були все ще відчинені, а десь тут міг зачаїтися злочинець.

— Лікар уже пішов? — спитав Тоні.

— Так, — кивнув головою фотограф із групи обробки слідів. — Він дуже поспішав… на якийсь ювілей. Приїхав у смокінгу.

— Причина смерті?

Тоні нікого конкретно не питав. Він звертався до лісу, неначе відповіді чекав від дерев. Усе це йому дуже не подобалося. Роботу карної поліції він уявляв собі іншою. Він не знав якою саме, але іншою — поважнішою, серйознішою. Мюллер пробурмотів у відповідь:

— Здається, зламано шию. До того ж у нього внутрішня кровотеча. Відчухрали його добре — неначе паровим котком пройшлися. Живого місця не лишилося. Але деталі, ти ж знаєш, — як завжди, тільки після докладнішого огляду.

Це Тоні й сам бачив. Для цього не треба було, щоб лікар уночі мчав у смокінгу до лісу. Власне, усю історію йому могли б переказати й по телефону. Його приїзд не мав ніякого сенсу.

Потім до нього підійшов довготелесий молодик і, якось зухвало посміхаючись, повідомив про перші конкретні результати.

— Ми відшукали на лісовому грунті багато слідів. — Кивком голови він показав на поліцейських, котрі курили, й повів далі: — Якщо ці ідіоти ще не все затоптали і якщо сліди не їхні, то тут хтось ходив. Можливо, злочинець. У великих важких гумових чоботях із шашечками на підошвах. По-моєму, розмір сорок третій — сорок четвертий. Завтра скажу точніше.

Тоні Вуст поплескав молодика по плечу. Дивлячись на нього, він не сказав би, що той працює у карній поліції. Тоні уявляв його швидше офіціантом за стойкою бару в студентській пивниці. Що він робить у цій компанії?

Комісар Тоні Вуст відкинув голову назад, кінчиками пальців помасажував собі скроні й, звернувши погляд на зірки, спитав:

— Свідки?

— Кого ти маєш на увазі: сову, дикого кабана чи, може, кількох горобців?

Тоні відвів погляд від небосхилу, подивився в холодні очі Мюллера й процідив:

— Та кого завгодно — парочку закоханих, нічного бігуна підтюпцем чи ще когось… Іноді можна звіритися на будь-якого свідка й обійтися без таких базік, як ти.

Він не хотів більше залишатися на місці злочину жодної хвилини. Все, що треба було ще зробити, може зробити й Мюллер чи хтось із групи обробки слідів або навіть котрийсь із цих молодих нахаб.

Ні з ким не попрощавшись, Вуст важко рушив лісом до дороги. Коли він приїде додому, Марія, мабуть, ще не спатиме, і він, подумавши про це, відчув шалене бажання випити склянку чи дві пива. Може, вона засне, поки він сидітиме в пивному барі. Але якщо вона не засне, то справа набуде ще гіршого вигляду. Йому навіть пива перехотілось, і він сів у машину.

Тоні повернув ключа в замку запалювання, мотор уже запрацював, але він знову передумав і, поставивши машину на ручне гальмо й не вимикаючи мотора, вислизнув, мов індіанець на стежці війни, з машини. Потім підкрався до поліційних автомобілів і швидко повиймав із замків запалювання всі три ключі.

Після цього Тоні легкою котячою ходою повернувся до своєї машини, сів, кинув ключі на сидіння поруч і, відпустивши гальмо, рушив. Цього разу він поїхав автострадою.

Радість від вдалої витівки вихлюпнулась у Тоні гучним вигуком, і він, відбиваючи на кермі ритм, замугикав під ніс якусь пісеньку.

Вони ще довго згадуватимуть його. Тоні вирішив другого ж дня запакувати ключі в цупкий конверт і анонімно відіслати їх у поліційну префектуру. У нього не було бажання очорняти своїх молодих колег перед начальством. Одначе він хотів їх провчити і відчував, що це йому вдасться.

3

Сара, його мала донька, пустила по кухні механічну мавпу, яка чимдуж била в барабан. Марія накрила стіл до сніданку і поставила на плиту воду на каву. Електричну кавоварку вона не любила: мовляв, кава в ній втрачає аромат. Іноді Тоні здавалося, що це — просто відмовка, а насправді Марія варила каву на плиті тільки тому, що чайник своїм свистом неодмінно будив його. Але Тоні й без цього свисту прокидавсь і злякано схоплювався з ліжка. Усі ті ліниві рухи, що їх Марія вранці звичайно робила тихо, тепер вона намагалася робити якомога гучніше.

Вона бряжчала чашками, кидала на блюдця ложечки, навмисне гупала дверцятами холодильника, довше, ніж треба, протримала на плиті чайника, який шалено свистів, і нарешті ввімкнула посудомийну машину. Машина працювала дуже гучно, і нею звичайно користувалися тільки тоді, коли всі виходили з кухні або взагалі йшли з дому: Марія із Сарою — на дитячий майданчик, а Тоні — на службу.

Через машину розмовляти на кухні стало зовсім неможливо. Тоні не знав, що більше ненавидів уранці: чайника, посудомийну машину чи несправний кондиціонер на службі.

Він потер ще заплющені очі. Шлунок відразу ж нагадав про себе. На шум Тоні реагував дуже хворобливо. Для нього це був поганий ранок, і він боявся, що вслід за поганим ранком настане й поганий день.

Невиспаний, неголений, він сів за стіл, навіть не почистивши зуби. Обхопивши голову руками, Тоні не звертав уваги ні на дружину, ні на дочку. А Сара, пустивши мавпочку плигати по кухні, вже зупинилася коло батька, смикнула його за піжаму й крикнула:

— Тату, тату, візьми мене на коліна!

Він не реагував. З докором у погляді Марія стояла перед відчиненим холодильником, тримаючи в руці пакетик сиру. Можливо, вона розмірковувала, чи не пошпурити йому в голову цим пакетиком.

— Це все через твою постійну нічну роботу! Подивись, який у тебе вигляд! На тридцятидворічного ти не схожий. Я б дала тобі років сорок п'ять, не менше! Скоро діти на вулиці називатимуть тебе дідом і допомагатимуть тобі переходити через дорогу.

Тоні грюкнув кулаком по столу, аж чашка підскочила; шум, який він тепер зчинив сам, на нього вже не діяв. Своїм шумом Тоні хотів заглушити шум на кухні. Його голос пролунав різко:

— А що ж мені робити? Чого ти від мене хочеш? Чи, може, я повинен оголосити в «Гезетцесблаті», що ми у всіх шахраїв, убивць і ґвалтівників дітей повідбираємо ліцензії, якщо вони після десятої вечора ще чинитимуть злочини? Гадаєш, це зарадить?

Слова ці Марія вже чула. Проте часи, коли вона беззастережно зважала на Тоні й на його роботу, минули. А Тоні вже спокійніше, примирливим тоном провадив:

— Я заздрю тобі. Ти, мабуть, дивуватимешся, але я справді заздрю тобі. Зараз я піду на ту паскудну службу з паскудним кондиціонером і розслідуватиму випадок, який мене абсолютно не цікавить. У найближчі два дні мене, очевидно, раз у раз викликатимуть до шефа, поки я розберусь у цій справі. Скажу тобі, все це жахливо діє мені на нерви. Ну, а ти… ти зараз можеш узяти малу, піти з нею в парк, посидіти на лавочці, погомоніти з іншими молодими матусями, потім поїсти морозива, прогулятися по зоопарку абощо…

— Годі вдавати нещасного! — крикнула Марія. — Годі!

Сара побачила, що тато й мама сперечаються, і почала ревіти.

— Ось подивись, ти навіть дитину довів до сліз!

Тоні розумів, що це несправедливо, але йому хотілося допекти її до живого. Каву він пити не став, до недбало приготовленого сніданку теж не доторкнувся. Він пішов до ванної, трохи освіжився, поголивсь і вирушив на службу.

У машині Тоні довго думав про те, чому він не став учителем… Майже три місяці на рік відпустка, упорядкований робочий день, і майже щодня після обіду вільний час… Так принаймні він уявляв собі життя вчителя.

По дорозі він зупинився біля магазину канцелярського приладдя, купив цупкого конверта, тут-таки, в магазині, надписав адресу, поклав у конверт усі три автомобільні ключі й відіслав їх із головпоштамту. Ця маленька акція трохи піднесла йому настрій. Він здався сам собі пустотливим хлопчаком.

Все-таки ще молодий!

4

На службі Тоні з'явився досить пізно. На письмовому столі він знайшов уже підготовлені Мюллером протоколи. Вся кімната була наскрізь просякнута запахом люлькового тютюну, а Мюллерів стіл повивали сизі хмарки диму.

Мюллер із докором подивився на Тоні й сказав:

— Я тут уже майже три години. Перші результати слідства на столі. Ось перелік мотлоху, який був при потерпілому. Ми з'ясували, що в нього є мати. Живе в одному кельнському будинку для старих. Мабуть, нам слід би заїхати до неї.

Мюллер намагався уникати особової форми звертання.

Щоб приглушити гудіння й тріскіт кондиціонера, комісар Тоні Вуст позатикав собі вуха ватою. Тому й зухвалий Мюллерів тон зносив легше. Сівши до письмового столу, Тоні перебіг очима розкладені перед ним папери. Зміст того, що в них було написано, він не сприймав, бо дивився більше на Мюллера; той сидів за своїм столом і дзвонив по телефону.

Мюллер хотів зробити кар'єру. Це було цілком зрозуміло. Він прагнув випередити Тоні, дарма що той був перший на черзі. Але Мюллер умів заслужити симпатію. Щоправда, не в колег, а у шефа. Завжди на місці, повсякчас напохваті, постійно люб'язний, послужливий, він перший приходив на службу й останній ішов додому. По суботах і неділях опрацьовував удома протоколи, але насправді цікавився не так роботою, як ощадною книжкою, що на неї йшла платня.

Раптом Мюллер трохи відняв трубку від вуха, здивовано глипнув на телефон, потім весело всміхнувся до Тоні й сказав:

— По-моєму, тут щось цікаве!

І, нічого більш не кажучи, простяг трубку через письмовий стіл. Тоні Вуст устав, підійшов до Мюллера й узяв трубку.

— Зріст у мене сто сімдесят п'ять, я повногруда, маю довге біляве волосся. Зі мною ви повністю розслабитесь і відпочинете після напруженого трудового дня. Перегляньте мої відеокасети — це вас розважить. Ви не пошкодуєте. За вашим бажанням я можу надягти підв'язки для панчіх або шкіряний костюм. Можливо…

Вуст обурено кинув трубку на апарат.

— Ви свиня, Порно-Мюллере! Мені зараз аж ніяк не до жартів. Ми знайшли труп і повинні розслідувати вбивство. Увечері після служби можете цікавитися цим паскудством скільки завгодно. Але розтринькувати гроші платників податків на телефонне базікання не смійте!

Вуст рвучко повернувся й пішов назад до свого столу. Цей Мюллер просто примітивна людина, більш нічого! У кельнських щоденних газетах було повно телефонних номерів, за якими жінки пропонували свої послуги. Звичайно, коли туди хтось дзвонив, відповідав ось такий магнітофонний запис.

Тоні уявив собі, як цей ненормальний Мюллер увечері набирає один за одним телефонні номери, щоб почути магнітофонну відповідь.

— А я гадав, для нашого слідства було б цікаво, які телефонні номери є в записнику Маркуса Бергера, — сказав Мюллер, знизуючи плечима.

— Який іще записник? Вночі був тільки гаманець, кілька кредитних карток і гроші. Чому мені нічого не сказали про записник?

Тоні знову стрімко оббіг довкола свого столу й вихопив із рук у Мюллера записник у шкіряній оправі.

— Вночі знайти його ми не могли.

— Чому не могли?

— У кишені його куртки дірка, записник провалився за підкладку. Його виявили тільки тоді, коли робили аналіз тканини одягу.

Тоні похитав головою.

— Чоловіче добрий, яка недбалість! Ох, чоловіче!..

— Таке може з кожним трапитись. Зрештою, ця річ не більша від сірникової коробки.

— А тут лише такі телефонні номери?

— Поки що я перевірив тільки цей. Гадаю, треба подзвонити за кожним номером. Може, ми й ухопимо якусь ниточку. Ймовірно, що злочинець належить до кола його знайомих.

— Дуже добре, Мюллере, дуже добре. Ніколи б не подумав, що ви здатні так логічно мислити.

Вуст сів із записником у руці й почав байдужно гортати його. Жодного імені, самі телефонні номери. Інколи поруч із номером якийсь значок: хрестик, сердечко, кружальце з хрестиком усередині, кружальце з крапкою всередині або ромбик. Той, хто позначав отак телефонні номери, був або пришелепуватий, або намагався щось приховати.

— Дивні значки, — з притиском сказав Мюллер і, широко повівши вказівним пальцем, провадив: — Я відразу подумав про конспірацію, про цілу групу злочинців. Можливо, то терористи! Це могла бути помста, своєрідна страта. Може, вони звинуватили його в зраді. Треба б повідомити федеральне карне управління…

— Перш ніж ви увійдете в історію як видатний борець з терористами, принесіть мені, будь ласка, чашечку кави. Я сьогодні від самого ранку ще нічого не їв.

Мюллер насупившись підвівся, буркочучи, що він, мовляв, страшенно любить виконувати такі доручення, що їм давно потрібна секретарка, атож, секретарка, щоб не друкувати всі звіти самим і щоб можна було, зрештою, посилати когось по сигарети, щоб хтось робив каву й бутерброди…

— Отже, ми подзвонимо по всіх цих номерах, а потім скрізь побуваємо. Цілком можливо, що перед нами оце лежить номер телефону злочинця.

— А я про що кажу? Про що кажу я?!

— Де кава? Принесіть мені кави, поки я не вибухнув!

5

Телефон продзвонив тричі. Потім озвався голос жінки середнього віку.

— Шівас слухає.

— Добрий день, пані Шівас. Пробачте, будь ласка, що дзвоню вам. Я — комісар Тоні Вуст із карної поліції. Ваш номер телефону я знайшов у записнику, що належав такому собі Маркусові Бергеру. Ви його знаєте?

Тривале мовчання на другому кінці дроту дозволило Тоні припустити, що жінка добре знає Маркуса Бергера, але говорити про це чомусь не хоче. Мабуть, не вірить, що він, Тоні, справді з карної поліції.

— Чому ви мовчите?

— Я… я… Чого ви од мене хочете? Ніякого Маркуса Бергера я не знаю!

— Так, люба пані Шівас, це цілком можливо. Певно, він знайомий вашого чоловіка чи ваших дітей?

— Ні, ні, мій чоловік його не знає, це абсолютно точно. Запевняю вас.

— Мені б хотілося почути це від вашого чоловіка особисто, пані Шівас. Ідеться про вбивство.

Знову тривала мовчанка на другому кінці дроту. Потім тремтячий голос спитав:

— А кого… вбили?..

— Маркуса Бергера.

Комісар Тоні Вуст аж злякався. У телефонній трубці пролунав різкий істеричний сміх. Він тривав довго, так що Тоні аж стривожився. Заспокоївшись, жінка сказала:

— Слухайте, я охоче поговорю з вами і розповім усе, що вас цікавить. Але при одній умові: мій чоловік не повинен нічого про це знати. Сюди дзвонити вам більше не можна. Ні в який контакт з моїм чоловіком та дітьми вступати вам теж не можна. Вони до цього ніякого відношення не мають. Справа стосується тільки мене. Якщо ви мені це пообіцяєте, я вам допоможу. Якщо треба, я прийду до вас уже сьогодні. А втім, чи не можна нам зустрітися десь у нейтральному місці?

— Хоч це й ненормально і хоч таке, власне, буває тільки у детективних фільмах, але я не заперечую. Де ми зустрінемось?

— Пропоную в китайському ресторані, що напроти собору та радіомовної компанії. Ви, мабуть, знаєте: там унизу отой завжди переповнений ресторан «Макдональдс», а над ним — тихий китайський ресторанчик. Звідти видно собор.

— Згода. Зустрінемося через годину.

— Чекатиму вас там.

Тоні задумливо посьорбував каву, смак якої йому знову зовсім не подобався. Надто гірка. Він пригадав розповіді матері, що завжди нарікала на надто рідку сурогатну каву за лихоліття. А йому кава майже завжди була занадто міцна. В експрес-барах у центрі міста він із колегами під час розслідувань часто пив каву, щоб відновити сили. Але він знав: ця отрута, що всюди продається вільно, руйнує його шлунок так само, як вічний поспіх та повсякденні прикрощі.

Щоб пом'якшити гіркий присмак кави, Тоні долив у чашечку молока. Відколи ж це він збирається перейти на чай? А втім, хто тепер уміє як слід заварювати чай? Мюллер, звичайно, не вміє. До того ж, коли Тоні одного разу замість розчинної кави приніс на службу пачку чаю, на нього подивилися так, ніби він збирався пройти курс лікування.

Човгаючи ногами, до кімнати ввійшов Мюллер. Він озирнувся на всі боки і, певно, не виявивши нічого цікавого для себе, зупинив погляд на Тоні Вусті.

— Ну, щось уже є?

— Є. Розмовляв з такою собі пані Шівас, розповів їй про смерть Маркуса Бергера.

— І що? Як вона реагувала?

— На неї напав істеричний сміх.

— Що?

— Так, ви зрозуміли мене правильно. На неї напав істеричний сміх.

6

Переступаючи через два, а то й через три східці, він легко піднімався сходами до китайського ресторану. Для різноманітності китайська кухня — це все ж таки непогано. У кожному разі кращі, ніж їхня задрипана їдальня.

Тоні сів у найдальшому кутку. Звідси було видно вхідні двері й решту зали. Він спробував уявити собі обличчя жінки, голос якої чув по телефону. Зрештою йому треба буде її якось упізнати. Через необачність Тоні не здогадався домовитися з нею про розпізнавальний знак. Він навіть не спитав, як вона буде вдягнена, сподіваючись зустріти жінку сорока-п'ятдесяти років.

Тоні подумав, що жінки, які сиділи по одній за столиками, — мабуть, службовки радіомовної компанії і теж, певно, вирішили не йти до їдальні. Та хоч як він придивлявся до них, йому здавалося неймовірним, щоб котресь із цих облич пасувало до голосу з телефону. Може, це було тому, що він чекав побачити обличчя з істеричним виразом.

Огрядна, добродушна на вигляд жінка повільно йшла в його бік. Поки він, дивлячись на неї, якусь мить припускав і відкидав можливість того, що це — пані Шівас, вона вже зупинилася біля його столика й промовила:

— Ви, певно, той самий пан із карної поліції? Я пані Шівас. Даруйте, забула ваше прізвище.

Тоні Вуст підвівся й запросив жінку сісти. Вона була йому симпатична. Від неї віяло теплом, щирістю й скромністю. Такою він уявляв собі ідеальну матір і бабусю.

— Мене звати Тоні Вуст. Скажіть, як ви здогадалися, що я — саме той, хто на вас чекає?

— Ну, у вас такий вигляд, як у людини з карної поліції. — Побачивши на його обличчі подив, вона відразу пояснила: — Я ніколи ще не мала справи з карною поліцією. Але, знаєте, я люблю дивитися детективи.

— Невже я схожий на комісара з детективних фільмів?

Вона не відповіла, тільки всміхнулася, боячись, мабуть, образити його.

Вони замовили собі качку по-пекінському на двох. Тоні пив спочатку шері, умовивши і її випити ковток. Але потім вона попрохала склянку мінеральної води, а він віддав перевагу рисовій горілці.

— Маркус Бергер ваш родич чи знайомий? Звідки ви його знаєте? Мене цікавить усе. Насамперед мені треба знати, чому ви так розсміялися, коли я сказав… Невже це вас так приголомшило? Ви що, прийняли цю звістку так близько до серця?

— Я охоче розповім вам усе, якщо тільки ви дасте мені змогу говорити.

Зробивши Тоні це невеличке зауваження, пані Шівас почала розповідати свою неймовірну історію.

Їй було сорок два роки, вона мала двадцятирічного сина, двадцятидворічну дочку та трирічного онука. Її чоловікові було сорок п'ять, він більше двадцяти років працював у тій самій установі й дуже сподівався допрацювати там до пенсії.

Син навчався, дочка спочатку пішла працювати секретаркою, а тепер стала домогосподаркою. У їхній щасливій, гармонійній сім'ї все було чудово. Так вони і вважали, поки одного дня пані Шівас, зробивши покупки, зайшла до кав'ярні поїсти морозива…

— Розумієте, колись у мене було дуже багато роботи: двоє дітей, домашнє господарство, в магазини я ходила пішки, бо машини ми не мали і сил мені часом ставало тільки на те, щоб дотягти сумки додому. Після цього я іноді рук не чула…

І раптом виникла порожнеча. Діти виросли й пішли з дому. Чоловік по горло заклопотаний на роботі, щодня по десять, а то й дванадцять годин не буває вдома. Увечері повертається стомлений, шукає тільки спокою.

І ось виникає велика порожнеча, яку раніше заповнювали діти й робота. Спочатку я стала виходити на довгі прогулянки до парків, а потім відвідувати кав'ярні та ресторани, до яких звичайно ходять самотні жінки. Сподіваюся, ви розумієте, що я маю на увазі.

Покупки я любила робити в центрі міста, іноді заходила до римсько-германського музею. Так я й познайомилася з Маркусом Бергером. Він підійшов до мене, чемно відрекомендувався й попрохав поради. Він нібито хотів відвідати свою стару тітку й саме шукав для неї подарунок. Тож він звернувся до мене з проханням допомогти йому щось вибрати, бо зовсім не уявляв собі, що може сподобатися не молодій уже жінці.

Мені це здалося тоді надзвичайно зворушливим. Де побачиш таке ще? Щоб юнак так піклувався про свою літню тітку! Мені подобалася й люб'язна манера, в якій він зі мною розмовляв, його вишукана мова, явно добре виховання.

Це була невинна, приємна історія, яка внесла в моє життя певну різноманітність. Ми йшли з ним по місту, заходили до ювелірних магазинів, дорогих парфюмерних та квіткових крамничок. Він ніяк не міг вибрати для тітки подарунка, зате про мої вподобання дізнався багато.

Помалу ми розговорились і, можна навіть сказати, відчули одне до одного симпатію. Але потім я зауважила, що мушу йти додому готувати вечерю, бо добре їсти ми звикли не в обід, а ввечері, коли чоловік повертається додому.

Я навіть розповіла, що збираюся зварити холодець. Він одразу почав захоплено згадувати, як його мати колись часто готувала цю страву. На жаль, мати померла, і справжнього холодцю тепер ніде вже не скуштуєш.

Він був такий чемний, такий люб'язний, такий молодий… Я справді не мала нічого на увазі, коли запропонувала йому завітати якось у гості й скуштувати мого холодцю. Сьогодні мені здається, що говорила я тоді не серйозно, а просто так, як це завжди кажуть у таких випадках: «Заходьте до нас якось…» або «Будете поруч — ласкаво просимо…»

Вона затнулася, розповідати їй тепер стало важче.

Кельнер поставив на стіл качку по-пекінському, і вони взялися до їжі. Пані Шівас була рада цій паузі.

Тоні Вуст знову спитав себе, що може дати ця розмова. Перед ним сиділа мила, балакуча жінка, яка видимо нудьгувала, і ця історія внесла в її життя певний драматизм. Він приготувався протягом наступної години дізнатися ще дещо про галантного Маркуса Бергера, а потім нарешті почути, як той відвідав її ще двічі і потім вона ніколи вже його не бачила. Можливо, він їй якось навіть листівку надіслав із відпустки. Навряд чи в цій історії могло бути ще щось.

— … Але одного дня він і справді прийшов. Власне, я про нього вже давно й згадувати перестала. Біля дверей подзвонили. Я відчинила, але спочатку побачила навіть не його, а тільки величезний букет квітів, за яким він сховався. Він радісно привітався, попросив пробачення, що так довго не давав про себе знати, пояснивши це діловою поїздкою за кордон, і спитав, чи має ще чинність моя пропозиція щодо домашнього холодцю. Звичайно, ніякого холодцю в мене на той час не було, але це його зовсім не збентежило. Я запросила його ввійти й запропонувала чашечку кави. Він завів розмову про плетені настінні килими — у мене таке хобі, — і я відчула, що він стає мені ще симпатичнішим.

Потім він запросив мене на прогулянку. Я знаю, мені не треба було йти, але в мене, мабуть, уселився біс. День у мене був вільний, і я, певно, з нудьги, погодилася.

Ми вирушили до зоопарку. Я не була там щонайменше років десять, відтоді, як наші діти вийшли з того віку, коли вони любили ходити в зоопарк. Ми жартівливо балакали про се, про те, і раптом я помітила, що фліртую з ним, чого вже багато років ні з ким не робила…

Пані Шівас проковтнула клубок, що підступив їй до горла, і вже не зводила очей на комісара Вуста, а дивилася тільки на свою качку. Вона копирсалася ножем та виделкою в тарілці, але нічого не їла і, як видно, ледве стримувала сльози. І все ж вона говорила далі, хоч Тоні й не просив її розповідати про такі інтимні подробиці. Він уже боявся, що жінка ось-ось признається у своїх любовних інтрижках, а потім стане благати нікому про це не казати й присягатиметься, що після того вона Маркуса Бергера ніколи більше не бачила. Тоді ця розмова залишиться просто як спогад про приємний обід у китайському ресторані, ото й тільки. Одначе…

— … Це був невинний флірт. З нього нічого не могло вийти. Він — ще юнак, а я… а я вже бабуся. Але це давало мені втіху, неабияку втіху. Час від часу він навіть обіймав мене за талію, ніби ненароком гладив мені руку і зрештою за мавпячою кліткою поцілував мене…

«Мабуть, її треба урвати, — подумав. Тоні, — поки вона не почала розповідати про свою другу весну. Однаково з цього нічого не буде. Мабуть, той Маркус Бергер мав пристрасть до жінок її віку, і його записник повен таких телефонних номерів. Їй-бо, якийсь сексуальний маніяк! Цього мені ще бракувало! Тоді знайдеться сотня чоловік, у яких буде причина…»

— … Зрештою він запросив мене до себе додому. Я знаю, що ви зараз про мене думаєте, пане комісаре, але я все-таки повинна колись про це розповісти. Я скажу вам правду, всю правду, але тільки за умови, що мій чоловік ні про що не дізнається. Ви ж обіцяли, що він ні в якому разі ні про що не дізнається. Я не хочу, щоб через це мій шлюб… Я цілком покладаюся на вас, пане комісаре, на ваше вміння мовчати…

Тоні легенько торкнувся її руки, співчутливо опустив очі й так трохи заспокоїв її. Потім він знову взявся до качки по-пекінському й, бачачи, що пані Шівас їсти вже не хоче, вирішив доїсти й її частину. Поки качка не захолола зовсім, він квапливо відрізав рум'яні шматочки м'яса з ананасом і клав їх до рота.

— … Так от, у його кімнаті це потім і сталось… Ну, нарешті! Це все ж таки сталося.

— … Раптом він почав плакати й розповідати мені, що мати його померла дуже рано, виріс він у притулках, і жилося йому погано. Він розповідав, як мусив відмовляти собі у найнеобхіднішому, щоб дістати освіту, казав про приниження, яких йому довелося зазнати в житті. Молоді дівчата його взагалі не цікавили. Він признався, що покохав мене з першого погляду, й став просити, щоб я дозволила йому доторкнутися до мого тіла…

«Цьому взагалі не буде кінця», — подумав Тоні, допиваючи рисову горілку.

— … Але там, як видно, був ще хтось. Його спільник.

— Його… хто?

Декотрі слова завжди насторожували Тоні: розшук злочинця, наркотик, фальшивомонетник, банківський рахунок… Таких слів було багато і «спільник» теж належало до них.

— Кінець кінцем зробив же хтось фотознімки.

— Які фотознімки?

— Ну, фотознімки, на яких були ми, він і я. Голі. У неймовірних позах. І цими знімками він потім мене шантажував.

Тоні випустив із рук ніж та виделку і проковтнув нерозжований шматок качки. Потім узяв серветку, витер губи, відкинувся у кріслі й кивком голови покликав кельнера. Зараз не вадила б ще чарка рисової горілки! Тоні відчував, що справа ось-ось проясниться. У шантажистів життя завжди в небезпеці. Вони частіше, ніж решта людей, помирають не своєю смертю. Давня криміналістська істина говорить, що мертвий шантажист не може бути далеко від свого вбивці. Певна річ, вона зробила це не сама. Може, її чоловік, а може, син. Або когось підкупила. Не може бути, щоб немолода жінка, все-таки вже бабуся, стала підтримувати зв'язки з таким нахабою, котрий спокусив її, як шістнадцятирічну. Зрозуміло, що тими фотознімками він справді тримав її в руках. Але своєму чоловікові вона про це могла й не розповідати.

— Скільки він од вас вимагав?

Пані Шівас зневажливо махнула рукою.

— Гроші? Якби ж йому були потрібні тільки гроші…

— Тоді що ж іще?

«Коли ця жінка гадає, що переконала мене, нібито такий елегантний молодик, як Маркус Бергер, шляхом шантажу примусив її робити йому любовні послуги, котрі він легко міг би мати й так, то вона помиляється».

— Я мусила… Мені важко говорити про все це… Адже вам і так уже все відомо. Навіщо ви мучите мене своїми розпитами?

— Але ж послухайте, я вас узагалі ще ні про що не питав! Досі ви розповідали самі. Одначе я, звичайно, хочу знати, що вимагав у вас Маркус Бергер. І чому він мав умерти?

— Я мусила працювати в його клубі «Афродіта». Як модель. Платною партнеркою. Ви ж знаєте. У газеті щодня вміщують об'яви.

Тоні не міг повірити. Така жінка, як ця… Ніхто б і не припустив, що вона має щось спільне з проституцією. Вигляд у неї був як у домогосподарки, а не як у повії. Ні найменшої сексуальної привабливості він у ній не добачав. Проте вона могла сприйняти це як образу.

— Я знаю, про що ви зараз думаєте. — Показавши на себе широким жестом з голови до ніг, вона повела далі: — Хоч ви й не повірите, але я була в його клубі одною з найпопулярніших жінок. Моя статура подобалася багатьом чоловікам. А те, що успіх мають тільки молоді стрункі дівчата, — це казочки. Казочки!

Тоні відчув, що в нього почервоніли вуха. Кров ударила йому в голову. Пані Шівас розгадала його думки. Йому стало перед нею ніяково, і він поквапливо зробив знак кельнерові, щоб той приніс рахунок.

Одначе кельнер не поспішав і на нетерплячі знаки Тоні не реагував.

— Тепер ви, мабуть, розумієте, чому я так розсміялася, коли ви сказали мені про його смерть. Це був диявол. Останні роки він зробив мені пеклом. У мене часто виникала думка вбити його самій. Тепер і я, і ще багато жінок можуть з полегкістю зітхнути.

Хоч комісар Вуст і був злий на кельнера, але тепер не звертав на нього уваги. Він приголомшено дивився на пані Шівас.

— Кого ви маєте на увазі?

— Я маю на увазі решту жінок та дівчат, яких він також шантажував. Хіба ви про це нічого не знаєте? Любий пане комісаре, ви марно намагаєтеся мене переконати, що не знаєте, хто був цей Маркус Бергер. Ви справді нічого не знаєте?

Тоні ніяково похитав головою.

— Розкажіть мені докладніше про цей клуб «Афродіта». Де він міститься? Хто там працює? Як діє все підприємство?

Тепер, коли її розповідь захопила його увагу, до столу підійшов кельнер. Тоні розплатився за напої та качку по-пекінському, попросив кельнера принести квитанцію і, пустивши повз вуха його запитання про те, яку суму туди вписати, вирушив з пані Шівас до одної тихої кав'ярні.

7

Уперше за довгий час робота знову почала давати йому втіху. Це була якраз справа на його смак. Не ловити ж завжди тільки тих, що зламують сигаретні автомати, крадуть мотоцикли та спекулюють відеотехнікою.

Нарешті справжня робота!

Він ішов по сліду вбивці, який поквитався із шантажистом. Це Марію вже зацікавить. Зрештою, вона майже щовечора захоплено дивиться по телевізору, як поліцейські розслідують такі справи. Тепер він теж пригостить її захоплюючою історією. Тоні сподівався, що про їхню суперечку дружина вже забула.

З двома пляшками червоного вина під пахвою, стомлений, але в чудовому настрої з'явився Тоні в сімейній оселі. Сара вже спала. Він намагався не дивитись на затяте обличчя Марії й не облишав надії заразити її своєю веселістю. А втім, дві пляшки червоного вина вона сприйняла схвально і навіть налила потім сама собі келих.

Спагеті були якісь глевкі, але Тоні все одно голосно вихваляв кулінарне мистецтво Марії, у душі, щоправда, думаючи зовсім інше. Потім він заходився розповідати про свій робочий день. На якийсь час йому й справді вдалося повністю заволодіти увагою дружини. Вона навіть випила другий келих вина. Агресивність повністю зійшла з її обличчя. Марія слухала його, потягуючи вино й киваючи головою, коли він почав розповідати про пані Шівас, а наостанку її очі розширились від подиву.

— Цей Маркус Бергер був стріляний горобець. Його клуб «Афродіта» функціонував за ідеально відпрацьованою системою. Він давав у газетах об'яви. Ти знаєш, які я маю на увазі. «Господиня запрошує…» Ніякої адреси. Тільки номер телефону. Коли хтось дзвонив по тому номеру, то магнітофон називав адресу, за якою треба було звернутися. Там щодня чекала інша жінка — залежно від того, хто зі школярок чи з домогосподарок, яких шантажував Маркус Бергер, саме мала час. Зрештою, він не міг утягти їх у справу так, як йому хотілося б. До того ж був зацікавлений, щоб про це не стало відомо у тих жінок удома. Отак усе й ішло за виробленим графіком.

Кожна жінка мала відпрацювати щотижня близько десяти годин. Пані Шівас — щовівторка й щочетверга від десятої до п'ятнадцятої години. Потім вона передавала квартиру одній школярці, яка на той час була вже вільна від уроків. Правда, з нею я ще не розмовляв. Збираюся зробити це завтра.

Тоні легенько торкнувся пальцями чола й подивився на Марію стомленим поглядом. Білки його очей уже почервоніли.

— А тепер, звичайно, виникає запитання: як цей хитрий тип примудрявся забирати в жінок усі зароблені ними гроші? А втім, він робив це зовсім просто. Кожна жінка повинна була відразу ж, як тільки до неї приходив клієнт, увімкнути магнітофон, схований у спальні. Вимикати магнітофон вони мали право аж тоді, коли клієнт ішов геть. Так Бергер міг потім легко проконтролювати, скільки клієнт заплатив. Він міг також контролювати — і це було найпідліше, — чому клієнт не заплатив більше, скажімо, якщо залишався невдоволений обслуговуванням.

За допомогою цього магнітофона він тримав жінок під жахливим тиском. Ти тільки уяви собі! Щоб переконатися, чи вмикають жінки магнітофон, він час від часу підсилав на перевірку своїх приятелів. У жінок не було ніякої можливості розпізнати цих приятелів. Пані Шівас розповіла мені, що вона лиш один-однісінький раз спробувала не ввімкнути магнітофон. Вона просто хотіла відіслати клієнта назад, але, на жаль, натрапила саме на одного з приятелів Маркуса Бергера.

Бергер поклявся, що вдруге цього їй не подарує. Він пообіцяв, що коли вона ще хоч один раз спробує не ввмікнути магнітофон, то він неодмінно відішле фотознімки її чоловікові. А крім того — і це наймерзенніше — пообіцяв відіслати й магнітофонні стрічки із записами того, як вона торгувалася з клієнтами за гроші і як їх потім обслуговувала.

Можна було б іще припустити, що чоловік пробачив би їй любовну пригоду — ту, що на фотографіях. Але магнітофонні стрічки із записами того, як власна дружина працює повією, навряд чи стерпить хоч один чоловік. Отож жінки потрапляли в усе більшу залежність від Маркуса Бергера. Він поводився з ними абсолютно безцеремонно, аж поки хтось убив його, поставивши в цій мерзенній історії крапку.

— Я бажаю вбивці удачі. Я бажаю йому удачі, щоб він не попався тобі.

Тоні відкоркував другу пляшку вина, похитав головою і спробував пояснити дружині, чому ж усе-таки треба шукати вбивцю.

— Ми не можемо залишити його гуляти на волі. Не можна допускати, щоб хтось вирішував, кому більше не жити. Смертну кару скасовано. Крім того, все це, мабуть, не так просто, як ти собі уявляєш. Певна річ, убивцю ми шукатимемо спочатку серед друзів, знайомих та чоловіків тих жінок, що зазнали шантажу. Але хто скаже, що він справді з цього кола? Тут, певно, замішана ще одна людина. Хтось такий, про кого я знаю тільки одне: що він робив для Маркуса Бергера ті фотознімки. Цей спільник міг стати його вбивцею. Можливо, вони посварилися через методи роботи, чи через гроші, чи вже й не знаю через що… Крім того, цілком можливо, що його вбили інші сутенери. Конкурентна боротьба у них жорстока.

Мені здається, Маркус Бергер діяв сам. Навряд чи він був зв'язаний з якоюсь бандою сутенерів. Вони до таких методів звичайно не вдаються. Він працював сам. Сам із тим фотографом. А приятелів, яких він час від часу підсилав до дівчат, щоб потім одержувати відомості… Боже мій, таких приятелів можна легко знайти на першому-ліпшому розі! Якщо він такому приятелю казав: піди, мовляв, нагору і…

Обличчя в Марії скам'яніло. Щось їй не подобалося. Захоплююча історія якийсь час утримувала її увагу, але тепер на обличчі в неї з'явилось щось інше — відраза до такої неймовірної підлоти. Марія встала й нервово заходила з кутка в куток. Почухавши потилицю, вона, неначе захищаючись, зрештою схрестила руки на грудях.

— Це мені не подобається. Все це мені взагалі не подобається. Нічого спільного я з цим мати не хочу. І не хочу також, щоб мій чоловік мав із цим щось спільне! Це просто нестерпно. Я цілий день клопочуся Сарою, розмовляю цією ідіотською мовою дволіток, бо поруч немає більш нікого, з ким я могла б поговорити. А мій чоловік тим часом вештається з повіями, клопочеться покидьками суспільства!

— Послухай, Маріє, ти надто вже згущуєш фарби. Покидьки суспільства! Повії!.. Це просто нещасні істоти, які зазнали шантажу і яким хтось повинен допомогти. Це ж не ті відчайдушні повії…

— Тепер їм допомагати вже не треба. Їм уже хтось допоміг. Той, хто вбив Маркуса Бергера. А тобі, звичайно, нічого більше робити, крім копатися в усьому цьому лайні. Ні, я так не хочу.

Тоні теж підвівся, взяв повний келих червоного вина, підійшов до вікна й визирнув на вулицю. Їхня розмова знову зайшла в глухий кут. Правда, цього разу вона, перш ніж зайти в глухий кут, тривала довше, ніж звичайно. Проте останнім часом у них так закінчувалися всі розмови. Щось мало статись, і вже, очевидно, скоро. Мабуть, їм слід було б відвідати консультацію для подружжів…

— Коли ви закрили клуб «Афродіта» і жінки та дівчата тепер можуть спокійно жити, тоді все гаразд, хіба ні? Про що ж ти ще турбуєшся?

Вона не відступала, і тепер Тоні мав сказати їй правду. Він знав, що Марія цього ніколи не зрозуміє, але брехати їй більше не хотів.

— Клуб «Афродіта» ми не закрили, а встановили за ним нагляд. Зрештою, так ми зможемо швидше вийти на спільника. Якщо він убив Маркуса Бергера з наміром заволодіти підприємством і далі вести справу самому, то одного дня він з'явиться, щоб узяти магнітофонні стрічки. Адже їх треба час від часу міняти. А крім того, він захоче забрати гроші.

Тоні повернувся спиною до вікна й подивився на Марію. Тієї ж миті вона вихлюпнула йому просто в обличчя вино із свого келиха. Тоні застиг, мов громом уражений. По його волоссю, по шиї краплинками повільно стікало липке вино й скапувало під сорочку.

— То ви не закрили клуб? От свині! Мерзенні свині! Виходить, жінки й досі не знають, що їхній мучитель уже мертвий. Вони, як і раніше, приходять туди й віддаються всяким типам тільки тому, що ви нічого їм не сказали! Тільки тому, що ви шукаєте свого клятого вбивцю! Ти мені огидний! Забирайся геть!

Останні слова вона промовила, вже гірко плачучи. Сльози котилися в неї по щоках. Не в змозі стримати ридання, Марія побігла до ванної і замкнулася там.

Тоні пішов на кухню й помив над раковиною обличчя. Потому втерся рушником, стяг із себе мокру сорочку й недбало кинув її в куток. Киплячи від злості, він рушив до спальні, щоб узяти з шафи свіжу сорочку.

Марія в цю мить відчинила двері ванної і хутко подалася з квартири на сходи. Вхідні двері вона лишила відчинені. Тоні кинувся услід за нею й також лишив двері відчинені. Марія бігла сходами вниз так швидко, що він почав побоюватися, щоб вона не поламала собі ноги. На другому поверсі він усе ж наздогнав її.

— Що з тобою? — крикнув він. — Що з тобою діється, куди ти біжиш?

— Пусти мене! — вигукнула вона. — Пусти мене, або я видряпаю тобі очі! Я піду до того вашого клубу «Афродіта»!

— Чого тобі там треба? З глузду з'їхала чи що?

— Я хочу розповісти жінкам про те, що сталося! Адже ви самі цього не зробите! Я хочу їм сказати, що їхні муки скінчилися! Пусти мене! Пусти, поки я не покликала на допомогу!

Тоні добре уявляв собі, що буде, коли в «Кельнер експресс» з'явиться заголовок великими літерами: «Комісар карної поліції Тоні Вуст б'є на сходах власну дружину!»

Він пустив Марію, але став на дорозі, не даючи їй пройти.

— Ти не розумієш, що робиш. Повір, найкраще зараз для тебе — піти нагору й лягти в ліжко.

— Лягти в ліжко?! Лягти спати? І це тоді, коли жінок і далі шантажує людина, яка давно вже мертва?! Бо карна поліція не здатна їх захистити? Ти при своєму розумі?

Раптом вона нахилилась і, вдаривши ліктем йому в бік, прошмигнула під його розпростертими руками. Перескочивши через кілька сходинок униз, Тоні схопив її за руку. Але Марія відкинула голову назад і закричала:

— Рятуйте! Рятуйте!

Тієї ж миті розчинились одні двері, і дорогу їм заступили кілька юнаків. Вони прибігли з першого поверху, де саме була вечірка. Підпилі старшокласники побачили у цій ситуації чудову нагоду довести своїм подругам, які вони герої. Цього Марія, звичайно, не сподівалась. Якусь мить вона ще розмірковувала, чи не стати поперед Тоні й захистити його. А втім, було вже надто пізно.

З вигуками: «Ми тебе навчимо добрих манер, нахабо!.. Більше не хапатимеш жінок!» — юнаки накинулися на нього.

Тоні непогано володів прийомами дзю-до, але кількісна перевага була на боці хлопців. І аж коли він упав на холодну кам'яну підлогу, вони дали йому спокій.

У Марії знову прокинулася любов до нього. Вона відвела його додому, примусила лягти в ліжко і обробила йому садна та синці. Потім поклала на чоло рушника з загорнутими в нього кубиками льоду й заліпила пластиром розбиту ліву брову.

Потім біля дверей подзвонили.

Марія боязко рушила до передпокою.

Тоні важко підвівся, тримаючи в руці рушника з кубиками льоду, немов зброю, й ступив до дверей, готовий захищати своє житло. За дверима стояли двоє приязних поліцейських.

Побивши Вуста, гості з вечірки викликали поліцію. Обидва поліцейські подумали, що йдеться про спробу зґвалтування. Проте один з них упізнав Тоні, й усім стало ніяково.

— Певна річ, ми негайно залишимо вас і підемо на службу. У нас справ і так удосталь. Але одне мені не зовсім зрозуміле, пане комісаре. Невже ті молоді люди вас не впізнали? Як могло таке статись? Хіба вони не знали, що ви — комісар карної поліції? Чи, може, вони хотіли вам дошкулити саме через те, що ви служите у поліції?

У Тоні набряк язик, і говорити йому було важко, тому Марія, що стояла позад нього, відповіла сама:

— Очевидно, вони переїхали сюди тільки недавно і саме справляють новосілля.

— Хочете заявити на них?

Тоні заперечливо похитав головою. Не чекаючи від поліцейських подальших запитань, він зачинив двері, повернувся до ліжка, відразу впав у нього й знову поклав на голову рушника з льодом.

— Ти завтра не підеш на службу. Може, в тебе навіть струс мозку. У кожному разі тебе спочатку має оглянути лікар. Чи, може, поїдемо до лікаря просто зараз?

Тоні заплющив очі. Обличчя боліло не дуже. Пошкоджене було, видно, тільки одне ребро, й тепер йому було важко дихати. Так, він не може йти на службу. І це саме тепер, коли з'явилася можливість заявити про себе! Саме тепер, коли він нарешті отримав серйозну справу! І що ж, віддати її Мюллеру? Тоді вже краще відразу передати йому всі свої обов'язки.

Ні. Тоні вирішив будь-що вийти на службу.

8

На службі було тільки й розмов про ту його пригоду. Обидва поліцейські мовчати, певна річ, не стали. Про комісара Тоні Вуста тепер усі пошепки переказували одне одному дві новини: по-перше, його шлюб розпався, і він б'є дружину; а по-друге, якісь підлітки добряче його відлупцювали.

І одне, й друге не сприяло зростанню його авторитету в очах шефа, який уявляв собі комісара карної поліції інакше.

Не звертаючи уваги на колег, які з усміхом дивилися на його побите обличчя, Вуст одразу ж рушив до свого робочого столу. Тієї ж миті він знову відчув набридливий запах Мюллерової люльки.

Тоні сів за стіл і приготувався працювати, ніби нічого й не сталося. Мюллер спостерігав за ним, сидячи за столом напроти. Обома руками він дбайливо тримав свою червоно-буру люльку. Від неї здіймалися маленькі хмаринки диму, крізь які Мюллер весело дивився на Вуста.

Мюллер чогось очікував. Тоні це відразу зрозумів. Можливо, якихось пояснень чи спроби виправдати синці на обличчі. Але цього він не діждеться! Та скоро Тоні збагнув, що Мюллер чекає чогось зовсім іншого.

Тоні спробував висунути шухляду в письмовому столі. Це йому не вдалося. Він смикнув ще раз. Знову марно. Хтось замкнув шухляду й вийняв ключа. Усмішка на обличчі в Мюллера стала ширшою. Жарту Тоні ще не зрозумів. Він просто вирішив, що це — звичайна його недбалість. Завжди він чогось шукає.

Шухляда з другого боку теж була замкнена. Тоні почав несамовито смикати, ледве стримуючи лайку. Адже в одній із шухляд лежав записник Маркуса Бергера. Як тепер працювати без цього записника?

Відсунувши вбік стільця, Тоні став біля столу навколішки й уважно оглянув замок. Він міг легко з ним упоратися за допомогою інструментів, що ними Мюллер завжди чистив свої люльки.

Ніби вгадавши його думку, Мюллер підійшов до Тоні й простяг йому набір для чистки люльок. А коли він побачив, як Тоні гострим кінцем інструмента колупається в замку, його усмішка стала просто-таки зухвалою. Він знову сів за свій стіл і взявся працювати, не звертаючи більше на Тоні уваги.

Тоні вже майже розібрав замок, але тут відчинилися двері, і ввійшов шеф.

Саме цього ще й бракувало! Така ситуація посуванню на службі не сприятиме.

Тоні підвівся, поправив руками чуб і всміхнувся до шефа. Але не встиг він розтулити рота, аби щось пояснити, як Мюллер сказав:

— Останнім часом постійно пропадають ключі. Це наче якась пошесть. Спочатку зникли ключі запалювання з трьох поліційних машин, а тепер ось колега Вуст не може знайти ключа від свого столу.

Шеф добродушно всміхнувся й запросив обох на службову нараду.

Раптом Тоні збагнув, що Мюллер обдурив його. Це була відповідь на його жарт на вулиці Горнпотвег. Уже під час наради він аж кипів від люті. Але закинути колегам докір Тоні не міг — адже, зрештою, він сам почав ці жартики.

Справу Маркуса Бергера розглядали й висвітлювали з усіх боків. Результати аналізу тканини показували, що вона досить дорога. Щоб це сказати, можна було б і не звертатись до фахівців.

Тихо, ніби вибачаючись, Тоні запитав, чи не краще було б закрити клуб «Афродіта» і зняти цілодобове спостереження за ним.

Цим Тоні викликав невдоволення шефа. Його ідею сприйняли як сентиментальність криміналіста вже далеко не першої молодості. Звичайно, шантаж і сутенерство розглядались як злочини, адже вони призвели до вбивства.

Насамперед треба було розслідувати обставини вбивства. Навіть якщо певний час доведеться мовчки спостерігати, як когось примушують займатися проституцією.

Тоні Вустові мало не заборонили зустрічатися з жінками, котрих шантажували, бо шеф побоювався, що через ті допити спільник Маркуса Бергера злякається й більше там не з'явиться.

Та Вуст усе-таки домігся, щоб йому дозволили дзвонити й за іншими телефонними номерами і домовлятися з жінками та чоловіками про зустрічі.

На нараді продемонстрували профіль підошви із шашечками — певно, це було взуття вбивці.

Тоні знову згадав довготелесого молодика з групи обробки слідів, який, кивнувши головою на поліцейських із сигаретами, сказав: «Якщо ці ідіоти ще не все затоптали і якщо сліди не їхні..»

— А чи не могло бути так… І взагалі, хтось перевіряв, — зауважив Тоні, — чи не залишив цей слід котрийсь із поліцейських, що побували на місці злочину?

Шеф запитливо подивився на присутніх. Він не був певний. Таке цілком могло статися.

Потім цікаве запитання поставив Мюллер.

Яким чином Маркус Бергер потрапив на місце злочину? Автомобіля там ніде не знайшли. Він що — на Горнпотвег пішки прийшов? Трамвайної лінії тут нема. Автобус у такий час уже не ходить. Крім того, Маркус Бергер не з тих, хто користується автобусом. Мабуть, він приїхав на таксі. Але що могло примусити його податися серед ночі на таксі до такого відлюдного місця? Навіть якщо він домовився з кимось про зустріч, то чому не попрохав водія таксі зачекати? Чому він не поїхав до місця злочину власною машиною?

Комісар Тоні Вуст зауважив, що вбивця й жертва, можливо, приїхали разом в одній машині. Потім убивця, мабуть, запропонував Маркусові Бергеру прогулятись у лісі й зрештою вбив його там.

А власне, чи йдеться тут узагалі про заплановане вбивство? Чи не можна припустити, що злочинець і жертва під час прогулянки в лісі просто посварилися, і злочинець убив Маркуса Бергера, а сам утік на машині, якою вони приїхали?

— Можливо, — сказав Мюллер. — Можливо, труп лежав зовсім не там, де було вчинено злочин. Цілком імовірно, що Маркуса Бергера відчухрали так десь в іншому місці, а потім викинули його труп у лісі.

Люди з групи обробки слідів вважали, що це малоймовірно. На їхню думку, у лісі на землі та в чагарнику добре видно сліди боротьби.

Так чи так, а для Тоні цього було не досить. Нарада його не задовольняла. За столом було надто багато балаканини. Він знову наполягав на тому, що просто стежити за клубом «Афродіта» тепер уже явно замало. Він вимагав дійовіших заходів. Більше активності з боку карної поліції.

У відповідь на його побажання та сумніви йому несподівано запропонували, щоб він відвідав клуб «Афродіта» як клієнт.

Спочатку Тоні зніяковів і прийняв це за жарт. Проте шеф суворим поглядом дав зрозуміти, що йому, мабуть, не слід було б так маніжитися. Зрештою він служить у карній поліції, а не в пансіонаті благородних дівчат.

— Але ж не можу я отак просто… Ну, від мене ніхто не має права справді вимагати, щоб я просто як клієнт… Я гадаю, в буквальному розумінні це було б навіть… сумнівно з юридичного погляду… Адже я все-таки знаю, що цих жінок шантажують і вони не добровільно…

Кивком голови шеф дав йому зрозуміти, що він має піти до клубу «Афродіта» саме як клієнт, але тільки для того, щоб поговорити з жінкою, а не для того, щоб мати з нею інтимний зв'язок.

Мюллер відразу всміхнувся.

— А він уже, видно, подумав, що цю статтю витрат не включать до фінансового звіту!

Його жарт викликав сміх.

Шеф широко повів рукою і почав читати одну із своїх звичайних нудних проповідей.

— Зважаючи на серйозність становища та на наші моральні зобов'язання, ми усвідомлюємо…

Тоні Вуст уперше брав участь у роботі комісії, що розслідувала вбивство. Його заперечень всерйоз не сприймали. Він ще мав спочатку себе показати. Але цей спосіб дій йому здавався безглуздим. Навіщо йти до клубу в ролі клієнта, щоб там поговорити з котроюсь із жінок, коли він може знайти їх усіх у записнику Маркуса Бергера?

Він вважав це нерозумним і нелогічним, та коли помітив, що його критика виходить за межі дозволеного, то визнав за краще помовчати. Зрештою, відповідальність за це нести не йому, до того ж він не хотів, щоб його знову повернули розслідувати крадіжки в універмагах та на стоянках мотоциклів.

Тоні купив «Кельнер експресс», щоб почитати об'яви з пропозиціями зав'язати знайомства.

Майже на двох сторінках свої послуги пропонували «платні партнерки в дансингу», «партнерки для розмов» та «фотомоделі», а також «агентства партнерських зв'язків». Клієнтів зазивали також кілька масажних клубів та саун, два чи три нічні бари з показом сексуальних фільмів.

Аж ось і клуб «Афродіта».

Недосвідченим, дурним хлопчаком Тоні вже не був. Проте серце його закалатало швидше. До голови прилинула кров, вуха почервоніли.

«Клуб «Афродіта». Сьогодні наше популярне шоу з жіночими підв'язками!»

Шоу з жіночими підв'язками? А це що таке? Тоні гадав, що в клубі «Афродіта» зможе будь-якого дня знайти жінку, яка пропонує свої любовні послуги. Ні про які «шоу» пані Шівас йому нічого не розповідала.

Гублячись у здогадах, Тоні вирішив подзвонити їй.

Важко було йому звертатися з таким відвертим запитанням до жінки вже не першої молодості. Але що йому лишалося робити?

— Це комісар Тоні Вуст. Добрий день! Ви можете розмовляти?.. Я дуже хотів би дістати від вас деяку інформацію. Чи краще подзвонити вам іншим разом?

— Ні, ні, я тут сама, запитуйте.

Тоні прокашлявся, ретельно згорнув перед собою газету й сказав:

— Ви знаєте, я прочитав у «Експрессі», що в клубі «Афродіта» відбудеться шоу з жіночими підв'язками. Що це таке?

— Це ми влаштовували один раз на тиждень. Відвідувачів тоді завжди було особливо багато. Що це таке? Ну, приходять відразу кілька дівчат, і всі вони у підв'язках для панчіх. Оце й усе. Перший кухоль пива відвідувачі одержували безплатно. І вибирали собі дівчат. Але більшість лишалися про задля того, щоб випити кілька кухлів пива та помилуватися дівочими стегнами. Кожен кухоль пива коштував десять марок. Ну, а тоді починалася веремія! Особливо коли відвідувачі добре збуджувались, а дівчата залюбки пили разом з ними. — Пані Шівас тяжко зітхнула і, як видно, замислилась.

Тоні відчував, що зараз і вона поставить йому незручне запитання. І, перш ніж це запитання прозвучало, він став шукати відповідь і пояснення.

— То, виходить, клуб не закрили? Виходить, шоу відбудеться? Хіба ви нічого не сказали решті жінок? Але ж не може бути! Ні, я цьому просто не вірю!

— Послухайте, пані Шівас, це не моє рішення. Повірте, я закрив би цей клуб іще вчора. Але в мене зв'язані руки. До того ж ми полюємо на вбивцю. Можливо, ми затримаємо його, коли він з'явиться у клубі.

— А ви що — знаєте, який той убивця на вигляд? Ви знаєте його ім'я? Нічого ви про нього не знаєте! Анічогісінько! Як же ви збираєтесь його заарештувати, коли він з'явиться в клубі? Гадаєте, він прийде як клієнт? Чи ви тямите, що робите? Розумієте, що чините жінкам? — І вона кинула трубку.

Свою трубку Тоні Вуст поклав обережно. Він подумав, що тепер пані Шівас розповість про все решті жінок. Це порушить усі плани, але його це влаштовувало цілком.

Так він міг позбутися неприємного обов'язку й ні за що не відповідати.

9

Простуючи до клубу «Афродіта», він намагався придумати для Марії якусь цікаву історію. Коли вже не був цілий день удома, то ввечері принаймні розповість, що робив. Сказати їй про відвідання клубу «Афродіта» Тоні не міг. Напевне, розповідь про шоу з жіночими підв'язками їй не дуже сподобається. Треба вигадати іншу історію. Таку, яку можна розповісти. Таку, за яку вона його, можливо, навіть похвалить.

Після розмови з пані Шівас він дістав із свого столу всі відкладені давні справи. Це була дитяча спроба: закопавшись в іншу роботу, вдати, ніби ти потрібний на службі, і не йти до клубу «Афродіта».

Порно-Мюллер знову й знову нахабно нагадував йому про завдання у клубі й, коли він говорив про це доручення, у голосі його бриніла заздрість. Отож ухилитися від візиту до клубу Тоні не випадало.

І він вирішив зрештою покінчити з цим дорученням.

Може, з марнославства, а може, просто щоб виграти час, він спочатку зайшов до перукарні підстригтися. Крім того, він виявив у себе на сорочці плями від поту, й досить-таки помітні. Тоні навіть упіймав себе на думці про те, чи не штопані в нього шкарпетки. У цьому він не був певен і, щоб переконатися, зайшов до туалету.

Так і є! Шкарпетки заштопані, та ще й різними на колір нитками.

Після перукарні він мимохідь в універмазі купив пару шкарпеток і натягнув їх там-таки, в туалеті.

Втупивши очі під ноги, він підіймався сходами, що вели до клубу «Афродіта». Перед собою Тоні бачив тільки окремі східці. Він не зміг би сказати, чи висіли на стінах якісь картини, й не пам'ятав, якого кольору були шпалери. Він перебував у стані збудженого чекання, надзвичайної зосередженості й готовності до відсічі.

Містився заклад на другому поверсі. Оскільки внизу Тоні вже подзвонив, то біля дверей на нього чекали. Дивився він так само під ноги.

Чорні туфлі на високому підборі, чорні панчохи. Ноги, що могли однаковою мірою належати і шістнадцятирічній, і тридцятирічній. М'який червоний килим.

Тоні не зважився звести очі на жінку, голос якої був зовсім юний.

— Добридень, мене звуть Габі. Ви вперше у нас? Проходьте сміливіше! Спочатку можете спокійно оглядітися.

Тоні прошмигнув услід за туфлями на високому підборі. Тепер він побачив і литки. Чорні панчохи ззаду були зі швом. Дівчина провела його вузьким коридором до чималої кімнати. Там чувся гомін голосів, що підбадьорило його, і він трохи підвів очі. Тепер він побачив її вузький задок, що був зовсім голий.

— Що б вам запропонувати? Чи, може, краще відразу перейдемо на «ти»? А пиво яке ви п'єте: «Бек», «Кельні», «Альт» чи «Експорт»?

Вона повернулася до нього обличчям. Незважаючи на косметику, Тоні дав би їй щонайбільше років вісімнадцять-двадцять. А може, навіть п'ятнадцять-шістнадцять. Вона мала високі тугі груди юної дівчини, яка тільки віднедавно приймає таблетки і тіло якої ще не звикло до такої великої кількості гормонів.

Тепер він обвів поглядом кімнату, що раніше правила, мабуть, за кухню у звичайній квартирі. Без великих витрат її переробили на міні-бар: маленька стойка, перед нею — чотири високі стільці, у кутку два крісла й канапа.

На канапі лежала, випроставшись, блондинка, щедро виставивши напоказ усе, що мала. Вона курила сигарету з фільтром. Блондинка зухвало подивилася на Тоні й склала свої криваво-червоні губи в поцілунок.

У кріслах сиділи ще дві жінки, але приглядатися до них Тоні не став, знаючи, що вони від нього чогось чекають. Він мав вирішити, з котрою із них піти в задню кімнату, хоч як йому цього не хотілося.

Зараз йому найбільше хотілося поговорити з ними, розповісти про смерть Маркуса Бергера. Можливо, вони поставляться до нього навіть як до рятівника й визволителя.

У своїй ролі Тоні почував себе зовсім непевно. Чого сподіваються від нього ці жінки? Чого сподівається шеф? Він мав прийти до клубу й щось там знайти. Але що?

Коли провадиш розслідування, рідко знаєш наперед, що буде потім. Інакше не треба було б і розслідувати. Але в цій ситуації від нього сподівалися надто багато.

Він відчув, як у нього трохи запаморочилось у голові.

Відчинилися двері, і ввійшов чоловік років п'ятдесяти — теж із втупленими під ноги очима. Він поправив краватку, а потім з усмішкою оглядівся на всі боки. За ним із дверей з'явилася дівчина.

«Ще зовсім дитина», — подумав комісар Вуст, дивлячись на її хлопчаче тіло, коли вона пройшла повз нього до стойки, налила собі пива й випила його великими жадібними ковтками. На обличчі в неї Тоні побачив огиду.

— До побачення, дівчата! — гукнув чоловік, простуючи до виходу. Затримувати його ніхто не став.

Дівчина втерла рукою губи й попросила в однієї з «колег» сигарету.

Тепер Тоні розглядав цю дитину зовсім відверто. Він мав прийняти рішення! Усе в ньому опиралося думці про його причетність до того, що ця дитина повинна віддаватися першому-ліпшому чоловікові.

З хвилини на хвилину в дверях міг з'явитися новий клієнт. Стражданням дівчини Тоні міг би негайно покласти край однією простою фразою: «Маркуса Бергера вже немає живого».

Праворуч від нього відчинилися двері. Він мимоволі глянув у той бік. На порозі стояла з зухвалим виглядом огрядна жінка. Як і решта, вона була в чорних панчохах, підв'язаних до міцного чорного корсажа, який щільно облягав її масивне тіло. Груди в неї аж випиналися з корсажа. Він був їй замалий принаймні розміри на два. І, мабуть, не випадково. Вона стояла руки в боки, трохи задерши підборіддя, й справляла агресивне враження. І, тільки почувши її голос, Тоні впізнав пані Шівас.

— Любі дівчатка, цього пана звуть Тоні Вуст. Він із карної поліції і хотів би вам про щось повідомити!

В голові у Тоні запаморочилося ще дужче. Здавалося, в нього ось-ось підітнуться коліна. Ні, це вже занадто! За що йому таке? Невже вона не могла з'явитися на кілька секунд пізніше? Та й чому не залишилася вдома?

Тіла у всіх жінок виказували напруження ще виразніше, ніж їхні нафарбовані обличчя. Жінки вичікували.

Вуст почував себе, мов кролик, загнаний мисливцями. Петляти вже марно. Загоничі його оточили. Ось у нього вже прицілились. Перший же постріл коштуватиме йому життя.

— Пан комісар хоче вас повідомити, що Маркус Бергер — цей огидний кавалок лайна — нарешті дістав справедливу покару! Хтось виявився доброзичливим до нас і вбив його!

Вуст заплющив очі й ухопився за стойку бара, чимдуж силкуючись не зомліти. Може, це й на краще. Мабуть, тепер вона зняла з нього відповідальність…

— І, звісно ж, комісар має також пояснення того, чому від нас і досі приховували звістку про смерть Маркуса Бергера! Адже його ще вчора вбили! Може, хтось із вас читав у газеті повідомлення — воно було невелике, — що на вулиці Горнпотвег знайдено труп чоловіка. Про Маркуса там не було жодного слова! Нас зумисне обманювали! Обидві останні зміни були б уже не потрібні! За це ви можете подякувати панові комісару!

Тоні не наважився розплющити очі. Може, вони зараз накинуться на нього, як гієни? Чинити опір він був не готовий і не спроможний. А може, йому зараз розіб'ють на голові пляшку? Він чекав найгіршого.

Тіло його було мокре від поту. Запала тиша, гнітюча тиша.

Мовчанка неначе паралізувала його.

Одна з жінок почала схлипувати. Інша — хихотіти. Блондинка рвучко підхопилася з канапи й сказала:

— Ну, тоді, виходить, кінець… Мене ви тут більш ніколи не побачите! І вона вискочила з кімнати. Решта жінок ще залишалися.

Знову запала тиша.

Було чути, як у сусідній кімнаті блондинка порпається в своїх речах, як шурхотить одяг, що його вона поспіхом натягувала на себе. Потім грюкнули двері й на сходах дрібно зацокали підбори.

До Тоні поволі поверталося самовладання. Він звів очі, намагаючись подивитися пані Шівас в обличчя. Їхні погляди зустрілися. Це була своєрідна боротьба. Хто довше витримає погляд другого.

Решта жінок підійшла до нього ближче. Він навіть не помітив, звідки раптом узялися купальні халати й рушники, якими жінки прикрили свої тіла.

Страх перед Маркусом Бергером зійшов із жінок, неначе бруд під гарячим душем. Усі приниження та образи, що їх вони мусили терпіти, весь накопичений страх і гнів розрядилися тепер на Тоні Вусті. Жінки влаштували йому перехресний допит.

— Чому ми про це дізнаємося аж тепер?

— Чому газета не назвала його ім'я?

— Чому ви не заарештували його ще кілька років тому?

— Чому взагалі газети мають право друкувати такі об'яви, які давав клуб «Афродіта»?

— Хто його вбив? Я хотіла б особисто подякувати тій людині!

Після того, як у всіх відлинула перша хвиля гніву й жінки одяглися, їхній гнів поступився місцем новому страху. Мабуть, їхні страждання в останні роки чи місяці були цілковито марні. Тепер про це, звичайно, довідається громадськість? Чи розплутуватиме карна поліція цю історію в усіх подробицях? Може, навіть преса візьме в цьому участь?

Жінки знову почали закидати Тоні Вуста запитаннями. Тепер, щоправда, трохи приязніше, жадаючи розуміння й співчуття.

— Ми, звичайно, можемо покластися на вашу скромність?

— Сподіваємось, ви не станете розголошувати цю справу?

— Чи не можна все забути?.. Тепер, коли це нарешті минуло…

Тоні довелося докласти зусиль і переконати жінок, щоб вони всі назвали свої імена та адреси. Це був не допит, а скоріше бесіда. Все ж таки відвідання клубу «Афродіта» дещо дало.

Він дізнався, що дівчинці, схожій на хлопчика, тринадцять років і що вона вже цілий рік працює в клубі Маркуса Бергера. П'ятдесятирічний чоловік, який щойно пішов, — її постійний клієнт. Вона не може порвати з цим зі страху перед батьком та матір'ю.

Та й кожна жінка мала когось такого, від кого приховувала свою любовну пригоду. Жодна з них якогось витонченого шантажу не зазнала. Все крутилося щоразу навколо однієї любовної пригоди з Маркусом Бергеном у минулому. А після того, як вони вплутувалися потім у його гру, вороття назад для них уже не було. До фотознімків тепер додалися ще й магнітофонні стрічки із записами того, як вони пропонували себе клієнтам.

Дівчині, котра йому відчинила, було сімнадцять років. Тільки вона зізналася, що пішла на це добровільно. Маркус Бергер шантажував її з чотирнадцяти років. Потім вона почала користуватися великим попитом, і він став іноді, якщо вона особливо старалася, давати їй гроші.

Згодом він дозволив дівчині залишати собі десять, а тоді навіть двадцять відсотків. Робота ця їй подобалась. Тим більше, що ніяка інша їй усе одно не світила, та й перспектив на майбутнє теж не було.

У клубі «Афродіта» вона працювала «на підміні». Щоразу, коли котрась із дівчат не могла прийти, вона її підміняла.

— Маркус найняв для мене окрему квартиру, де я приймаю клієнтів і вдень, і вночі. До мене він щедрий. Я зовсім не розумію, чому всі так ненавидять його. Так чи так, а я роблю це добровільно. За один день Маркус отримує від мене п'ять сотень. Решту я завжди лишаю собі. Так можна навіть дещо відкласти. Коли мені виповниться двадцять років, я покину це діло. А доти зберу досить грошей, щоб відкрити невеличку крамницю…

Пані Шівас постукала себе вказівним пальцем по чолу.

— Ох, дівчинко, дівчинко, і як тільки можна бути такою дурненькою?

— Маркус відкладав гроші для мене! Так! Він сам показував мені ощадну книжку! Просто я не вмію поводитися з грошима, тому він і забирав їх у мене. Він заощаджував для мене. Коли мені буде двадцять… Він хотів стати управителем у моїй крамниці. Я б тільки їздила та добирала моделі! Ми збиралися відкрити просто незвичайну крамницю.

Тоні Вуст лише похитав головою, дивуючись з такої наївності.

— Як ти гадаєш… Даруйте, як ви гадаєте, у кого тепер ваші гроші?

Дівчина знизала плечима, потім раптом заплакала, затулила долонями обличчя й, схлипуючи, заголосила:

— Мої гроші, мої гроші! Хто мені тепер поверне мої гроші? Який мерзотник убив його? Всі ви були завжди проти нього! — Вона підстрибнула мов тигриця, відштовхнула жінок убік, вишкірила зуби й несамовито закричала: — Це ви його вбили! Ви, всі разом! Ви всі об'єдналися проти нього! Ви всі його ненавиділи, з самого початку, ви позбавили його всяких шансів! Ви вбивці, вбивці! Прокляті Богом убивці!

Аж коли пані Шівас дала їй кілька ляпасів, дівчина зразу притихла й опустилася на канапу.

Після невеличкої паузи Вусту помалу вдалося з'ясувати у жінок їхні імена та адреси. Мабуть, найрозумніше було б викликати тепер їх усіх по черзі на допит, але Тоні розважив інакше. В цій особливій ситуації збуджених почуттів він розраховував вивідати більше, ніж у холодній атмосфері допиту.

Прізвищ та імен жінок, які зазнали шантажу, — здебільшого, правда, тільки імен — він дізнався вдосталь. Перед ним сиділа лише незначна частина «команди» Маркуса Бергера. Хоч усе це було й важливе для нього, та куди більше його цікавили імена й зовнішність Маркусових спільників. Проте жодного чоловічого імені Тоні не почув. Жодного спільника Маркуса Бергера жінки не назвали. Жодного номера машини. Нічого.

— Але ж, — допитувався Тоні, — у нього були люди, які вас контролювали. Він підсилав тих чоловіків сюди. Який вони мали вигляд? Якими машинами приїздили? Як були вдягнені? Як себе називали?

— Ми ніколи не знали, хто контролер, а хто ні. Їхня поведінка не відрізнялася від поведінки решти клієнтів. Мені, наприклад, контролер ніколи не попадався. А може, їх були й сотні. Не знаю: Та ніколи й не бажала знати це.

— Крім того, пане Вуст, чому б вам просто не прослухати магнітофонні записи? На них ви, мабуть, знайдете відповіді на свої запитання. Зрештою, все, що відбувалося в цих кімнатах, записувалося на магнітофонну стрічку.

Зауваження, яке зробила пані Шівас, здалося Вустові логічним. І все ж таки він здивовано спитав:

— Але ж ті записи потім, мабуть, хтось стирав? Хіба ні?

Дівчина, котра збиралася відкрити з Маркусом Бергером крамницю, вибухнула сміхом.

— Ви нічого не знаєте! Ви зовсім нічого не знаєте! Ви навіть магнітофонних записів іще не знайшли! Боже мій, які нікчеми!

Пані Шівас утупилася в нього нерухомим поглядом.

— Виходить, квартири Маркуса Бергера ви взагалі ще не бачили? Виходить, цих кімнат ви ще навіть не обшукували?

У Тоні знову запаморочилось у голові. Як можна було про таке забути? Чи його це вина? Може, ця робота просто надто складна для нього? Чи, може, зробити це слід було Мюллерові? На нараді про квартиру мова не йшла. Хоча… Ще на місці злочину Мюллер відзначив те, що Маркус Бергер має постійне помешкання.

Тепер Тоні вже не міг дивитися пані Шівас просто в очі. Він не витримав би її погляду. Тому почав пильно роздивлятися свої коліна.

— Гадаю, обшук його квартири вже, як і належить, проведено, хоч сам я в ньому участі й не брав. Що ж ми, на вашу думку, мали знайти у тій квартирі? Магнітофонні записи?

— Музей магнітофонних записів! Сотні, тисячі касет!

Різкий, тривалий дзвоник урвав їхню розмову. Жінки перезирнулися. Що б це мало означати? Жодний клієнт так не дзвонив.

В уяві Тоні Вуста відразу виникла картина: на вулиці перед дверима стоїть убивця Маркуса Бергера!

Отой другий. Фотограф. Він прийшов забрати гроші й сказати дівчатам, що вони повинні зникнути.

А може, він збирається перевести їх до іншого закладу? Може, він уже давно продав знімки та магнітофонні записи якійсь банді сутенерів? Так, Тоні раптом стало все зрозуміло. Нарешті він знайшов справжній мотив убивства. І перед дверима якраз стоїть той чоловік. Убивця.

Дзвоник не вгавав.

— Хтось ніяк не відірве пальця від кнопки, — сказала пані Шівас.

— Дивно.

Жодна з жінок навіть не поворухнулася, щоб підійти до дверей. Вуст був цьому тільки радий. Він відіслав їх усіх до одної з кімнат, зачинив за ними двері, перебіг коридор, дістав пістолета й, знявши його з запобіжника, рвучко розчинив двері.

За порогом нікого не було. Він забув натиснути на кнопку, щоб відчинилися двері внизу.

Тоні негайно зробив це.

На сходах відразу залунала швидка хода кількох чоловіків. Отже, вони йшли цілою трупою. Добре ще, що на вулиці чатують його колеги й тримають клуб «Афродіта» під наглядом.

Тієї ж миті Вуст прийняв рішення. Він не став чекати, а збіг сходами на поверх вище. Звідти він міг спостерігати за входом до клубу «Афродіта». Ставши навколішки просто на підлогу, він узяв пістолета обіруч і наставив його на двері. Йому лишалося тільки чекати, коли ці типи спробують увійти до клубу.

Ось вони вже підходять. Троє… Зброя у них, напевне, схована під пальтами.

Внизу на сходах почулася ще чиясь хода. Вуст перехилився через поруччя й подивився вниз.

Поліцейські!

Ну, нарешті! Тепер ті суб'єкти в пастці! Наближалася розв'язка. Він знову прицілився, вагаючись, котрого з тих трьох вибрати собі за ціль. Потім закричав:

— Руки вгору! Обличчям до стіни! Ноги розставити!

Один із чоловіків рвучко крутнувся, впав на підлогу й вихопив пістолета. Двоє інших кинулися в різні боки: один шмигнув униз просто в руки поліцейських, що піднімалися сходами, другий сховався в коридорі клубу.

Вуст вистрілив. Звук пострілу помножився, відбившись від стін на сходах. Жінки в клубі злякано заверещали.

Тоні втратив з поля зору своїх супротивників. Він узагалі більш нікого не бачив. І раптом до нього долинули знайомі звуки. Незважаючи на гармидер, він виразно почув, як хтось перезаряджає пістолет. Звуки, коли відтягуєш затвор і патрон подається в патронник, ні з чим не переплутаєш.

Ті звуки долинали з клубу. Тоні знову наставив пістолета на відчинені двері. Ось із них показався револьвер, потім половина чийогось обличчя.

Пролунав постріл.

Сильний удар відкинув Вуста до стіни. Різкий, пекучий біль у правому плечі пронизав руку аж до кисті. Пістолет вислизнув у нього з руки й покотився сходами вниз аж до дверей.

Тепер з'явилися поліцейські і обидва інші типи. В руках у них була зброя. У поліцейських теж. Але вони цілились не одні на одних. Всі стволи дивилися на нього — на комісара Тоні Вуста.

Лівою рукою Тоні тримався за поранене плече й тихо стогнав. Потім він упізнав чоловіка, який з гордим виглядом вийшов із клубу «Афродіта». Тоні не вірив власним очам. Чи, може, він уже марить?

— Клуб треба негайно закрити. Розпорядження шефа. Чого ти поводишся, як божевільний? Вони нагодували тебе таблетками чи що?

Куля влучила в плече, але розмовляти йому було все одно важко. Язик прилипав до сухого піднебіння, і Тоні насилу видушив із себе:

— Ти Порно-Мюллере, мерзотник, якого ще світ не бачив!

10

Свідомість повільно поверталася до нього, наче з глибини темного океану. Спочатку він розрізняв тільки шурхіт. Дрібна, швидка хода по м'якому килиму. Хода якоїсь жінки. Його дружини.

Із шафи діставали одяг і безладно скидали на купу. Він зрозумів це, почувши, як б'ються одне об одне одіжні плічка.

Помалу до нього поверталася пам'ять.

Його відвезли до лікарні. Там йому зробили два знеболюючі уколи і обробили рану. Потім перев'язали й заспокоїли: куля пройшла навиліт, не зачепивши кістку.

— Просто ви втратили багато крові, тому й почуваєте себе погано. До того ж при вогнестрільному пораненні людина завжди відразу думає про найгірше. А насправді у вас тільки невеличка подряпина. Руку треба якийсь час потримати у спокої, і все буде гаразд. На сьогодні я звільню вас від служби. Завтра теж можете лишатися іще вдома — можливий шок. Але потім ви знову будете цілком працездатні. Якщо бажаєте, я дам вам з собою ще кілька знеболюючих таблеток.

Несподівано Порно-Мюллер виявив про нього дбайливу турботу й сам відвіз його додому. Чому він це зробив — з жалю, відчуття своєї вини чи тому, що просто пишався, виявившись спритнішим, — Тоні не знав. На його думку, від Порно-Мюллера можна було чекати чого завгодно.

У машині Мюллер навіть запропонував Тоні перейти на «ти». Власне, це було нахабство, коли врахувати, що він, Тоні Вуст, стоїть на дві службові сходинки вище за Мюллера. Але він зважив на ситуацію і погодився, просто не бажаючи більше сперечатися.

Його хвилювала зовсім інша проблема: Марія ні в якому разі не повинна дізнатися, за яких обставин його поранено. Йому потрібна переконлива версія, до того ж така, що не стосувалася б клубу «Афродіта».

Тоні розповів про це Мюллеру. Поруч нього він почував себе трохи ніяково, але, зрештою, саме той поставив його в скрутне становище й тепер мав допомогти з нього вийти.

Мюллер спробував заспокоїти його:

— У газетах про це напевне нічого не буде. Надто багато чого в цій історії нам не вдалося. «Не станемо ж ми підривати авторитет поліції», — скаже шеф. Можеш бути цілком спокійний, преса ні про що не дізнається. Це ж просто смішно: двоє поліцейських влаштували перестрілку між собою! Уяви собі, якби хтось загинув! Мабуть, тобі треба сказати Марії, що чистив пістолета, випадково натис на гачок і…

— Хто ж попадає собі в плече, коли чистить пістолета? Краще я їй скажу, що ти чистив у кабінеті свого пістолета й прострелив мені руку. Чому я завжди маю бути дурнем? Мало того, що я постраждав, то ще й повинен стати посміховиськом!

— Про мене! Якщо ти на цьому наполягаєш…

Марія відразу повірила цій версії і заходилася лагідно, по-материнському доглядати його. Сару вона відвела до сусідки, щойно та почала надто шуміти. Потім Марія навіть принесла йому в ліжко пиво й поступилася правом вибирати телепрограму. Вона весь час обережно витирала піт у нього на чолі, аж поки Тоні нарешті заснув. Про суперечку вони, здавалося, забули. Куля справила очисну дію. Він був майже вдячний Мюллеру, та коли прокинувся й трохи розплющив очі, то зрозумів: очевидно, щось сталося.

Марія складала речі. Вона бігала від шафи до своєї великої зеленої шкіряної валізи і, як йому здалося, геть безладно скидала на купу сукні та спідниці. Вона ще не помітила, що він прокинувся. Що ж сталося?

Тоні спробував заговорити, але це завдало йому болю.

— Маріє! Маріє, ти тут, моя люба? Маріє! Ох, мені так боляче! Різко, просто нестерпно різко вона закричала на нього:

— Ти, мерзенний покидьок! Прикидаєшся святенником, переобтяженим роботою чоловіком, а потім що?! Досить! Не хочу! Не хочу більше тебе бачити! Сару я забираю! З тобою розмовлятиме мій адвокат!

Тоні застогнав. Ні, не тому, що так боліла рука, а тому, що не міг витримати Маріїного крику. На думку про наступні важкі хвилини дав про себе знати шлунок.

— І не треба так стогнати! Можеш хоч умерти, мені байдуже! Ти занапастив мені життя!

Раптом вона махнула у нього над головою газетою і демонстративно піднесла йому до очей великий заголовок:

ДИКИЙ ЗАХІД У КЕЛЬНІ

ПЕРЕСТРІЛКА В КЛУБІ «АФРОДІТА»

КОМІСАРА ПОРАНИЛИ ЙОГО Ж КОЛЕГИ

ВИПАДКОВО ЧИ ЗУМИСНЕ?

Марія забрала газету, ледве він устиг прочитати перші рядки повідомлення. Тоні не встиг прочитати навіть підпис під своїм фото. Марія подивилася на газету так, наче бачила її вперше, потім кивнула головою й сказала:

— Добре, що тебе можна так легко впізнати на знімку! Ото радітимуть мої подруги, а найбільше — мої батько й мати! Тато вже дзвонив. У мами серцевий напад. Лікар від неї не відходить. Може, ти хочеш поговорити з нею? Принести тобі телефон?

Потім вона шпурнула газету йому в обличчя.

— Маріє!.. — тільки й спромігся сказати він.

Вона закрила валізу, взяла її обома руками й пішла, залишивши пораненого чоловіка самого в спальні.

На душі в Тоні було так, що хоч вовком вий. Він не відчував за собою ніякої вини. Не він затіяв цю справу. Що він міг зробити, коли шеф несподівано все ж погодився закрити клуб? Звідки йому було знати, що троє службовців карної поліції при підтримці своїх одягнених в уніформу колег прийдуть очищати приміщення?

«А може, — подумав Тоні, — може, це змова? Може, вони хочуть розправитися зі мною, усунути мене від роботи? Невже за цим стоїть Порно-Мюллер? Крім того, шеф завжди ставився до мене погано. У нього, звичайно, є улюбленець, якого він охоче поставив би на моє місце. У відділі розслідування вбивств мене з самого початку недолюблювали. А тепер підсунули справу, на якій я маю скрутити собі в'язи. Але зі мною це не пройде! Зі мною не пройде, ні!»

Він насилу підняв лівою рукою газету й почав читати статтю. Крім його фото, в газеті був надрукований також знімок жінок. Вони затуляли обличчя руками або одягом і в оточенні поліцейських сідали в автомобіль із гратами. Під знімком стояв підпис:

«ЖРИЦІ КОХАННЯ З КЛУБУ «АФРОДІТА» СОРОМ'ЯЗЛИВО ЗАТУЛЯЮТЬ СВОЇ ОБЛИЧЧЯ».

Тоні пожбурив газету в куток. До цього паскудства він може повернутися й згодом. Спершу треба спробувати залагодити справу з Марією.

Тоні важко підвівся з ліжка, відчув, як у нього пішла обертом голова, й поточився до дверей спальні. Він відчинив їх лівою рукою і побачив тільки, що Марія, шурхочучи сукнею, вийшла з валізою в руках із квартири.

Холодно клацнули, зачиняючись, двері.

Поверхом нижче Марія подзвонила біля дверей сусідки. Сара вже була одягнена. Тоні чув, як обидві спускалися сходами, але так і не зважився покликати їх. Його стримувало ще й те, що нахаби з першого поверху, котрі побили його, знову могли побачити, як він біжить за дружиною.

У його житті щось мало змінитися. Так більше тривати не могло.

Тоні підійшов до шафи й відчинив невеличкий домашній бар. Він намагався не дивитись у дзеркало, боячись побачити своє обличчя. Взявши з полиці почату пляшку віскі, налив собі в склянку.

Віскі Тоні не любив. Цю пляшку йому подарували ще два роки тому на тридцятиріччя. Відтоді її вміст зменшився ледь наполовину. Щоразу, коли до нього приходив хтось із колег, він пропонував ковток із цієї пляшки. Але віскі наче й не меншало. Може, через те, що він так мало спілкувався? А може, через його невпорядкований робочий день? Чи, може, й через те, що цей «Бурбон» нікому по-справжньому не подобався, хоча й був такий дорогий!

Зате на його лікери постійно знаходились охочі.

«А втім, зараз, — подумав Тоні, — склянка віскі — це саме те, що треба». І взявся пити.

Звичайно таке міцне спиртне Тоні завжди розводив, переважно кока-колою або апельсиновим соком. Він закашлявся, але пив далі. Здолавши першу порцію, Тоні знову наповнив склянку наполовину й пішов з нею до кухні. Там він почав шукати в холодильнику яку-небудь рідину, щоб розвести віскі. У нього й справді не було бажання пити віскі. Просто він хотів напитися п'яним і заснути.

Тоні дістав з холодильника дві бляшанки пива, взяв їх під ліву пахву й повернувся до спальні. Холодні бляшанки, торкнувшись тіла, збадьорили його. Цей дотик на хвилю повернув його на землю. Не було ніякого сенсу напиватися. Але він усе ж таки вихилив і другу склянку й запив пивом. Він ще не снідав, і спиртне подіяло дуже скоро.

Повернувшись на ліжко, Тоні заснув майже вмить. Він устиг тільки згадати про лікаря, який пообіцяв йому вільний день.

Тоні пробув удома до самого вечора. Більшу частину часу він лежав у ліжку, скрутившись клубочком, немов побитий пес, пив і ставив сентиментальні платівки. Час від часу він на годину або на дві засинав. Вночі він крутився від безсоння, бо вдень надто багато спав. Він думав про Марію, про Сару і про те, що тепер буде.

Марія, звичайно, повернулася до своєї матері. Але тепер Тоні не хотів там з'являтися, ні в якому разі. Тесть від самого початку не міг терпіти Тоні. При ньому в тестя навіть не раз вихоплювалося слово «лягавий». Вони щоразу позирали один на одного недобрими поглядами, хоч ніколи про це й не розмовляли.

Ще неприємніша була Маріїна мати. Та жінка сподівалася, що в дочки буде щось краще, ніж якийсь жалюгідний комісар. До того ж вона дуже скоро з'ясувала можливості просування по службі в карній поліції. Посадову драбину могла переказати напам'ять. Щоразу, приходячи до них у гості, Тоні чув запитання, коли ж він нарешті стане головним комісаром.

Одна з тещиних подруг була одружена з радником карної поліції, що вийшов ужя на пенсію. Через це теща вважала себе фахівцем з усіх питань у цій галузі.

Тоні подивився по телевізору ще один детективний фільм. Як завжди, він відчув комплекс неповноцінності, бо ніколи не вмів міркувати так швидко, як ті хлопці на телеекрані. Їм не доводилося порпатись в усьому тому паперовому мотлосі, який робив його робочий стіл таким незатишним. Проте вони швидко розв'язували кожне питання.

Тоні був радий, коли йому щастило розв'язати кожне друге чи третє питання. Розв'язати — це означало закрити справу й назвати прокуратурі винного. Більшість злочинців попадалися на місці злочину. Якщо хтось не попадався з речовим доказом одразу, то мав шанс уникнути покарання. Таких було від двадцяти до вісімдесяти відсотків. Хоч офіційна статистика й мала трохи інший вигляд.

11

Він не знав, що ненавидів більше: несправний кондиціонер, бруд від люльки Мюллера чи осміх у того на обличчі.

Коли Тоні переступив поріг, у кімнаті стояв сморід від люльки, проте самого Мюллера за його столом не було. Тоні кілька разів провів туди-сюди пальцем за коміром сорочки. Голова в нього була важка, і повітря в кімнаті викликало в нього неприємні почуття. Зараз йому потрібен був кисень. Тоні вирішив відчинити вікно, хоча й знав, що це суперечить заведеному тут порядку.

Відколи в кабінеті поставили кондиціонер, відчиняти вікна більше не дозволялося, бо це збивало кондиціонер з режиму роботи. Якщо Тоні зараз провітрить кабінет, то для інших приміщень у будинку це означатиме, що кондиціонер за дві наступні години перетворить їх у сауну.

І все ж Тоні відчинив вікно. Йому було байдуже. Він простяг руку перед широко розчиненими стулками вікна, глибоко вдихнув повітря й уявив собі, як Порно-Мюллер і шеф, у самих спідніх, з'їжджають на лижах з гори в двадцятиградусний мороз. А біля підгір'я саме зупинився автобус, повний туристів-лижників. Тоні подумав, що всі пасажири, звичайно, мають фотоапарати й зафіксують Порно-Мюллера й шефа на плівці.

Відтак Тоні повернувся до свого столу й виявив на ньому кілька протоколів допитів. Із подивом, але ще без особливої цікавості, брав він протоколи по одному в руки й перебігав кожний очима.

Імена були йому незнайомі. Тільки вчитавшись в один із протоколів, він зрозумів, що сталося. Від обурення Тоні навіть забув зачинити вікно й, вискочивши з кімнати, побіг на найнижчий поверх, де містилося кілька кімнат для допитів. Там він почув стаккато друкарської машинки. Поза всяким сумнівом, то був Мюллер, що пройшов півторамісячні курси друкування на машинці.

Усі інші друкували двома пальцями. Усі, крім Мюллера.

Спочатку Тоні хотів розчинити двері навстіж і розлючено накинутись на Мюллера. Але потім вирішив повестися спокійніше.

Він став під дверима й прислухався.

— Що, на вашу думку, я зробив би з людиною, яка надумала б штовхати мою дружину на проституцію? Я вам скажу! Церемонитись я не став би! І ви мені розповідатимете, що нічого про це не знали? Ну признайтеся, що ви все знали! Може, вам розповів про це навіть хтось із колег, котрий випадково став клієнтом вашої дружини? Так воно, певно, і є! Потім ви підстерегли Маркуса Бергера й убили! Чорт забирай, хто вам за це дорікне? Звичайно, таке карається законом, але ви не дуже тривожтесь. Добрий адвокат легко вас виправдає. Вчинок у стані афекту. Справа цілком ясна. На вашому місці я признався б. Ця довга мовчанка вам анітрохи не допоможе. У вас є привід, але нема алібі. Ну, а що потрібно нам?

— Докази! Вам потрібні докази! Та ви божевільний! Жодному вашому слову не вірю! Спочатку ви розповідаєте мені, що моя дружина нібито працює в якомусь клубі «Афродіта», а потім я ще, виявляється, й сутенера вашого вбив! Та ви просто божевільний! Вам лікуватися треба! Без свого адвоката я більше не скажу вам жодного слова.

— А тепер негайно заспокойтесь. Добре собі уявляю, як вас це схвилювало. Невже ви справді нічого про це не знаєте? Ох, друже, і як тільки можна бути таким сліпим?! Я помітив би, якби моя дружина…

— Я більше не дозволю вам ображати мене! І мою дружину теж!.. Тепер Вустові хвилина здалася слушною. Він тихо відчинив двері й увійшов. Мюллер зустрів його посмішкою.

— Ну як, старий, тобі вже краще?

— Мюллере, що тут діється? Чому ти допитуєш цього чоловіка? І взагалі, яким тоном ти його допитуєш?

Тепер на обличчі в Мюллера був вираз, як у цілком коректного службовця. Він зробив над собою зусилля й сів рівно. Тільки очі його загрозливо поблискували.

— Шеф дав розпорядження допитати батьків і чоловіків. Вони належать до ймовірного кола злочинців.

Поглянувши на розгубленого чоловіка, якого Мюллер щойно допитував, Вуст сказав:

— Вийдімо за двері. Гадаю, нам є про що поговорити. Адже ти з ним уже закінчив?

Мюллер кивнув головою.

— Закінчив. Йому лишилося тільки підписати протокол.

— Підписувати я взагалі нічого не буду. Куди це я потрапив? До божевільні?

Мюллер підвівся й рушив до виходу. За дверима Вуст напався на нього:

— Знаєш, що ти накоїв? Це ж катастрофа! Справжня катастрофа! Декотрі жінки роблять це вже роками. І знаєш чому? Щоб їхні чоловіки ніколи не дізналися, що вони одного разу вскочили в халепу! А ти? Тепер ти своїм допитом повідомляєш чоловіка не тільки про те, що його дружина потрапила в ту неприємну історію, але на додаток іще й про те, що вона займалася проституцією. І зрештою намагаєшся викрити чоловіка як убивцю! Це ж страшенне безглуздя! Ти хочеш відповідати за драми, що розігруються в сім'ях? Ці дурниці треба негайно припинити!

— Не вийде! Ми не можемо дозволити вбивці гуляти на волі тільки тому, що ти — сентиментальний баран! Може, він уже шукає собі нову жертву. Коло причетних до цієї справи окреслене дуже чітко. Іншої можливості проникнути в це коло ми не маємо.

Комісар Вуст нервово покушував нижню губу. Йому теж було ясно, що без допиту окремих чоловіків не обійтися, але те, як це тут робилося, він вважав мерзотою і зовсім марною справою.

Мюллер на знак примирення ляснув його по плечу й запросив до їдальні.

— Ти поки що йди, а я швиденько закінчу з цим чоловіком.

Вуст кивнув головою і попростував до їдальні. Він ішов і питав себе, хто ж тут, власне, керує слідством. Чи його тримають тільки тому, що потім хтось має підставити голову?

У їдальні він звелів Мюллерові скласти звіт про роботу.

— Ми обшукали квартиру. Час настав — як і для того, щоб закрити клуб «Афродіта». Слухай, мушу тобі сказати, тут ти справді дещо проґавив. Такої квартири я ще зроду не бачив. Отакої звукової студії з атрибутами дому розпусти. Ціла стіна вся в полицях і з самими тільки магнітофонними касетами. На кожній касеті акуратно написана точна дата й ім'я жінки. Той тип був, мабуть, із заскоками. Видно, сидів там цілими днями й слухав записи, зроблені в клубі. На стінах — фотографії жінок, яких він шантажував. Майже всі голі. Декотрі фотографії збільшені. На багатьох знімках він був разом з якоюсь жінкою. Майже завжди в ліжку.

Ну й життя ж у нього було! Як я з'ясував, час від часу він приводив у ту квартиру жінок. Робив він це в тому разі, коли вони заробляли надто мало грошей. Вони мусили при ньому слухати магнітофонні записи, в яких самі грали головну роль. А він пояснював їм, що вони робили не так. Він прокручував їм і ті стрічки, з яких вони могли почути, як правильно оббирати клієнта.

Якщо тобі цікаво знати мою думку… Гадаю, він робив це не задля грошей. Він просто огидний сексуальний маніяк. Усе це давало йому втіху. Якби він хотів просто вершки знімати, то навіщо тоді ці складні історії з магнітофонними записами? Навіщо ця колекція касет? Він мав заскоки, кажу тобі. Це був божевільний. Такий собі тип магнітофонного фетишиста. Нам треба ще навести довідки в поліції моральності. Там, певна річ, у цьому ділі тямлять. Або, може, ти вважаєш, що всі ці стрічки він слухав тільки задля того, щоб знати, чи жінки справді старанні? Це йому зовсім не треба було. За останніми даними слідства, місячний прибуток у нього становив добрих тридцять тисяч. А може, й більше, бо ми, безперечно, ліквідували ще не всі його кубла.

Вуст насилу жував свій глевкий бутерброд. Крихти злипалися у нього в горлі. Він запив шматок ковтком кави й відсунув решту бутерброда вбік. Їсти йому більше не хотілося.

— Коли в нас так багато магнітофонних записів, то надалі ти можеш прокручувати їх під час допитів чоловікам, якщо це дає тобі втіху.

— Ну, годі вже! Не треба дозволяти собі надто багато тільки через те, що дістав кулю в плече! Слідство я веду з усією відповідальністю. Шеф особисто доручив мені це, і я суворо дотримуюся службових приписів. Роботу виконую сумлінно й точно. Твоїх порад я не потребую.

Вуст кивнув головою.

— Так, так, ясно, отже, ти тут керуєш слідством…

Він подивився знизу на Мюллера. Той почервонів. Цим уїдливим зауваженням Тоні нарешті «дістав» його, бо Мюллерові ніщо так не подобалось, як самому керувати слідством.

Проте Мюллер був невіглас. Вуст знав про це, та й сам Мюллер про це знав. А найгірше було те, що Мюллер знав, що Тоні, а також всі інші, про це знають.

Мюллер поклав на стіл свою коробку з люльками й дістав її вміст. Чотири відшліфовані люльки різної форми лежали на столі, і Мюллер, дивлячись на них, розмірковував, котру набити першу. Але не встиг він вирішити це, як Вуст підвівся й залишив його самого.

Може, взяти й висловити свою незгоду шефові? Одначе його відповідь він уже знав наперед: «Якщо ви маєте альтернативу, то назвіть її. Якщо ні, то тримайте язика на припоні».

Бурчанням нічого не досягнеш. Подобалось йому чи ні, що чоловіків допитували, але він мусив теж брати в цьому участь.

«А може, — подумав раптом Тоні, — може, я так опираюся проти цих допитів тому, що це вивільнює в мені прихований страх? Страх, що Марія могла б мене обдурювати. Страх, що вона теж могла потрапити до рук такого типа. Чи заговорила б вона зі мною про це?»

Він не був певний.

Коли Тоні ввійшов до робочої кімнати, то помітив, що його ліва рука трохи тремтить. Посеред кімнати між його столом та Мюллеровим стояв сам шеф. Правда, не в такому неподобному вигляді, як недавно привиділося Тоні. Навпаки, шеф здавався підтягнутим, погляд його був холодний, як криця.

«Вигляд у нього явно роздратований, — відразу подумав Тоні. — Просто — кипить від люті. Ось-ось вибухне. Може, хоч не на одному мені окошиться».

— Ви відчинили вікно в кімнаті! Чи розумієте ви, що я не можу тепер працювати, оскільки порушено приплив повітря? Власне, чи розумієте ви, скільки чоловік не можуть тепер працювати через те, що порушено приплив повітря? Вам відомо, скільки грошей платників податків буде через вас витрачено марно, якщо я зараз відішлю службовців додому, бо вони не можуть більше працювати в своїх приміщеннях? Чи ви взагалі розумієте, що накоїли своєю хлопчачою витівкою?

Чи треба заперечувати? Мабуть, хтось побачив його й доніс шефові. Дехто з колег був, на думку Тоні, цілком здатний на це.

— Шефе, я… я замислився. Ця справа так мене захопила… Крім того, я ж поранений…

— Не варто знову згадувати про цю прикру історію. Авторитетові карної поліції ви завдали величезної шкоди. Власне, ви більше не маєте морального права у нас працювати. Але кожному в житті треба дати принаймні шанс. Ви вже знайшли вбивцю?

Не чекаючи відповіді, шеф гордовито рушив з кімнати, неначе генерал, що виграв битву.

Через кілька секунд задзвонив телефон. Тоні з'єднали з якоюсь дівчиною, що, навіть не назвавши себе, відразу спитала:

— Ви комісар Тоні Вуст? Я хочу розмовляти тільки з комісаром Тоні Вустом! Більше ні з ким.

— Так, це я. Чим можу бути корисним? — Він не знав, як звертатися до дівчини — на «ти» чи на «ви». Із ввічливості вирішив називати її на «ви».

— Я Гудрун Кох. Ви, мабуть, ще пам'ятаєте мене? Все ж таки ви бачили мене майже голою.

Тоні здригнувся. Тепер він упізнав голос. Це була та дівчинка з хлопчачим тілом із клубу «Афродіта». Ясно. Гудрун Кох. Тринадцять років. Понад рік працювала на Маркуса Бергера. Школярка.

— Звичайно, я пам'ятаю вас. У чому річ? Чим я можу допомогти вам?

— Я хотіла тільки сказати, що переїжджаю до вас.

— Що-що ви робите?

— Переїжджаю до вас. Не тому, що так добре до вас ставлюсь. Просто у мене немає іншої ради. Я не знаю, в кого б іще я могла оселитися. Мої подруги залежать від своїх батьків та матерів, і я там більше з'являтися не можу. У школі теж. А після того, як цей ідіот із відділу соціального забезпечення відвів мене додому й розповів батькові й матері мою історію, я й тут уже лишатися не можу. Як ви гадаєте, що тут тепер діється? Адже ви нам усім пообіцяли, що громадськість нічого не довідається. Що все робиться цілковито таємно. Таємно! Мій батько боїться йти на роботу, бо його колеги бачили мене на фотографії в газеті. Якийсь мерзотник нас сфотографував, коли ми сідали в поліційну машину. А коли поліцейські дізналися, скільки мені років, вони відразу підключили службу у справах молоді. Тепер вони невідступно переслідують мене, і я їх уже не позбудуся. Але до них я ні в якому разі не хочу. Це я вам кажу! їм не вдасться запроторити мене до якогось притулку. Я поживу у вас, поки заспокояться мої батько й мати. Адже ви порушили своє слово!

— Я свого слова не порушував. Я дістав кулю, ви це розумієте? Я лежав поранений і не міг нічого для вас зробити. Був заклопотаний самим собою. Те, що з вами сталося, викликає в мене справді щире співчуття, але це не моя вина. Може, мені зайти й поговорити з вашими батьком і матір'ю?

Дівчина гірко розсміялася.

— Ви навіть не уявляєте, скільки людей раптом захотіли поговорити з моїм батьком і матір'ю! Сусіди, поліцейські, оті зануди із служби в справах молоді, мої вчителі, пліткарки з усієї вулиці, а крім того, ще й усі наші родичі. Вам тут додати вже справді нічого. То коли я можу взяти ключа?

Тоні відчув себе припертим до стіни. Як допомогти цій дівчині й заразом позбутись її?

— Мені шкода, але я мушу покласти трубку. У мене розмова по іншому телефону. Добре, що ви подзвонили. Я зв'яжуся з вами.

Тоні поклав трубку й відчув себе негідником. Йому не слід було цього робити. Адже хтось повинен потурбуватися про дівчинку. Вона сама вибрала його. Але що таке відповідальність? Він повинен знайти вбивцю!..

Скоріше для того, щоб не сидіти на службі, а не тому, що Тоні справді чогось від цього чекав, він відвідав матір Маркуса Бергера. Вона жила в одному кельнському будинку для старих. Візит цей справив на нього гнітюче враження.

Усім жінкам, яких доти допитували, Маркус Бергер розповідав, що його мати померла. Може, він хотів тільки запобігти, щоб котрась із жінок у крайньому разі не звернулася до його матері? Чи вона для нього справді померла?

У крихітній кімнатці, яку займала стара жінка, було крісло-гойдалка, круглий стіл, ліжко, стара шафа.

«Хоч він і заробляв більш як тридцять тисяч на місяць, — подумав Тоні, — але його мати з цього багатства нічого не мала».

Він назвав себе й заговорив спокійно, ввічливо, запитання ставив ненав'язливо. В будинку для старих жінка жила вже п'ять років. Вона й досі була дуже прихильна до сина й нічого поганого про нього сказати не могла. Потім показала комісарові фотографію.

— Це Кріста. З Маркусом. Вони були такі щасливі разом. Така гарна пара… Кріста вже давно до мене не приходила. Чому? Може, вона хвора? Чи з нею щось сталося?

Жінку на фотографії Тоні не знав. Сміючись, вона йшла рука в руку з Маркусом Бергером через пшеничний лан. Фотографія була сповнена юного кохання, весни й сонячного світла.

Дівчина, була, мабуть, однією з Маркусових жертв. Комісара вразило те, що вона регулярно відвідувала пані Бергер. Тоні спитав у пані Бергер повне ім'я та адресу дівчини. Кріста Беккер, наречена Маркуса Бергера. Вони збиралися незабаром одружитись.

— Уся в білому, вона була б дуже гарною нареченою. Я завжди казала, що на вінчання прийду будь-що. Від цього я не відмовлюсь. Навіть якщо доведеться нести мене туди на ношах.

Вінчання… Це так не пасувало до образу Маркуса Бергера.

Вуст вирішив негайно відвідати Крісту Беккер. Але піти з дому для старих йому було не так просто. Пані Бергер заходилася плакати й розповідати йому про своє життя. В її розповіді могло виявитися щось цікаве для слідства, і першу чверть години Тоні слухав стару уважно. Потім її історії почали повторюватись. Вона виливала душу в довгих описах хвороб та нарікала на непривітний персонал.

Коли стара починала говорити про сина, в її очах знов і знов з'являлися сльози. Вона нічого не знала про його справжнє життя. Вважала його зразковим сином з добрими манерами, який не забував раз на тиждень відвідувати матір. Він завжди щось приносив: квіти, шоколадні цукерки чи лікер.

— Вам відомо, чим ваш син заробляв на життя?

— Так, він за дорученням фармацевтичних фірм відвідував лікарів і знайомив їх із найновішими ліками. Ви не думайте, він був не таким собі простим представником! У тому ділі вимагалося багато знань. Та він і сам був майже лікар. Він і мені часто приносив ліки, і тоді я не завжди пила пілюлі, які дають тут. Те, що приносив Маркус, діяло багато краще.

Чому він, Тоні, має позбавляти цю жінку ілюзій щодо її сина? Чому вона має доживати віку із свідомістю того, що її син був злочинцем?

Тоні все більше цікавила Кріста Беккер. Нарешті йому вдалося попрощатися. Він попросив фотографію Маркуса Бергера та його нареченої. Пані Бергер люб'язно погодилася дати, кілька разів нагадавши, що повернути її комісар повинен у повній цілості.

Він пообіцяв це.

12

Тоні поїхав назад на службу. Він хотів повідомити там про свій від'їзд і прихопити протоколи допитів, щоб відразу після відвідання Крісти Беккер вирушити додому.

Йому пощастило, місце для стоянки він знайшов просто перед своїм управлінням. Він поставив свого «ауді» й бігцем подався східцями вгору.

Дівчину на другому боці вулиці він не помітив. А вона за ним спостерігала. Щойно він зник у поліційному управлінні, дівчина відразу опинилася біля його автомобіля й спробувала відчинити дверцята. Як завжди, замкнути їх Тоні забув. Дівчина сіла в машину поруч із місцем водія.

За чверть години знову з'явився Тоні Вуст. Він відчинив дверцята, кинув на заднє сидіння протоколи допитів, а тоді сів за кермо.

Аж тепер він помітив дівчину.

— Що вам тут потрібно?

— Дай ключа!

Вона простягла руку. Ситуація для Тоні була не з приємних. Поруч із ним сиділа надокучлива дитина, блискала на нього своїми чорними очима й казала йому «ти», тоді як він — на двадцять років старший від неї — звертався до неї на «ви». Проте йому не хотілося зчиняти скандал просто перед поліційним управлінням.

Тоні завів машину й від'їхав на кілька кварталів. Він хотів спробувати домовитися з нею по-доброму.

— Ти повинна зрозуміти, що тобі до мене не можна! Я потраплю в скрутне становище, якщо дозволю такій молодій гарній дівчині жити в себе. Уявляєш, як швидко вони такому типу, як я, щось припишуть…

— Мені до цього байдужісінько! Моє добре ім'я все одно знеславлене. Мені тринадцять! Розумієш? Мені тринадцять років. А на мені вже стоїть печать повії. Я більш ніде не можу показатися. Навіть удома… Я поживу в тебе. Адже все це накоїв ти. Якби ти не з'явився у клубі, якби не затіяв перестрілку, то я б і досі була гарненька слухняна школярка, до якої всі добре ставляться і яка щонеділі отримує від тата двадцять марок на кишенькові витрати. Я 15 і далі двічі на тиждень ходила після школи до отого триклятого закладу Маркуса Бергера! Зате життя в мене було б спокійне. Ти знівечив моє життя, і тепер, будь ласка, подбай про мене!

Мабуть, цей театральний виступ вона відрепетирувала вдома перед дзеркалом. У всякому разі на Тоні Вуста він подіяв. Такі докори робили його безпорадним. Вони нагадали йому про сварку з дружиною. Марія теж весь час складала на нього відповідальність за її життя, яке він нібито занапастив.

— Їдьмо до твоїх батьків, я з ними поговорю.

— Ні! — крикнула вона.

— І далеко ти збираєшся йти отак у джинсах і тенісці?

— Дещо з речей я поклала в сумку й залишила її на вокзалі в камері схову. Думаєш, я втекла без нічого?

— Я зараз їду на допит. Чи не збираєшся ти разом зі мною шукати злочинця?

— Можеш їздити на свої допити скільки завгодно. Я не вийду з машини доти, доки не отримаю ключа від твоєї квартири або доки ти не відвезеш мене туди сам. До того ж я страшенно голодна. Сподіваюся, холодильник у тебе не зовсім порожній? І взагалі, ти вмієш варити їсти?

Тоні ніяково подивився на неї. Йому треба було й далі уважно стежити за вуличним рухом. А він ледве бачив вулицю перед собою.

— Чому ти питаєш, чи вмію я варити їсти? Ти ж тут дівчина, а я — чоловік!

Ще не доказавши цієї фрази, Тоні зрозумів, яку дурницю меле, й знову замовк. Дівчисько було не таке дурне, щоб подарувати йому це. Її відповідь пролунала різко:

— Ти теж типовий продукт цього чоловічого суспільства! Відразу хочеш відвести мені певну роль! Маркус Бергер на щось більше теж не був здатний. Він намагався робити з жінок об'єкти сексу! А ти хочеш мене — відразу після борделю — зробити своєю служницею. Ще до того, як я взагалі побачила твою квартиру. Нічого не вийде! Коли хочеш, можеш запросити мене на обід! Я знаю тут поблизу одну непогану піцерію.

Тоні схопився за голову й вигукнув, звертаючись більше до самого себе:

— О Боже!..

Йому довелося зупинитися, щоб зорієнтуватись по карті. Будинок Крісти Беккер містився в тій частині Кельна, де Тоні бував не часто.

Невеличкий будинок на дві сім'ї. Беккери мешкали на нижньому поверсі. Тоні лишив набурмосену Гудрун Кох у машині й пішов у своїх справах.

Відчинила йому жінка років сорока п'яти. На її худому обличчі були величезні окуляри. Через це вона спочатку здалася йому схожою на шуліку.

Жінка ввічливо запросила його увійти, провела до просто обставленої вітальні. Меблі були підібрані за каталогом, ще не дуже старі й добре доглянуті. Жодної подряпинки. На підлозі ані смітинки. Тоні роззирнувся й подумав, що було б краще скинути черевики відразу, коли заходив до квартири.

Пані Беккер уже поверталася з кухні й несла йому каву, а заразом і хатні капці. Він сів і відразу спитав про Крісту.

— Кріста Беккер ваша дочка?

Жінка кивнула головою.

— У мене є фотографія Крісти й Маркуса Бергера. — Він показав їй знімок. — Ви знаєте цього чоловіка?

Вона подивилася на Тоні так, ніби він з неба впав.

— Ви маєте на увазі, чи знала я його? Звичайно! Він був наречений моєї дочки. Я знала його років зо два. Він був у нашому домі, як свій. Сказати б, належав до нашої сім'ї. Усе-таки бувають ще в наш час такі юнаки! Порядна молода людина з чудовими манерами. Ввічливий, привітний, ненав'язливий, завжди з усмішкою на устах.

Вуст неуважно помішував каву й намагався не виказувати свого здивування. Ця жінка вочевидь нічого не знала про Маркуса Бергера. У противному разі вона описала б його іншими словами й не дозволяла б дочці підтримувати з ним знайомство. Невже й вона попалася на його добрі манери так само, як пані Шівас та решта жінок?

Навіть не спитавши, чи хоче він переглянути сімейні фотографії, пані Беккер принесла й поклала на стіл фотоальбом. Потім заходилася гортати його і досить багатослівно коментувати окремі знімки.

Майже всі вони були зроблені на сімейних святах. Маркус Бергер був завжди в центрі: ось він, сміючись, розрізає торт; ось цілується з тіткою Труде; відкорковує пляшку вина; грає в карти з Францом Беккером — батьком Крісти. На одній фотографії він повз по підлозі з трирічним Міком на спині.

Маркус Бергер — загальний улюбленець! Маркус Бергер у центрі щасливої сім'ї.

— Вам відомо, з чого жив Маркус Бергер?

— Так, звичайно. Він був представником фармацевтичних фірм. І доволі вдатним. Разом з моїм чоловіком збирався відкрити таксомоторне підприємство. Він дуже хотів стати самостійним, як мій чоловік. Вони обидва мали великі плани. У мого чоловіка є ліцензія на таксомотор. Маркус відклав трохи грошей. Витрачав він не багато. Жив дуже ощадливо. Ідеальний зять. Кріста й досі не змирилася з цією втратою. Ми відіслали її в село до тітки. Вона не хоче зараз жити в тих місцях, які нагадують їй про Маркуса. Вона його дуже кохала. Хочу вам сказати, пане комісаре, що добре її розумію. Іноді я бувала ще більше закохана, ніж вона… — Пані Беккер захихотіла. — Вибачте, будь ласка. Але ви ж розумієте, що я маю на увазі. Мати завжди щаслива, коли дочка зустрічає порядного чоловіка. А надто в наш час, коли не так легко знайти добру пару.

— Він був для вас омріяним зятем? Жінка знову кивнула головою.

— Шкодую, але мушу потьмарити вам образ омріяного зятя. Маркус Бергер був сутенер. Цілком можливо, що він і вашу дочку хотів послати на панель. А то чого б він так довго з нею возився?

Цілком несподівано вона його вдарила. Перш ніж Тоні зреагував, пані Беккер відважила йому три ляпаси. Він підскочив, ухопив жінку за руки й крикнув:

— Не смійте ображати комісара поліції! Що ви собі подумали? Я не збирався вас кривдити! Я тільки хотів сказати, що…

— Стуліть рота і йдіть звідси! Забирайтеся геть, а то я…

Тіло жінки поникло. Вона немовби раптом охляла. Мабуть, на неї надто подіяло хвилювання. Тоні пустив її й став так, щоб у будь-яку мить запобігти повторному нападу.

Раптом пані Беккер подивилася на нього дуже стомленими, старечими очима. Вона вже не кричала, голос її було ледве чути:

— Ідіть звідси. Будь ласка, йдіть!

Лишатися там далі не було сенсу. Коли Тоні вже взявся за ручку дверей, він згадав, що в машині у нього сидить Гудрун Кох. Він на мить зупинився, розмірковуючи, як би її позбутися, ще раз обернувся до пані Беккер і побачив чашку, що летіла в його голову. Він пригнувся й, спіткнувшись, упав на двері. Двері відчинились, і він вивалився в невеличкий палісадник. Чашка пролетіла поруч, ледве не зачепивши його, й упала на вулиці.

— Забирайтеся, ви, свиня! — гримнула пані Беккер. Несподівано до неї знову повернулися сили.

Тоні підхопився на ноги й, пригнувшись, побіг до машини. Адже пані Беккер могла кинути йому навздогін ще чимось. Гудрун Кох весело спостерігала з машини цю сцену.

Тільки-но Тоні сів за кермо й поправив волосся, як вона зловтішно зауважила:

— Прийняла вона тебе просто чудово! їдьмо тепер десь перекусимо. Чи ти хочеш мене голодом заморити? Уявляєш, що напишуть у газетах? Спершу ти влаштовуєш перестрілку з колегою, а потім ще й мориш голодом у своїй машині тринадцятилітню дівчинку! Це буде вже кінець твоєї кар'єри, можеш не сумніватися.

— Та замовкни ти нарешті! — шикнув Тоні.

Те, що Маркус Бергер збирався відкрити таксомоторне підприємство, було все ж таки новою інформацією. Може, він вирішив почати нове життя? Чи заснувати разом із майбутнім тестем справу його спонукало щось інше? А може, Бергера вбив у суперечці його колишній спільник, коли той захотів вийти з гри?

Тоні Вусту здавалося, що цю можливість все-таки слід мати на увазі. Треба поговорити з Францом Беккером і, звичайно ж, із самою Крістою Беккер. Проте Тоні відчував, що сьогодні він уже не спроможний на це, а тому вирішив призначити день і викликати обох до поліційного управління. З досвіду він знав, що люди почувають себе там зовсім не так упевнено, як удома. Крім того, там і посуду менше, який вони могли б шпурнути йому в голову.

Крім поганенького бутерброда в їдальні, він цілий день нічого не їв. І вдома він навряд чи знайде щось. Минули ті часи, коли Марія щовечора зустрічала його гарячою вечерею. Помалу йому ставало усе байдужіше, що про нього подумають люди. Він мав допомогти цій дівчинці, а до того теж був голодний.

— То де твоя знаменита піцерія? — спитав Тоні.

Гудрун всміхнулася до нього, задоволено відкинулася на сидінні й сказала:

— Друга вулиця праворуч, а потім знову ліворуч. Я покажу тобі, де стати.

13

Вона не з'їла й половини своєї великої піци «Чотири пори року». Та й для нього піца «Тонно» виявилася завеликою. Тоні теж не впорався з нею. Велику тарілку з салатом вони поставили між собою і поділили. Вони вже пили по другій склянці білого вина, і Тоні помалу став відчувати, що товариство цієї дівчини не таке вже й неприємне.

Гудрун уже не поводилась, мов маленька зухвала бестія. Відтоді, як Тоні запросив її пообідати, вона ніби перемінилася. Розповідала про свого бородатого вчителя німецької мови, який нещодавно прибув з університету і в якого закохалося півкласу. Вона, звичайно, ні, наголосила дівчина. Зрештою, з чоловіками вона, як-не-як, має досвід. Справжньої любовної історії, справжнього друга у неї не було. Лише один раз вона закохалася по-справжньому. У Маркуса Бергера. І вскочила в таку халепу, що тепер вважає за краще сентиментів більше не розводити.

«Їй усього тринадцять, — міркував Тоні. — Усього тринадцять років, а про кохання вже говорить як про сентименти. Який же злочин учинено проти неї! Чи зможе вона коли-небудь знову закохатися по-справжньому?»

Поки Тоні трохи меланхолійно розмірковував про це, промовисті погляди дівчини на нього підказали йому, що здатність закохуватись вона зберегла дуже добре. Може, саме він і став об'єктом такого кохання? А може, вона просто намагалася за допомогою хитрощів, яких навчилася в клубі «Афродіта», обвести його круг пальця? Він мав бути насторожі!

— Може, поміняємось піцами — я покуштую твоєї, а ти — моєї?

— Ні, дякую, наїлася донесхочу, більше не можу. Було дуже смачно, правда ж?

— Тоді, може, замовимо каву чи морозиво?

На каву вона погодилася. Тоні замовив, а потім нерішуче почав іще раз:

— Тепер, коли ми добре пообідали, може, поїдемо до твоїх батька й матері і спокійно поговоримо? Зрештою, тобі нема за що дорікати. Ти — жертва, а не злочинниця.

Лагідний, як у овечки, вираз в очах Гудрун за мить міг змінитися злим небезпечним блиском.

— Тільки не заводь про це знову! Лягавого розігруватимеш у себе на службі, а не зі мною.

— І що ж ти робитимеш? Чи не збираєшся ти тепер їздити зі мною по всій окрузі? Чекати в машині, поки я допитуватиму людей?

Вона знизала плечима.

— Це все ж таки краще, ніж зовсім нічого. А що мені, по-твоєму, робити? Піти до отих зануд із служби в справах молоді, щоб вони запроторили мене до якогось притулку для пропащих дівчат? Може, вони спробують закликати мене до розсудливості? Може, якийсь симпатичний працівник соціального забезпечення навіть візьме мене під свій захист? А може, я навіть знаю його по клубу «Афродіта»… Ох, слухай, годі про це! Я мушу почати все спочатку, але ще не знаю як. Можна якийсь час пересидіти в тебе? Може, мої батько й мати колись заспокояться… І ті діячі із служби молоді, мабуть, теж колись зрозуміють, що є ще до чого докласти рук, аніж турбуватися про мене. Колись ці хвилі вляжуться, і тоді я, мабуть, зможу повернутися до своїх старих… А може, знайду ще щось… Це вже не так важливо. А поки що ми сидимо тут і…

Підійшов кельнер і поставив на стіл каву.

— … І п'ємо каву.

Вона взяла чашку й підморгнула йому.

— Облиш, — сказав він, — я цього не люблю.

Бачачи, що навряд чи позбудеться її, Тоні спробував узяти з цієї історії бодай щось для свого розслідування.

— Ти можеш собі уявити, що Маркус Бергер збирався одружитися?

— Слухай, ти глузуєш з мене чи що?

— Я не був з ним знайомий. Я знаю його тільки з розповідей та фотографій. А ти його знала. Колись ти була в нього закохана і повинна мені відповісти. Сьогодні я зустрів одну жінку, яка впевнена, що Маркус Бергер хотів одружитися з її дочкою. Вона показала мені сімейні фотографії. Маркус Бергер скрізь у центрі. Справжній друг сім'ї! Вона навіть говорила про білу сукню на весілля. Ти можеш собі уявити, що він жив отаким подвійним життям?

Гудрун гірко засміялася.

— Боже мій, який ти наївний! Він просто намагався принадити малу до себе. Так само, як принадив мене. Він мав свої хитрощі й свої методи. Якщо вона хотіла чути про весілля, то він говорив їй про весілля. Інакше вона, мабуть, не лягла б з ним у ліжко. Деякі дівчата спочатку хочуть почути обіцянку, що з ними одружаться. Саме на таких дбайливо випещених маленьких мрійниць він і важив. Принаймні знімками він шантажував їх напевне. Якщо говорити про подвійне життя, то його цікавили тільки дві речі: гроші й магнітофонні записи.

— Тебе він теж приводив до себе в квартиру прослуховувати ті записи?

Гудрун відповіла відвертіше, ніж чекав Тоні. При цьому дивилася просто на нього.

— Звісно, приводив. Він усіх кликав до себе. У цьому я цілковито певна. Якщо хтось розповідатиме тобі протилежне, то це тільки через сором. Це давало йому величезну втіху. Бачив би ти, як він при цьому сидів у своєму глибокому кріслі! У руці склянка, і кубики льоду в ній ледь чутно дзвенять, б'ючись один об один. Перед собою він садовив маленьке жалюгідне створіння, боязке й сповнене сорому. Потім вмикав свій великий магнітофон. Знаєш, так просто він запис не відтворював, о ні! Звук лунав з усіх боків — із величезних колонок у стінах. Свій голос можна було раптом почути то в лівому кутку, то в правому. І знову пригадувалися всі подробиці того, що відбувалося під час запису тієї мерзоти… Звучання було об'ємне. Було чути, як ходять по кімнаті, що кажуть, що шепоче клієнт, як він скидає одяг… А Маркус Бергер весь час сидів, граючись склянкою з кубиками льоду, пильно дивився на дівчину й посміхався. Іноді він крутив записи котрійсь дівчині кілька годин поспіль і нічого не казав, тільки сидів і дивився на неї. А тоді вимикав магнітофон і починав свої цинічні настанови. Розмовляв він доволі приязно: «Ну, дівчинко, то що ти робила неправильно? Як ти гадаєш, чому той клієнт відстебнув тільки сотню? А я тобі скажу, могло бути й дві сотні! Поміркуй-но!» Потім він так довго мучив її чеканням, що вона й сама здогадувалась. А іноді навіть підказував дівчині. Я певна, що він і такі розмови записував на магнітофон. Йому й це було потрібно.

Гудрун допила каву й замислено поставила чашку на стіл перед собою. Всі сумніви — чи брати її до себе — тепер здавалися Тоні неістотними. Звичайно, він візьме її з собою, їй буде в нього добре, вона почуватиме себе в безпеці. У кожному разі, він до неї не доторкнеться! Адже вона тому й розшукала його.

Те, що дівчина вирішила перечекати бурю в нього, раптом видалося йому великою честю. Завтра, найпізніше післязавтра, знайдеться можливість вирішити її долю. Зрештою, він має зв'язки зі службою в справах молоді й з міським відділом соціального забезпечення.

Несподівано для себе Тоні почав розповідати Гудрун, чому від нього пішла Марія. Дівчина співчутливо вислухала його, і він з подивом помітив, що тепер уже вона його втішає. Потім вона раптом підхопилася, всміхнулась йому й сказала:

— Знаєш що, коли тебе дружина не чекає, а мене не чекає взагалі ніхто, то чому б нам не влаштувати собі приємний вечір? Ми могли б, наприклад, піти разом у кіно! Слухай, як тобі ця ідея? Адже є багато гарних фільмів, і ми могли б вибрати щось до вподоби.

Хвилю Тоні мовчав, потім крадькома поглянув на годинника. І погодився. Усе ж краще посидіти з нею в піцерії, а потім піти в кіно, ніж сидіти цілий вечір удома самому перед телевізором…

Вони неквапно йшли по Гогенцоллерирінг у бік Рудольфплатц. Перед замком Ганенторбург подивилися кінорекламу й не відразу змогли вирішити, куди піти. Тоні був не проти подивитися гостросюжетний фільм за участю Бельмондо, дівчину вабила ретроспектива Ромі Шнайдер. Зрештою Тоні погодився на її пропозицію піти на фільм з Ромі Шнайдер.

Тоні заплатив за двох. Вони ще купили горіхів, льодяників і дві пляшки кока-коли, потім стали у вестибюлі кінотеатру роздивлятися афіші майбутніх фільмів.

— Взагалі мені найбільше подобається дивитись репертуарні ролики. Ну, знаєш, ті, що йдуть під рубрикою «Незабаром у нашому кінотеатрі». Я просто чманію, коли дві-три хвилини перед очима мигтять найгостріші сцени, вихоплені з різних фільмів. Ці неймовірні спроби за такий короткий час пояснити, чому цей фільм називають фільмом століття — для мене просто кайф! Така реклама кінофільмів дуже відрізняється від звичайної. Піди колись навмисне й подивися. Я могла б і дві години підряд дивитися самі репертуарні ролики.

Вони розглядали афішу фільму «Алін — істота із Всесвіту». Гудрун стояла дуже близько біля Тоні. Раптом вона прихилилася головою до його плеча й ніби випадково поклала руку йому на талію. Він ту ж мить вивільнився з цих обіймів і згладив ситуацію тим, що надірвав пакетика з льодяниками й запропонував їй. Гудрун набрала відразу цілу жменю й так набила собі рота, що Тоні вже не міг зрозуміти, про що вона говорить. Тоді він жартома зауважив:

— З повним ротом не розмовляють!

Ця фраза, як видно, здалася дівчині такою дивною, такою смішною, що вона голосно пирснула, і з рота в неї вислизнули два льодяники. Своїм сміхом вона заразила і Тоні. Він теж заходився тепер дурним сміхом, ляскав себе по стегнах, поки в очах виступили сльози. Вони знову й знову підштовхували одне одного й хихотіли. Люди навколо вже звернули на них увагу і з підозрою спостерігали за цією химерною парочкою.

— А коли б нас отак побачив мій шеф?! — вигукнув Тоні. — Ти тільки уяви собі! Я з тобою в такий час, і ми йдемо дивитися фільм, на який пускають лише з вісімнадцяти років! Ха-ха-ха! Ото б він здивувався! Ха-ха-ха!

Сміх для нього був своєрідним порятунком. Тепер йому вже не міг нічого вдіяти і шеф. Усі вони, ті хлопці з відділу розслідування вбивств, здавалися йому тепер смішними. Хвалькуваті, вузьколобі бюрократи! І обмежені. Атож, обмежені, інакше їх не назвеш. Ніколи він більше не допустить, щоб шеф звинуватив його. Ніколи більше не стоятиме перед ним, мов дурний хлопчисько, і не дозволятиме йому вичитувати собі. Минули ті часи! Несподівано Тоні усвідомив, хто він такий. Надалі він поводитиметься, як самостійна, впевнена в собі людина. Ніякого більше підлабузництва й плазування!

Таким хоробрим він став тільки завдяки сміху. І хоробрість ця відразу минула, як тільки минув сміх і дихання його стало рівнішим. Це був короткий цілющий порив, не більше.

Поки йшла реклама «Мальборо», Тоні серйозно задумався над тим, як йому все це пояснити людям. Шефові, Марії, тестю й тещі, будь-кому. Навіть батькові й матері Гудрун він не зміг би цього логічно пояснити.

Вона хотіла ночувати в нього вдома, бо не мала куди піти. Ну гаразд, це, мабуть, ще можна було б пробачити, зрештою, у нього є вільна канапа. Але замість того він вирішив прогулятися з дівчиною по місту. Вони пішли обідати до піцерії, разом пили вино, розмовляли про все на світі, потім вирушили дивитися фільм, для якого вона була ще надто молода. Що після цього могло статися ще, у злій уяві намалювати не важко.

«Яка дурниця! — подумав Тоні раптом. — Яка дурниця! Вона ще надто молода для цього фільму?! Але ж вона цілий рік ходила на панель і, мабуть, зазнала й пережила більше, ніж багато хто з тих, що сидять у цій залі. Хто може заборонити дівчинці дивитись, як мацають Ромі Шнайдер? І взагалі, що в цьому фільмі забороняти для молоді? Телевізійні програми куди розпусніші».

Гудрун зачаровано дивилася на екран. І час від часу простягала до Тоні руку й торкалася його, неначе її пальці шукали тільки пакетиків з цукерками, які він тримав у руках. Коли йому це зрештою набридло, Тоні просто віддав їй пакетики. Одначе їх шарудіння скоро почало його дратувати, бо дівчина не сиділа тихо, а й далі длубалася в них пальцями, вишукуючи кращі льодяники.

Фільм закінчився близько одинадцятої вечора. З кіно вони вийшли рука в руку. Тоні не вбачав у цьому нічого незвичайного — адже Гудрун могла й загубитись о такій пізній порі. Він уже рушив був з нею назад до машини, але Гудрун ще не хотіла спати й попросила повести її в бар або дискотеку. Тоні натякнув їй, що це може мати для них обох погані наслідки, якщо вони наразяться на перевірку документів.

Вона тільки засміялася.

— Ти ж сам лягавий! Хіба ти підпустиш до нас своїх друзяк? Правда ж, ні?

Нічого образливого дівчина сказати не хотіла. Вона справді так думала й інакше світ не уявляла. А він, Тоні, вдає перед нею таке собі казна-що.

Тоні здався сам собі трохи смішним. І все ж він помітив, як хороше йому стало. Як давно вже ніхто не дивився на нього захопленим поглядом! Коли він востаннє бачив захоплення в очах Марії? Та й чи було таке взагалі коли-небудь! Хіба що тільки на початку їхнього знайомства. Але це давно минуло, забулося, затерлося в повсякденності.

Він погодився піти з Гудрун до бару, що містився лише за кільканадцять кроків від кінотеатру. Дівчина дуже зраділа й почала захоплено говорити про те, яка гарна ніч і який він щедрий.

— А ти загалом чудовий хлопець. Чесно! Хто б міг подумати? Ти зовсім не такий, яким можна уявити собі лягавого. О-о, пробач, тобі, до речі, не дошкуляє, що я весь час кажу «лягавий»? Знаєш, я завжди так кажу. Я ніколи не казала «поліцейський». У мене це навіть у школі кілька разів вихоплювалось. Але якщо тебе це ображає, то я, звичайно, казатиму «службовець» або «поліцейський». Чи як тобі хотілося б?

Тоні знизав плечима.

— Мені все одно. Якщо «лягавим» ти називаєш не мене особисто. До того ж лягаві — це дуже сильні й гарні тварини.

Вона щиро засміялася.

У барі Гудрун відразу підійшла до стойки і всілася так, ніби була там завсідницею. Не питаючи, що питиме Тоні, вона хутко замовила:

— Два коктейлі «Куба лібре». — І, повернувшись до Тоні, пояснила: —Це кока-кола з білим ромом і кубиками льоду. Звичайно ще кладуть кружальце лимона. Смак — неймовірний! Неодмінно покуштуй. Звичайно від спиртного дуже швидко стомлюєшся. А від цього коктейлю — ні, бо кока-кола трохи збадьорює.

«Куба лібре» Тоні пив уже не раз, але перед дівчиною вдав, ніби куштує його вперше в житті. Він пригубив склянку, похвалив напій і побачив, як засвітились у неї очі. Гудрун раділа, ніби він похвалив особисто її.

Після другої склянки «Куба лібре» йому вдалося переконати дівчину, що час уже додому. Була за чверть дванадцята, і Тоні боявся перевірки документів.

На сходах йому раптом зробилося якось не по собі. Він став поспішати, підштовхував Гудрун поперед себе, смикав за руку й раз у раз казав:

— Ну ж бо, не барімося!

Він страшенно не хотів, щоб його побачили нахаби з першого поверху. Перед іншими сусідами йому теж було б незручно. Він не мав сумніву: всі мешканці будинку вже знають, що Марія від нього пішла. Яке це справить враження, коли вони побачать, що о такій пізній порі він іде додому з молоденькою дівчиною?

Гудрун помітила його поквапливість і відповідно прокоментувала її:

— Трусишся, що нас побачать? Признайся! Ой, не можу! Поліцейський, навіть комісар, вигляд, як у Джеймса Бонда, а боїться йти у власну квартиру!

Вона широко розвела руки й набрала в груди повітря. Цей жест був знайомий Тоні: він не раз бачив по телевізору трагічні опери. І тепер злякався, щоб Гудрун ще, чого доброго, не почала співати. На мить він затис їй рота рукою. Потім пустив її.

Вона захихотіла.

— А якщо нас хтось побачить?! Що подумають про тебе люди? Притис до себе молоду дівчину й затулив їй рота! Хлопче, хлопче, ну ти ж і зух!

Коли вони нарешті зачинили за собою двері квартири, він знесилено прихилився до стіни.

— Слухай, ти мене доконаєш!

Вона мимохідь скинула туфлі, навіть не глянувши на них. Пританцьовуючи на килимі, зробила переверт, усміхнулася до Тоні й підбадьорливо вигукнула:

— У тебе дуже стомлений вигляд, Тоні! Приготуй нам щось випити!

Не заперечуючи, він пройшов до кімнати, де був його маленький бар, і вибрав напої для коктейлю. А коли йшов на кухню, щоб узяти з холодильника лід, то раптом усвідомив, що він, власне, робить. Дівчині, яка щойно, ніби це було само собою зрозуміло, попросила його приготувати коктейль, лише тринадцять років. Тут, у своїй квартирі, він був із дитиною, а не з молодою жінкою.

Коли вона народилася, йому минуло вже дев'ятнадцять років. Тоні ще добре пам'ятав той час. Він мав тоді вирішити складну проблему. Його подруга Елізабет, якій ледве сповнилося сімнадцять, носила під серцем дитину. «Тримала качку в печі», як вони тоді це називали.

Згадував він про це неохоче. Вони спробували позичити грошей у друзів. У розпачі він розбив уночі сигаретний автомат, у якому не нашкріб і двадцяти марок. Тоні не впіймали, але в душі його лишився глибокий слід: у ньому інколи спалахувало співчуття до молодих злочинців, яких він тепер мав ловити.

Коли вони зібрали трохи грошей і він віз Елізабет у батьковій машині в Голландію, йому здавалося, що життя для нього скінчилося. А коли знову віз додому отой нещасний, заплаканий клубочок, то питав себе, чи не краще було б умерти. Після того вони вже не могли дивитись одне одному в очі. Їхня любовна історія була розбита, а самі вони якийсь час почували себе геть спустошеними.

Тим часом історія ця поросла травою. Він майже прогнав Елізабет зі своєї пам'яті. Одначе тринадцятирічна Гудрун Кох знову нагадала йому про неї. Вона б могла бути його дитиною, якій не судилося з'явитись на світ. Він так ніколи й не дізнався, хто то був — хлопчик чи дівчинка.

Немов крижаний стовп, стояв він перед холодильником. Страх як важко було їм тоді. Батьки й матері не повинні були нічого знати. Вчителі не повинні були нічого знати. Все робилося таємно, без розголосу. І це — за півроку до випускних екзаменів! Кінець кінцем з екзаменами він усе ж таки впорався. Елізабет — про це він дізнався потім — школу покинула.

Він таки відвезе цю дівчинку до неї додому. Допоможе їй знову повернутися до життя. А як буде потрібно, то й батькові та матері її дасть доброї нагінки.

— Ну що там? Заснув ти чи що? Я так хочу пити! Ти вже несеш коктейль?

Тоні помішав лід, добре збовтнув коктейль, ніби міг цим щось змінити, а тоді налив дві повні склянки.

Гудрун уже лежала на канапі у вітальні, наче кінопримадонна, й чекала його, випроставши руку з розчепіреними пальцями. Тоні подав їй склянку. Відтак сказав:

— Я страшенно стомився й зараз же йду до ліжка. Завтра мені знову рано вставати. А ти можеш спати тут, у вітальні. Я піду в спальню. Якщо буде потрібна ковдра чи рушник, то все знайдеш у шафі.

— Дякую, Тоні, я вже сама розберуся.

Він випив одним духом усю склянку, почухав потилицю й пересмикнув плечима. Потім неквапно пішов до спальні. Так, мовби чекав ще чогось.

— Гей, Тоні! Я маю тобі ще щось сказати! Він повільно обернувся.

— Ти чудовий хлопець! Справді!..

Коли Тоні роздягся, ліг у ліжко й напнув на підборіддя ковдру, то згадав, що забув змінити пов'язку на рані.

«Як швидко все ж таки забуваєш про вогнестрільну рану! Власне, — подумав він, — власне, вона від мене нічого не хотіла й зітхнула з полегкістю, коли я попрощався й пішов до спальні. Вона звикла розплачуватися тілом. І якби треба було, то зробила б це й тепер. Але вона явно зраділа, що сьогодні не довелося цього робити».

Він здавався сам собі великодушним, благородним і добрим. Як гарно це прозвучало: «Ти чудовий хлопець!»

Перед тим, як заснути з цими приємними думками, Тоні поставив будильника на годину раніше, ніж звичайно. Йому був потрібен час, щоб перемовитися з Гудрун кількома словами і, якщо пощастить, улаштувати її десь в іншому місці.

15

Різкий дзвінок будильника міг зіпсувати настрій на цілий день. Цей звук віддавався в шлунку, збуджував його, і цього відчуття збудженості вже не можна було позбутися до самого вечора.

Тоні потер очі, потягся й неквапно сів у ліжку. Йому не можна було залишатися в ліжку навіть кілька зайвих хвилин. Він боявся, що знову міцно засне, йому присниться кошмарний сон, і день він почне, не виспавшись. А якщо засне знову, то напевне спатиме ще години зо дві.

Щось було не так. Щось заважало йому відтоді, як тільки він розплющив очі.

Гудрун лежала в ліжку поруч. У Маріїному ліжку. На мить у Тоні відібрало мову. Потім він якомога спокійніше й незворушніше сказав:

— Що ти тут робиш? Ти ж мала спати на канапі у вітальні. Гудрун не озвалася. Вона спала глибоким, міцним сном. Діти й алкоголь!

Тоні поторсав її й закричав:

— Що ти тут робиш? Ми ж домовились, що ти спатимеш у вітальні! Це просто непристойно! Тобі нічого робити в ліжку моєї дружини! Ти уявляєш, якби вона сьогодні вночі передумала й повернулася додому…

Тоні схопився за голову. Самої думки про це було для його шлунка забагато. Тепер і Гудрун сіла в ліжку, подивилася на нього заспаними, зніяковілими очима й пробурмотіла:

— Слухай, не хвилюйся так! Мені було дуже незатишно на канапі. У спину весь час муляли оті шкіряні ґудзики. І я тихенько перебралася до тебе. А ти злякався, що я могла зґвалтувати тебе вві сні?

Він підвівся, став перед ліжком, широко розставивши ноги, і зробив дві гімнастичні вправи — не так для того, щоб збадьоритись, як для того, щоб заспокоїтись. Потім звелів:

— Тепер ти негайно зникнеш! Ми ще можемо разом поснідати. Набий собі шлунок, а потім я відвезу тебе куди схочеш.

Прокинувшись остаточно, дівчина теж підхопилася з ліжка, стала з другого боку напроти нього й крикнула:

— Не корч із себе такого святенника! Зрештою, друге ліжко було вільне, і я тут тільки спала! Більш нічого!

Вона прошмигнула повз нього на кухню. На ній була вчорашня теніска й білі, вже трохи брудні трусики з написом «Четвер».

«Я, мабуть, схожий на дурня», — подумав Тоні й потер рукою обличчя.

Гудрун стояла боса в кухні перед навстіж розчиненим холодильником і великими ковтками пила просто з пакета молоко.

— Рано-вранці таке холодне молоко натщесерце?! Це шкідливо! Так ти скоро схопиш запалення шлунка, й на тебе нападе швидка.

Навіть не глянувши на Тоні, — вона й далі пила молоко, відкинувши голову назад. Аж коли пакет спорожнів, Гудрун відняла його від рота, зібгала й весело подивилася на Тоні.

— Свої мудрі поради, татусю, можеш тримати при собі.

— Та я… е-е… Краще приготуй нам сніданок. Чи ти обійдешся молоком?

Нічого не відповівши, дівчина пішла з кухні. Мабуть, до вітальні, одягтися. Та замість цього за хвилю він, поставивши воду на каву, почув у ванній дзюркотіння душу.

«Вона приймає душ! А чом би й ні? Ходить тут, як у себе вдома. П'є моє спиртне. Спить у моєму ліжку. П'є Сарине молоко й приймає душ. А втім, так треба. Хто знає, коли вона знову матиме таку можливість».

Ця думка засмутила Тоні. Якщо він зараз вирядить дівчину… Але чому «вирядить»? Він просто пояснить їй, що вона не може лишатися тут далі…

О, ще й співати почала! І пісні в неї не надто вишукані. Але до сусідів йому тепер байдуже. Зрештою, за цю квартиру платить він, а не сусіди.

Тоні поставив на стіл маргарин та грінки і заходився шукати розчинну каву. Аж тепер йому спало на думку, що він ще ніколи не готував сам ранкову каву в своїй квартирі. Для нього це завжди робила Марія.

Чорт забирай, де поділася кава? Невже це ще одна з Маріїних витівок? Чи вона навмисне забрала бляшанку, чи десь сховала, аби довести, що без дружини йому не обійтися?

Засвистів чайник. Тоні схопився й тієї ж миті зірвав його з плити. Ніякого додаткового шуму, несприятливого для шлунка!

Тоні відчув, що за ним хтось спостерігає. Хтось стежить за тим, що він робить. Вода у ванній кімнаті все ще дзюрчала. Звідти так само долинав голос Гудрун, приглушений шумом води.

… А там на тротуарі

Стовбичать сто. повійниць,

І кожна хоч цю мить лягти готова!

І раптом Тоні збагнув не тільки те, що за ним спостерігають, а й хто спостерігає.

У дверях стояла Марія. Вона гірко й зачіпливо посміхнулася, скривила губи, тоді зневажливо промовила:

— Скоро ж ти!.. Судячи з пісеньки, це одна з тих шльондр, про яких ти так зворушливо піклуєшся.

Минуло кілька хвилин, поки Тоні спромігся взяти себе в руки. Потім його ніби прорвало, так палко він заговорив:

— Ти не так усе зрозуміла. Не так! їй просто треба було десь перебути, і я взяв її до себе. Між нами нічого не було. Можеш мені повірити. Вона ж іще зовсім дитина. Прийшла до мене й попрохала допомоги! Так, допомоги, ото й тільки!..

Марія повернулася й повільно, немов прогулюючись бульваром, рушила до спальні. Ідучи, махнула рукою, підкликаючи Тоні до себе, й вигукнула:

— Тобі слід було йти працювати до служби соціального забезпечення! Коли вже ти так заповзято дбаєш про пропащих дівчат і ладен допомагати їм!.. Даремно ти став лягавим!

На додачу до всього цієї миті з ванної вийшла Гудрун, прикриваючись тільки рушником. Ще мокра, вона зупинилася посеред кімнати, подивилася на обох, відразу все зрозуміла й спитала:

— Ну, й чого ви так витріщилися на мене? У зоопарку ми, чи що? Я ж вам не папуга.

Марія припускала, що застане в Тоні жінку. Але побачити таку юну дівчину аж ніяк не сподівалася. Тому відверто розгубилась.

— Але ж їй щонайбільше років шістнадцять чи сімнадцять! Навіщо це тобі?

— Тринадцять мені, мадам! Тринадцять років! Ви, певно, ще хочете дізнатися, коли це було в мене вперше?

«Зараз я зомлію, — подумав комісар Тоні Вуст. — Довго такого не витримаю. Вони мене доконають. Вони вдвох мене доконають. Мені треба їх вигнати. Обох! Ні, тільки Гудрун. Марія все-таки моя дружина. У нас дочка. Я не хочу ставити все на карту через якесь зухвале дівчисько».

— Скажи цій дурній сові, щоб вона не витріщалася так на мене!

Тоні вже не реагував на цей випад Гудрун. Він прихилився спиною до стіни, сподіваючись, що шлунок і система кровообігу витримають цю ситуацію. І лише пробурмотів:

— Будь ласка, не треба, я хворий… Згляньтеся…

Він відчув, як від голови в нього відринула кров. Марія все ще стояла за кілька кроків від Гудрун і пильно дивилася на дівчину недовірливим і водночас сповненим ненависті поглядом. Гудрун це вже почало набридати. Вона знала, як найкраще шокувати дружину Тоні. Тому просто скинула з себе рушника й тепер стояла зовсім гола.

Марія від обурення аж задихнулась, Тоні заплющив очі, а Гудрун простягла, немов жебрачка, руку, опустила очі й, удавши з себе смиренну, різко зажадала:

— Одна марка за хвилину! Ціни, як у кожному закладі з голими дівчатами. Доторкнутися — п'ять марок. Давай грошики, мені байдуже, чоловік ти чи жінка! Я звикла робити це за гроші. — Потім вона поквапно схопила рушника й, тримаючи його перед собою, гукнула: — Це те, що ти хотіла почути, стара сова! Можеш забрати свого Тоні! Мені він геть не потрібен! Але для тебе він надто добрий! Надто добрий! Він до мене навіть не доторкнувся! Навіть не доторкнувся він до мене!

Марія по-діловому, з холодним виглядом промовила:

— Власне, я прийшла тільки для того, щоб узяти деякі речі. Але я можу зробити це й іншим разом.

Не кажучи більше ні слова, вона вийшла з квартири.

Тоні й далі стояв, прихилившись до стіни, й думав тільки про те, як йому дістатися до канапи. Він мусив зараз же лягти. Йому потрібен був спокій. Гудрун підійшла й поклала руку йому на живіт.

— Що з тобою? Не дивись так сумно. Радій, що позбувся її! Ти заслуговуєш куди кращої. За це я можу поручитися. Гей, Тоні, ну скажи що-небудь! Ти що, сердишся на мене? Звідки ж я знала, що ця стара сова прийде сьогодні вранці.. Інакше я, звісно, зникла б… Аякже!

— Ох, Гудрун, мені так погано, так погано… Поглянь, може, десь знайдеш ромашковий чай… Нічого іншого мені зараз не треба.

16

Машина завелася з третьої спроби. Тоні сумно подумав про той час, коли цей автомобіль був новий. Скоро треба знов купувати машину…

Гудрун він залишив у своїй квартирі. Тоні вирішив поговорити з людьми із молодіжної служби й відділу соціального забезпечення. Кінець кінцем не сидітиме ж вона в нього вічно.

На якийсь час йому вдалося викреслити Марію з пам'яті. Він не хотів тепер згадувати про неї і про всі пов'язані з нею проблеми. Голова в нього має бути ясна, адже він їде на службу. Йому треба знайти вбивцю.

Тоні знов уявив собі сцени, які йому змальовувала Гудрун. Безпорадна юна дівчина у фонотеці Маркуса Бергера. Вона мусила слухати записи свого приниження, терпіти посміх Маркуса Бергера, а потім ще й виправдовуватися за те, що, на його думку, робила неправильно.

У ньому закипала ненависть. У своїй професійній діяльності таких почуттів досі йому щастило уникати. Може, тому, що замолоду він одного разу зламав сигаретний автомат. Справжньої ворожості до своїх «клієнтів» Тоні ніколи не відчував. Це завжди більше нагадувало гру, в якій були ті, що вигравали, й ті, що програвали.

Тільки цього Маркуса Бергера, тільки його Вуст ненавидів. На нього він залюбки влаштував би справжнє полювання. Ситуація здавалася Тоні непевною, і він спробував перенести свою ненависть з Маркуса Бергера на його вбивцю.

Ось на кого він має влаштувати полювання! Треба докласти всіх зусиль, щоб схопити вбивцю. Цього типа уявити не важко, він, певно, такий самий гидкий мерзотник чи ще й більший, якщо таке взагалі буває. Це міг бути, приміром, Бергерів спільник.

Для Тоні Вуста це була ідеальна постать. На нього він міг спрямувати всю свою ненависть. Переслідувати спільника й зірвати його плани — це дало б йому глибоке задоволення. Це було б щось більше, ніж просто робити свою роботу.

Так, спільник, той другий, мабуть, і є вбивця!

Тоді все стає на свої місця. Маркус Бергер справді спробував вийти з гри. Він закохався в дівчину. Закохався по-справжньому, адже таке буває! У Крісту Беккер. На перешкоді цьому коханню стало лиш одне: його темні справи. Він мав знайти собі іншу можливість заробляти на життя. У кожному разі грошей він призібрав досить. Цілком досить, щоб, скажімо, з Крістиним батьком — Францом Беккером — відкрити таксомоторне підприємство.

Вуст був майже певен, що вийшов на правильний шлях. Так усе стає на свої місця. Спільник не хотів дозволити Маркусові Бергеру вийти з діла. Зрештою не кожний міг узяти на себе роботу Маркуса Бергера, до обов'язків якого належало зваблювати жінок. І жінок він мав зваблювати таких, котрі звичайно не були до цього схильні, бо мусили рахуватися з поганими наслідками, бо це не відповідало їхньому світогляду, бо сприймали це як розпусту. То були дружини, що вже по двадцять років жили в щасливому шлюбі, а також дбайливо випещені дочки — саме ті жінки, які такої любовної пригоди дозволити собі не могли. Для цього треба бути й привабливим, і освіченим, і досить спритним. Усі ці якості мав Маркус Бергер. Тому той другий і не відпускав його. Маркус Бергер мусив жити подвійним життям. Життям майбутнього зятя сім'ї Беккерів і життям сутенера. Удатного представника фармацевтичних фірм і спритного шахрая та шантажиста.

Як же він мав страждати і як, певно, боявся викриття!

Комісар Вуст упіймав себе на думці, що жаліє Маркуса Бергера, але не побачив у цій реакції нічого незвичайного. У поліційній школі й під час загальної соціалізації його навчили, що вбитий — це завжди жертва, гідна жалю, зате вбивця доконче має бути підлим і небезпечним.

Тепер, коли він усе собі так змалював, ці кліше знову відповідали дійсності, а в світі на якийсь час, здавалося, запанував лад.

На службу Тоні прийшов дуже задоволений і хотів був одразу ж пояснити нову теорію Мюллерові. Але той сидів за столом з дуже заклопотаним виглядом і заповнював якісь формуляри. Настрій у нього був чудовий. Він увесь аж сяяв. Мабуть, у нього сталася якась радісна подія.

Тоні подумав, що добрий настрій у Мюллера, певно, пов'язаний з якоюсь пікантною історією з жінкою. Тому він одразу вирішив не перейматися його веселощами.

— Мюллере, в мене виникла теорія. Цілком нова теорія! Тепер ми повинні подивитися на цю справу зовсім іншими очима. Допитувати чоловіків уже не треба. Вони всі випадають із кола можливих злочинців. Батьки нещасних дівчат також.

Повільно, замислено підвівши очі, Мюллер подивився на колегу довгим пильним поглядом, скривив рота в широкій посмішці й показав жовті від нікотину зуби.

— Так-так, у вас, значить, нова теорія.

«Чого це він зі мною знову на «ви»? — подумав Вуст. — Адже після того, як підстрелив мене, він сам запропонував перейти на «ти».

Несподіване повернення Мюллера до ввічливої форми звертання та його посмішка насторожили Вуста.

— Це дуже цікаво, що ви знайшли нову теорію. Ну, а я знайшов убивцю.

Вуст не зразу прийшов до тями. Йому, звичайно, було приємно дізнатися, що вбивцю заарештовано. Але, з другого боку, він не зрадів цьому тріумфу Мюллера. Адже це було його, Вустове, розслідування. Чи його вже передали Мюллерові? Невже той здогадався, хто вбивця? Чи він просто випадково натрапив на вбивцю, бо знову довше сидів за столом, ніж Тоні?

— Його вже заарештовано? Він признався? Можна переглянути протокол?

— Протоколу немає. Вбивця мертвий.

Тоні повернувся й пішов до свого столу. Тільки не попастися тепер на Мюллерові жартики! Не піддатися цьому негідникові! Я ще й рукою до ладу ворухнути не можу, а він уже знов збиткується з мене! Так чи так, а ми ще маємо звести порахунки один з одним.

— Як це мертвий? Він що — чистив пістолета й прострелив собі голову?

Тоні відчував, що запитання вийшло дуже вдале. Його можна було сприймати і як жарт, і серйозно. У кожному разі, цілком можливо, що саме Мюллер застрелив убивцю…

— Повісився. Він повісився. Не міг більше терпіти цієї ганьби. Нечисте сумління. У наш час таке буває. Дарма що ці типи стають усе нахабніші…

— Повісився? Хто? Хто повісився?

— Гадаю, цього чоловіка ви зовсім не знаєте. Принаймні ви ніколи його не допитували. Хоч і були до цього вже досить близько. Його дружину ви брали в роботу. Потім до цього типа взявся я. І відразу по-справжньому.

Правою рукою Мюллер зобразив пістолет і повільно звів його на Вуста. Вказівний палець був стволом, великий палець — затвором. Другою рукою Мюллер узявся за цей затвор, відтяг його, клацнув язиком — звук вийшов майже такий, як при подачі патрона в патронник, — потім надув щоки й вигукнув: «Бац! Бац!..» Якби це був справжній пістолет із справжнім патроном, то Вуст уже дістав би кулю межі очі.

Тоні не звернув уваги на Мюллерів жарт і знову спитав:

— Отже, я був близько до нього? Я був близько до розкриття вбивці? Як його звати? Які в тебе докази?

Тоні вирішив і далі звертатися до Мюллера на «ти». Він не хотів, щоб Мюллер сам визначав, коли їм казати один одному «ви», а коли «ти».

— Цього чоловіка звати Шівас.

М'язи на спині у Вуста судомно напружились. За одну мить він відчув себе постарілим на багато років. Надто старим для цієї роботи. Надто старим, щоб узяти гору над Мюллером. Надто чесним і надто відвертим. Йому захотілося звільнитися зі служби. Зараз же, негайно! Захотілось узятися до чогось іншого. Стати, наприклад, кухарем у піцерії, продавцем морозива чи газет. Але ні в якому разі не залишатися більше в цій команді. Адже тоді він нестиме відповідальність за розслідування. Дарма що жодної хвилини ним не керував.

Його весь час водили за носа. З нього робили блазня. Мюллер і шеф — однаковою мірою. А тепер вони ще й скинуть на нього відповідальність. Але він не згоден і далі брати участь у цій грі. Хай інші підставляють голову. Він не піддасться на Мюллерові штуки. Він знає, що Шівас не вбивав Маркуса Бергера. Шівас не міг бути його спільником. Хіба це можливо, щоб чоловік допустив, аби хтось спокусив його власну дружину, щоб він її при цьому фотографував, а тоді ще й дозволив, щоб хтось примусив її до проституції?

Ні, Тоні Вуст не хотів вірити в усю цю підлоту. Пан Шівас наклав на себе руки із зовсім іншої причини. І Тоні гадав, що вже знає з якої…

Раптом він спіймав себе на тому, що подумки зважує ситуацію. Що міг йому зробити цей Мюллер, який явно допустився помилки? Страшної помилки. І завдяки цій помилці він, Тоні, примусить Мюллера відступити. Мюллера та й шефа, оскільки всю відповідальність кінець кінцем несе саме шеф. Сам Тоні від них відмежовується й дасть докази, чому він не мав нічого спільного із цією справою.

Від самого початку він був проти того, щоб допитувати чоловіків. Він обстоював думку негайно закрити клуб «Афродіта», а не спостерігати й далі, як жінки продають себе. Тоні розумів, що ось-ось настане його час. Звичайно, йому випаде нелегке випробування. Зрештою переможець буде тільки один. І цим переможцем хотів бути він.

Якомога ввічливіше Тоні запитав:

— Виходить, він повісився? А перед тим надіслав до карної поліції повне зізнання. Так?

— Можна сказати й так. Є прощальний лист.

— І що в ньому написано?

— «Терпіти усе це я більше не в змозі. Жити так далі я не хочу…» І такі інші дурниці. Ви ж знаєте, колего… Самогубці пишуть завжди те саме…

Так, сьогодні він, Тоні, у виграшному становищі. Сьогодні він візьме гору. Такими дешевими прийомами Мюллер не уникне відповідальності.

— Звичайно, самогубці пишуть такі дурниці. Але, як правило, вони не зізнаються в тому, що вчинили вбивство. Шівас залишив зізнання?

Мюллер видимо збентежився.

— Та… залежно від того, як на це подивитись… Не те, щоб пряме зізнання… Але що він міг іще мати на увазі? Чому не хотів більше жити? До того ж у нього й привід був!

— Привід? Який привід?

Тоні вже здогадувався, що скаже Мюллер. І знав: Мюллер тепер розуміє, що він здогадується. І водночас він був певний, що Мюллер відчуває панічний страх.

— Маркус Бергер шантажував його дружину. Вона пішла на панель. Я вважаю, що тут усе ясно. Він дізнався про це й убив Маркуса Бергера, бо не міг знести ганьби. Проте докори сумління не давали йому спокою, і через кілька днів він повісився.

Мюллер значливо подивився на Вуста. Тепер усміхнувся Тоні.

— Ти мерзотник, Порно-Мюллере. Ти величезний мерзотник! Два дні тому ти мало не вбив мене, а тепер у тебе на совісті Шівас.

Тоні не хотів більше вважати його своїм колегою. Надалі він знову звертатиметься до Мюллера на «ви». Мабуть, краще б узагалі прибрати його з поліції. Взагалі! Атож, Мюллера він, вважай, позбувся. Нарешті.

Тоні глибоко вдихнув повітря, обійшов навколо свого столу й сів. Стілець здався йому незвично зручним. Тепер уже він наставив на Мюллера вказівного пальця, правда, не зображуючи при цьому пістолета. Але його слова прозвучали досить різко.

— Ви його допитували! Я хоч і не бачив протоколу, але скажу вам напевне: це ви допитували Шіваса. Вчора ви поставили його перед фактом, що його дружина вже кілька років займається проституцією! Ви його занапастили! Він на вашій совісті! Його самогубство має тільки одну причину: ваш безглуздий допит.

Мюллер здійняв руки, неначе прохаючи в неба прощення, і простогнав:

— Ти жартуєш, Тоні! Сподіваюсь, ти не збираєшся скласти вину на мене? Адже я діяв цілком у рамках службових інструкцій. До чого тут я, коли той сентиментальний осел наклав на себе руки?

«Тепер він каже мені «ти», — подумав Тоні. — Підлизується! Я потрібен йому. Я можу розквитатися з ним коли завгодно. Тепер я вже не хочу, щоб він казав мені «ти». Він тепер у мене в руках».

— Ви його вбили своїм допитом, своєю безглуздою ідеєю поставити перед фактом усіх чоловіків, яких це стосується. А щоб приховати цю історію, ви тепер хочете ще й убивство йому приписати. Ви мерзотник! Чи відомо вам, що в нього є дорослий син і доросла дочка? Він був уже дідом! Тепер ви хочете остаточно занапастити сім'ю, зваливши на мертвого діда ще й убивство! — Вуст підхопився, обіруч уперся в стіл і, нахилившись уперед, прибрав загрозливого, непідкупного вигляду. — Я цього не допущу, Мюллере! Не допущу! — крикнув він.

17

Сидячи знову в машині, що застрягла у вуличній пробці, Тоні усвідомив, які ж насправді мізерні були його докази проти Мюллера. Що він мав?

З таким самим успіхом усе могло обернутися зовсім інакше. Він цілковито довіряв своєму чуттю, але, крім нього, довіри цієї ніхто не виявляв. Зрештою, кожен має своє чуття. Він мусить викласти вже всю історію. Йому потрібен убивця. Він повинен знайти спільника.

Тоні вирішив поговорити з Францом Беккером. Кріста Беккер тепер була для нього не така важлива. Вона має спочатку отямитися від шоку. Згодом він допитає і її. Йому не хотілося знову піти з дому Беккерів за таких драматичних обставин, як минулого разу.

Водночас у свідомості Тоні знов постала Гудрун Кох. Правда, вона була тепер у нього не в машині, а все ще вдома. Він із жахом подумав раптом про рахунок за телефонні розмови, що його отримає невдовзі. Хто дасть йому гарантію, що вона не сидить весь час на канапі, не п'є його коктейлі, не доїдає його припаси й не надзвонює на весь світ по телефону? Може, у дівчини і в Японії є подруга, з якою вона листується і якій уже давно збиралася подзвонити?

Тоні намагався відігнати ці думки. Із суперечливими почуттями він підійшов до вхідних дверей і натис кнопку дзвінка.

Йому пощастило. Відчинив пан Беккер. Вони швидко відрекомендувались один одному, і пан Беккер запросив його до невеличкого садка. В альтанці стояло крісло-гойдалка, у яке сів пан Беккер. Тоні сів на садовий стільчик.

Рухом руки Беккер зробив знак дружині, яка визирала з вікна кухні. Вона відразу здогадалася, що він хотів сказати цим рухом. За хвилину жінка з'явилася в садку з тацею, на якій стояла пляшка мінеральної води та дві склянки. Одну склянку вона поставила перед чоловіком на складаний садовий столик і налила в неї води. При цьому вона намагалась не зустрітися поглядом з Тоні Вустом. Він теж волів і далі дивитися перед себе, щоб бачити тільки свої ноги.

Потім пані Беккер гучно поставила на столик його склянку, так само гупнула поруч пляшкою і зникла.

Пан Беккер зробив рукою заспокійливий жест і промовив:

— Ви вже налийте собі самі. Нерви в моєї дружини ще геть розшарпані. Вона була дуже прихильна до Маркуса Бергера.

— Дарма, я не злопам'ятний. Все-таки я ж приніс їй погану звістку. Беккер відпив два невеличкі ковтки, але склянку й далі тримав у руці.

— І ви справді вірите в те, що розповіли моїй дружині? Тоні кивнув головою.

Беккер подивився на нього майже співчутливо, потім здивовано похитав головою й раптом голосно засміявся.

— Будь ласка, не ображайтеся на мене! Прошу вас, зрозумійте правильно! Але мені просто смішно, коли я чую такі дурниці! Адже ви не знали Маркуса! Він був славний хлопець. Прекрасна людина. Освічений. Інтелігентний. Чуйний. Анітрохи не зарозумілий. У нього були чудові манери. Так, він умів себе подати. І він зробив Крісту щасливою. Побачили б ви їх коли-небудь удвох! Як голубочки, скажу вам, достоту як голубочки! І ось тепер, коли він мертвий і ми нічого вже не можемо зробити, хіба тільки зберегти про нього добру пам'ять, приходите ви й розповідаєте нам такі речі! Вам і невтямки, як глибоко ви помиляєтесь. Сподіваюся, ви не стали розповідати про ті дурниці і його хворій матері? Вона б цього не знесла. Маркус означав для неї все. І Крісту вона полюбила всім серцем. Шкода, що тепер вона вже не побачить весілля… А ви, замість чіпляти на бідолашного юнака все, що тільки можна, краще б шукали його триклятого вбивцю!

Склянка в руці Тоні ставала дедалі важчою. Пан Беккер говорив швидко й дуже переконливо. Одне було цілком ясно: Беккер щиро вірив у те, що казав. Його не можна було так просто переконати кількома фразами чи недоладними доказами. Для нього Маркус Бергер був ідеальним зятем. І він зовсім не хотів, щоб хтось змінив його позитивну думку про хлопця.

— Мені шкода, але ви натрапили на шахрая, на мерзенного шахрая. Так, він був розумний і мав добрі манери. Так, чорт забирай, він був освічений! Але він — злочинець! Його хитрощі саме в тому й полягали, що всі вважали його чесним хлопцем. Джентльменом. Одним з останніх рицарів. Це був його єдиний капітал…

Тоні сподівався, що його не вижбурнуть, але до цього, схоже, було вже недалеко. Якщо він і далі робитиме випади проти Маркуса Бергера, то Беккер скоро прожене його із свого садка. Франц Беккер мав широкі плечі, дужі руки й великі кулаки. Тоні не прагнув помірятися з ним силою. І все ж він вирішив бути напоготові. Не тому, що боявся, а тому що, як він сам себе переконував, після поранення Мюллером був у гіршій формі.

— Ви попалися на це! Так само, як і десятки інших чоловіків та жінок. Але я все-таки припускаю, що вашу дочку він не збирався посилати на панель. Гадаю, він її справді кохав.

Розмова вступила у вирішальну фазу.

Франц Беккер, розслабившись, відкинувся у кріслі-гойдалці. Він відпив ще два ковтки зі склянки й поставив її на стіл. Закинувши ногу на ногу, обхопив своїми великими ручиськами праве коліно. Він не зразу кинеться на комісара. Тоні Вуст міг спокійно залишатися на своєму місці. Точки зору повільно зближалися.

«Тепер головне — не відступатися від своєї мети, — подумав Тоні Вуст, — тепер, можливо, він дасть вирішальну наводку».

— Я думаю, він пробував вирватись із свого оточення. Хотів стати чесним. Мабуть, було б краще, коли б він у всьому зізнався вам та вашій дочці. Він цього не зробив. Але тепер я можу це зрозуміти. Хто ж признається дівчині, котру кохає, у такій історії? Він мусив це приховувати. Інакше він її неминуче втратив би. Його спільник це знав. І підло використовував це проти Маркуса Бергера. Змушував його співпрацювати й далі. Тим часом ваш майбутній зять думав лише про те, як би позбутися цієї роботи. Він таки хотів стати чесною людиною і — якщо моя інформація слушна — відкрити з вами таксомоторне підприємство…

Франц Беккер вдоволено кивнув.

— Так, ми збиралися це зробити. Маркус мав уже досить грошей. Майже триста п'ятдесят тисяч марок.

— От бачите, триста п'ятдесят тисяч. Ви вірите, що такий молодий чоловік заробив ці гроші, працюючи на фармацевтичну фірму? А чи ви хоч знаєте, у якій саме фірмі він працював? Не знаєте?! Бо фірми нема! Він був сутенером! Шкода, але я залишаюся при цій думці. Кілька днів тому його терпець урвався. Він уже не міг жити таким маячним життям. З одного боку — як підлий шантажист і сутенер, з другого — як добрий сім'янин і ваш майбутній зять. Він жив у постійному страху, що його викриють. Цей страх, як видно, й згубив його. В усякому разі він одверто сказав своєму спільникові, що більше не братиме участі в цьому брудному ділі. У відповідь той із люті убив його. Це моя версія. А ви як вважаєте?

Якийсь час Франц Беккер лише хитав головою з боку в бік. Він не міг одразу відповісти, але з виразу його обличчя Тоні зрозумів, що версія йому, безперечно, подобається.

Поки Франц Беккер розмірковував, Тоні раптом почув, як щебечуть птахи. Запала дивовижна тиша, в якій він міг чути щебіт. Тут, посеред Кельна, на невеличкій приватній земельній ділянці — три дерева, живопліт, декілька кущів квітів — і щебет птахів! Яким чудовим може бути цей маленький світ!

Тоні Вуст почав розуміти, що в цьому світі й справді все було гаразд, поки не з'явився він. Атож, це він тут поставив усе з ніг на голову. Він усе зруйнував. Тепер йому здавалося зрозумілим, чому Маркус Бергер хотів одружитися саме тут. Звичайно, він не збирався тут жити, але хотів щонеділі навідувати свого тестя, сидіти з сім'єю за чашкою кави довкола крісла-гойдалки, слухати щебет птахів і не бути нічим, окрім як мирним городянином.

Хтось розладнав ці плани. І Тоні Вуст відчував, що Франц Беккер може допомогти йому у пошуках злочинця.

— Припустімо, ваша версія слушна. Може, людина справді здатна аж так прикидатися. Припустімо також, що він справді не мав нікого, кому міг би довіритись. Та чому, заради всього святого, він повинен був іти зі своїм убивцею уночі через ліс? Адже ви самі щойно сказали, що спільник змушував його співпрацювати. То хіба йому не слід було сподіватись найгіршого?

Думки Франца Беккера були вже далеко. Надто далеко, як відчував Тоні. Він уже не опирався тому фактові, що його майбутній зять — злочинець. Він намагався ще тільки з'ясувати обставини вбивства.

— Це дуже просто, пане Беккер. Спільник справді змушував його співпрацювати. Отже, він не мав жодного резону вбивати Маркуса Бергера. Якщо взагалі комусь і слід було побоюватися такої прогулянки в лісі, то це самому шантажистові.

Франц Беккер одразу погодився.

— Але навіщо ви мені це все розповідаєте, пане комісаре? Ви знайшли спільника?

— Я не знайшов його. Але, можливо, ви мені допоможете?

— Та Боже ж мій, як я міг би вам допомогти? Чи ви гадаєте, його колись спеціально зі мною знайомили?

Беккер знову засміявся. Він справляв на Тоні Вуста приємне враження.

Готовий прислужитись і зовсім не агресивний — на відміну від своєї дружини, що більше не появлялась.

Франц Беккер рішуче поставив лише одну умову: його дочка Кріста не повинна знати нічого про цю справу. Він наполягав на тому, щоб вона ніколи нічого не довідалася про подвійне життя Маркуса Бергера. Ні через пресу, ні через поліцію. Лише за цієї умови Франц Беккер обіцяв допомогу. Навіть запропонував дещо конкретне.

Разом з майбутнім зятем йому не раз траплялося бувати в пивницях. Там вони зустрічали Маркусових знайомих. Можливо, серед них і був убивця.

— До нашого столу нерідко підходили молоді чоловіки. Вони перекидалися з Маркусом кількома словами, сміялися, жартували, іноді навіть пили пиво. Але й зникали вони досить швидко. Схоже, що Маркус просто не хотів знайомити зі мною своїх колег. А тепер, після вашої версії, я розумію, що він мав свої підстави. Проте пам'ять на людей у мене чудова. Я пам'ятаю навіть обличчя, які бачив років двадцять тому. Гірше з цифрами. Але, на щастя, цифри вам од мене й не потрібні.

Тоні Вуст підніс склянку й одним духом вихилив її. Він добряче просунувся у роботі.

— Проглянете картотеку наших клієнтів. Беккер посміхнувся.

— «Картотека клієнтів»? Гарна назва для вашого альбому злочинців. Само собою, я подивлюсь його. Для мене важливо, щоб це вбивство було розкрите. Я сподіваюсь, моя дочка уникне судового розгляду?.. — Несподівано він нахилився вперед і різким голосом вигукнув: — Схопіть його! Віддайте його під суд, засадіть до в'язниці на все життя! Не випускайте його ніколи! Подбайте, щоб він не потрапив мені до рук! Бо якщо він мені попадеться раніше, ніж вам, я його вб'ю, пане комісаре. Так, уб'ю! — Він виставив уперед свої великі міцні руки, що були наче зброя, і повторив: — Так, уб'ю! Він зруйнував щастя моєї дочки. А тим самим і щастя моєї родини. Хай навіть Маркус робив усе те, про що ви казали. Але ж усі люди помиляються. А Маркус хотів вибратись із цієї халепи. Ви самі це знаєте. Він хотів стати порядною людиною, наш хлопчина. І він зумів би! Чому він мені не довірився? Я б зберіг таємницю, будьте певні! І від дружини, і від дочки, і від усіх. Я б допоміг йому виплутатися з халепи. Тоді мертвий у лісі лежав би не він, а його спільник.

Тоні Вуст зрозумів, що дальша розмова вже нічого не дасть. Він не мав наміру вислуховувати й далі слова ненависті. Він міг зрозуміти цей вибух гніву, але не хотів більше бути його очевидцем. Лишалося тільки одне запитання.

— Ваш майбутній зять коли-небудь відгукувався про когось різко негативно? Імена якісь згадував? Мав якихось ворогів? Якщо наше припущення слушне, Маркус Бергер мусив ненавидіти свого спільника.

Франц Беккер знизав плечима, вигляд він мав трохи стомлений.

— Я подумаю, пане комісаре, я подумаю і повідомлю вас.

Комісар Тоні Вуст міг уже більше не ставити запитань. Тепер цей чоловік удень і вночі думатиме лише про те, щоб нічого не випустити з уваги. Він згадає кожне обличчя, узагальнить кожну балачку. Він справді хоче бачити вбивцю Маркуса Бергера за гратами. Франц Беккер був першим союзником, якого Тоні Вуст здобув у цій боротьбі. Певно, тепер і його дружина поводитиметься інакше.

Справи розвивалися добре. Тоні Вуст сідав у машину в чудовому настрої. Цей настрій йому не могли зіпсувати ані напружений вуличний рух, ані затори на перехрестях. Навіть про Гудрун Кох він тепер думав куди спокійніше.

Зупинившись перед супермаркетом, він зайшов досередини, сподіваючись, що поліційний знак на вітровому склі вбереже його від штрафу за стоянку в недозволеному місці. Бігаючи від полиці до полиці, він вибирав свіжі овочі.

Дві голівки салату, кіло помідорів, дві бляшанки тунця, декілька цибулин. Він згадав, що Марія з усього цього робила чудовий салат. Можливо, й у Гудрун з'явиться якась ідея.

Розраховуючись біля каси, він був майже щасливий, що знайде вдома хоч якусь живу душу.

Питання з відділом у справах молоді та з відділом соціального забезпечення могло зачекати. Та й усе одно вже було запізно. Тамтешні службовці повідкладали свої олівці щонайпізніше о четвертій годині.

18

Ні, всупереч його таємним сподіванням вона не прибрала в помешканні. Коли він майже у радісному чеканні переступив поріг, тримаючи в руці пакет з покупками, його очам відкрилось досі небачене видовище. Він навіть не зразу второпав, що ж, власне, сталося.

Із ванної кімнати через вітальню до кухні тяглися шворки. На них висіла мокра різноколірна спідня білизна. Лілові сорочки, чорні чоловічі підштанки, кілька рожевих дитячих пелюшок.

Пакет з покупками тихо вислизнув у Тоні із руки.

— Так… але… що це означає?

Лише тепер Гудрун почула його. Із ванної кімнати долинув її збуджений голос:

— Батік! Хіба не гарно? Я хотіла зробити щось корисне і пофарбувала твою нудну спідню білизну!

— Ти пофарбувала… що?..

Повільно, немов до чогось небезпечного, він підступив до білизни. Нерішуче обмацав свої старі довгі бавовняні підштанки. Подарунок тещі — взимку він часто піддягав їх, ідучи на нічну службу. Тепер вони були чорні. На одній половині ззаду красувався великий білий птах, на другій — фірмовий знак «Мерседеса».

Тоні гукнув у бік ванної:

— Що це за птах і зірка на моїх підштанках? І що, по-твоєму, подумають мої колеги, коли я при них перевдягатимусь?

Гудрун з'явилась у дверях ванної.

— Слухай, це ж не зірка! Це символ миру. А це — голуб миру! Боже, який ти нетямкий! Іноді таки помітно, що ти вже старий шкарбан. Тепер ще скажи, що раніше тобі ці речі подобались більше!

Здалеку можна було подумати, що вона вбрана у міні-сукню. Але зблизька ця міні-сукня виявилась його натільною сорочкою, пофарбованою в рожевий колір. Символів миру на ній теж не бракувало. А поділ сантиметрів на двадцять не сягав колін.

— Ну, хіба ця сукня не смілива?

Пританцьовуючи, дівчина кілька разів крутнулася перед Тоні, підплигнула навшпиньках, майнула довкола нього й спитала:

— Ну як тобі?

Лише завдяки зосередженому диханню Тоні спромігся потамувати лють. День минув надто добре, аби заводити тепер суперечку. Та подарувати їй цю витівку він теж не міг.

— Скільки, по-твоєму, коштує білизна, яку ти мені перемазала? Гудрун блиснула на нього очима.

— Якщо ти так на це дивишся… Гаразд. Я хотіла тільки допомогти тобі, ото й усе. Допомогти тобі вирватися з міщанського середовища. Я думала, ти справді хочеш. Тепер, позбувшись тієї старої сови… Але не хвилюйся, ти отримаєш усе, до останнього пфеніга. Я порозпродую це ганчір'я на найближчому товчку. Такі речі йдуть нарозхват. І заплатять за них тепер куди більше, ніж за твої мерзенні підштанки. Але, зрозуміло, поки я доберусь до товчка, ти повинен відстрочити мені виплату грошей.

Поки Тоні намагався змиритися з думкою, що його спідня білизна, прикрашена символами миру, продаватиметься на базарі, Гудрун остаточно вирішила це питання.

— Сподіваюсь, у тебе знайдеться стіл, який ти зможеш мені позичити. Інакше діла не буде. Зрештою, мушу ж я на чомусь порозкладати речі?! Моя подруга якось простояла на базарі зі старим мотлохом своєї бабусі два дні й виторгувала майже шістсот марок. Ти можеш собі таке уявити? Шістсот марок!

Тоні подумав про салат із тунця, про поразку Мюллера і спробував перейти на примирливий тон.

Він промимрив щось про свій обтяжливий робочий день, натякнув на радісне передчуття спільної вечері, вибачився за різкі слова, хоч і не міг згадати, які, і принагідно похвалив її рожеву «сукенку». Назва «останній крик» видалась йому вельми влучною, і хоч Гудрун не погодилася з цією назвою, проте намагання його оцінила й заспокоїлась.

Вона зняла зі шворки двоє підштанків і прибрала зі столу брудний посуд.

«Навіть після себе не помила», — подумав Тоні, але не сказав нічого.

У холодильнику він знайшов дві бляшанки пива, одну з них відразу відкрив і пригубив. Пінистий трунок швидко повернув йому добрий настрій. Гострим ножем для м'яса він заходився дрібно краяти цибулини.

Гудрун і не думала йому допомагати. Вона сиділа на табуретці, підтягши коліна до підборіддя, й дивилася на нього.

— Розкажи, як минув день. Ти ніби чимось схвильований? Вдалося трохи просунутись?

— Власне, мені не вільно про це розказувати, але для тебе я зроблю виняток.

Тоні глибоко вдихнув повітря й кинув погляд на дівчину. Він сподівався, що ці слова справлять на неї враження. І заходився розповідати з усією відвертістю. Свого вдоволення він при цьому не приховував. Докладно пояснив їй помилку Мюллера. Розповів про самогубство Шіваса, з майстерністю адвоката довівши, що Шівас не міг бути вбивцею, а тоді виклав їй версію про другу людину, про спільника. І зрештою докладно переповів розмову з Францом Беккером.

Дівчина сиділа майже нерухомо, зачаровано слухаючи його, і лише час від часу за ледь помітними змінами рис обличчя можна було здогадатися, схвалює вона щось чи ні.

Марія ніколи не слухала його так уважно, коли він розповідав про свою роботу.

Гудрун була вдячна слухачка. Вона його не перебивала, слідкувала за його губами й вимагала очима більше й більше. Її інтерес не був удаваний. Тоні міг би розповідати годинами, і вона його не перебила б. Він сповнився гордістю й радістю від думки, що вона й завтра чекатиме його з роботи. І хай вона перефарбовує стільки сорочок, скільки їй хочеться. Навіть якщо вона й далі буде така неохайна, він може двічі на тиждень запрошувати найману прибиральницю.

У кожному разі Гудрун поставилася до нього серйозно, уважно слухаючи й додаючи йому відчуття власної значущості. На мить у Тоні майнула думка, що вона цікавиться цим лише тому, що сама замішана в справі. Але він одразу відкинув таку думку. Як потерпіла вона навряд чи була зацікавлена у розкритті цього вбивства. Смерть Маркуса Бергера означала для неї кінець її власних мук. Чи, може, за свій теперішній стан вона винуватила вбивцю? Може, їй було вигідніше й далі працювати у клубі «Афродіта», аніж доходити порозуміння з батьками, вчителями, поліцією та співробітниками служби у справах молоді?

Дивлячись на Гудрун, Тоні невдовзі відчув, що вона таки воліла б залишатись у клубі «Афродіта». Цей висновок засмутив його. Але й поставив його на відповідну відстань від дівчини.

Коли Тоні відкрив другу бляшанку пива, Гудрун мовчки простягла руку й терпляче чекала, поки він зробить добрий ковток і відтак подасть бляшанку їй.

Сама вона відірвалась від бляшанки лише тоді, коли майже спорожнила її, залишивши краплю на денці. І мовчки простягла йому ті рештки. Різким рухом Тоні взяв бляшанку й жбурнув її на брудний посуд у мийниці. Хотів уже був висловитися щодо нахабства дівчини, але зненацька вона роззброїла його запитанням:

— І ти повірив тому Францові Беккеру?

— А чом би й ні?

Вона постукала себе пальцем по лобі й посміхнулась.

— Якщо він знав Маркуса Бергера, якщо Маркус там справді був своєю людиною в домі, то хіба старий не помічав, що з ним діється? Хіба він ніколи не був у помешканні свого майбутнього зятя? Чом ні? А хіба його дочка теж ніколи не заходила до Маркуса?

Із напіврозтуленим ротом Гудрун дивилася на Тоні Вуста. Своїм запитанням вона загнала його на слизьке. Чому він сам до цього не додумався? Чому не поставив Францові Беккеру цього запитання? Смішно подумати, аби хтось, увійшовши до квартири Маркуса Бергера, не помітив би, що там діється.

Музей магнітофонних стрічок. Фотографії на стінах. Усе це промовляло саме за себе…

— Він обвів тебе круг пальця. Ха-ха-ха, цей тип обдурив комісара!

— Навіщо йому це? Може, він справді ніколи не був у квартирі Маркуса Бергера. Може, й Кріста ніколи там не була. Може, Маркус Бергер мав ще одну квартиру. Звичайну собі для таких справ.

— Та ти просто з'їхав з глузду! А я завжди вважала лягавих дуже розумними. То ти ніяк не збагнеш, чому Беккер хотів обдурити тебе?

Тоні здався. Він похитав головою й мовив:

— Викладай!

Тепер йому справді було цікаво. Перед ним сиділа тринадцятирічна дівчинка. Щоправда, з досить своєрідним життєвим досвідом та неабияким хистом кмітувати.

— Ти казав, Кріста регулярно відвідувала Маркусову матір у будинку для старих?

— Так.

— Це відрізняє її від усіх інших жінок. Маркус мав безліч способів ошукати нас, тисячі історій, що їх розповідав нам, заманюючи у ліжко. Але одна історія була для всіх однакова. Він розповідав кожній із нас, що його мати померла. Таким чином Кріста — виняток. Крім того, її Маркус, як тобі відомо, на панель так і не послав. Жодної Крісти в клубі «Афродіта» немає. Та й немислимо, щоб Маркус згаяв стільки часу на одну дівчину. Щоб привести чергову жертву до клубу, йому здебільшого вистачало одного вечора чи половини дня. В особливо важких випадках, може, одного-двох днів. Більш як два дні він із жодною не став би морочитись. Та ще й займатись її сім'єю! Це абсурд. Нерентабельно. Він, видно, мав щодо неї якийсь особливий інтерес. Але всю цю бредню про одруження розкажи комусь іншому.

Краще придивись до батька. Він нібито збирався відкрити з Маркусом таксомоторне підприємство. По-моєму, це теж цілковитий абсурд. Маркус міг би відкрити хіба що нічний клуб. Чи вар'єте з голими дівчатами! Але таксомоторне підприємство?.. Та чи можеш ти уявити собі, як він по суботах і неділях — коли найбільше навантаження — сидить на телефонному комутаторі цього підприємства? Боюся, що навіть комерційним директором він би там не захотів бути. По-моєму, все це вигадано для відмовок. Франц Беккер розповідав цю казочку своїй дружині, дочці та іншим родичам. А тим часом вони з Маркусом мали зовсім інші плани. Гадаю, вони були спільники!

Дівчина й далі викладала свої здогади, жваво жестикулюючи, але Тоні вже не слухав її. Думки повели його вбік.

Невже вона має рацію? Її погляд не був позбавлений логіки. Спільникові й не треба було з'являтися часто. Він мав лише робити знімки. Ніхто б нічого й не запідозрив, коли б Франц Беккер вечорами ходив до зятя випити келишок-другий горілки. У будь-який час вони могли забезпечити один одному алібі. Для Маркуса Бергера ця казочка була фасадом добропорядності. Зрештою, таксомоторне підприємство — функції Маркуса Бергера у якому зводилися б до знімання каси — стало б добрим прикриттям його заробітків. Для тестя це теж було непоганим джерелом зиску. Жодної небезпеки для дочки він не бачив, бо мав Маркуса за близького спільника.

Чому ж тоді сталося вбивство? Може, шлюб між Маркусом та Крістою справді не був передбачений? Може, на Маркуса дивилися лише як на «друга дому»? Як на молодого колегу й співробітника пана Беккера? Може, Беккер не стерпів, що дочка справді зійшлася з його спільником?..

Це припущення заводило у безвихідь. Беккер мав би в такому разі значно раніше вбити його. Деякі факти справді вказували на те, що Франц Беккер міг бути спільником. Але чи міг він бути й убивцею?

— … І тоді Маркус почав шантажувати старого Беккера.

— Що ти кажеш, Гудрун, навіщо було Маркусові шантажувати Беккера?

— Ти перевіряєш мою кмітливість чи ти сам такий наївний? Маркус хапався за всяку вигоду, яку тільки бачив. У цій справі вигода очевидна. Йому нічого було втрачати! Уяви собі: якби він пішов до Крісти й Ріти Беккер та розповів їм правду — що б із того вийшло? Він втратив би Крісту. І що? За вечір він упіймав би п'ять нових кицьок. Це він таки вмів. Ну, а коли б він накликав на себе ненависть фрау Беккер? То й що? Сподіваюсь, ти не віриш, що його цікавило, якої думки про нього теща, — тим більше, що вона й не була його справжньою тещею! А от щодо Беккера, то для нього було б по всьому. Кінець будь-яким стосункам. Невже ти думаєш, дружина простила б йому історію з фотографіями? А дочка? Маркус тримав його у руках. І коли Беккер захотів вийти з діла, бо мав уже досить грошей, аби заснувати легальне таксомоторне підприємство, Маркус узяв його за горлянку. Всю сім'ю Беккерів він хотів тримати в руках. Це я тобі кажу! Я знаю його цілком добре. Він шантажував майбутнього тестя, змушуючи його працювати й далі, й водночас добивався від нього згоди на весілля. Тоді б він справді здобув фасад добропорядності. А крім того, мав би тестя, з яким можна робити все що хочеш. Це було цілком у стилі Бергера. Очевидно, він був не від того, аби залучити до клубу «Афродіта» й пані Беккер. Зрозуміло, без відома пана Беккера. Таким чином він міг будь-коли використати їх одне проти одного. Якщо ти хочеш скласти собі справжнє уявлення про нього, то мусиш уявити найнеймовірнішу падлюку, яка тільки є на світі. Тоді, може, його зрозумієш. Але навряд чи твоя дружелюбна уява на таке здатна. Ти добрий хлопець і з таким типом, як Маркус, не маєш нічого спільного. Тому й розслідування дається тобі так важко.

— Хто ж тоді вбив його? — спитав Тоні.

Гудрун знизала плечима. У цьому русі відчувалась якась байдужість.

— Ти зовсім не хочеш знати, хто це зробив? — спитав він.

— Може, хтось із чоловіків чи батьків. Це ж цілком очевидно. Хіба ні? Тут твій Порно-Мюллер недалекий від істини. Це міг бути такий самий тип, як мій батько. Батьки тому й роблять життя нестерпним, що не знають, куди подіти свою злість. Якби мій батько дізнався про цю історію кілька тижнів тому — коли Маркус Бергер ще був живий, — я не опинилася б у такому паскудному становищі. Бо він би спрямував свою ненависть на Маркуса Бергера. Атож, я певна, мій старий здатний на це. Він убив би Маркуса Бергера. Як і будь-який інший батько. Чи був то пан Шівас, я достеменно не знаю. Могли бути й інші люди. Ну, хоча б якісь сутенери. Гадаєш, хоч хтось із них добре ставився до Маркуса? Він порушив їхні одвічні закони, та ще й вихвалявся цим. Він не приєднувався до жодної банди. Не мав наміру нікому платити за охорону і взагалі визнавати когось своїм босом. Він був абсолютно сам по собі, наче такий собі малий божок. Деякі сутенери не раз намагалися перекупити в нього клуб. І не дивись так на мене. Інші жінки теж про це знають. Адже він цим постійно погрожував. Часом, коли наш заробіток був надто малий, він з'являвся роздратований, шалено махав руками й репетував. Погрожував, що продасть клуб. Йому вже начебто пропонували понад два мільйони марок. «Тоді вже будуть інші стосунки, задме суворіший вітер, — казав він. — Інші не будуть такими чулими й жалісними, як я. Тільки гроші рахуватимуть», — залякував він.

Спершу я думала, що то пусті погрози, якими він хоче спонукати нас працювати ще більше. Але тепер розумію, що була в тому й частка правди. У його колах на це дивились як на цілком нормальну справу. Чи справді давали йому два мільйони, не знаю, але продати клуб він таки міг будь-коли. Чи банді сутенерів, чи окремій людині. Продовжувати шантаж за допомогою фотографій та магнітофонних стрічок міг кожен. Деякі типи намагалися стати його компаньйонами. Це мені відомо достеменно. Маркус Бергер завжди відмовляв їм. Одного разу хтось прислав у клуб погромника, якраз була моя зміна. Той вліпив мені кілька ляпасів і, розмахуючи перед носом ножем, погрожував, що поріже мені обличчя, якщо Маркус не візьме нового компаньйона. Я мала переказати це Маркусові. Усе це я, звісно, переказала слово в слово, як було звелено. Він побілів од люті й ну лаятись: «Якщо вони вважають, що можуть отак, з доброго дива, привласнити мій клуб, то дуже помиляються! Вони хочуть п'ятдесят відсотків і свого управителя, який би контролював прибуток. П'ятдесят відсотків, можеш собі уявити?» Напевне, він хотів збудити в мені співчуття. Але жаліти його я не мала підстав. Хотіла тільки вберегти своє обличчя від ножа. Кому він віддає наші гроші, мені було геть байдуже.

— Ти гадаєш, убивця міг бути з тих кіл?

— Авжеж! Що може бути простіше! Якщо він не хоче з ними ділитись, вони вбивають його і беруть на себе керування клубом. Хто їм може завадити? Хіба що поліція? Тоді ідея твого шефа не закривати клуб, а лишити його натомість під наглядом, була слушна. Коли-небудь ці типи врешті прийшли б по касу. Отоді б ви їх і накрили.

Тоні вже майже забув про салат, одначе від накришених цибулин йому засльозилися очі. Він задумливо підвівся, взяв великого кухонного ножа і почав нарізати помідори. Йому нічого було більше сказати. Здобутки цілого дня вже нічого не важили. Ця тринадцятирічна дівчинка повернула його з-над хмар на землю. Він почував себе тепер на голову нижчим. Якщо з'ясується, що вбивця таки з банди сутенерів, Тоні просто опиниться в дурнях. Адже він із самого початку виступав проти нагляду за «Афродітою».

Отже, заходи шефа, на думку Гудрун, не були помилковими. Як і заходи Мюллера. Отож дурень у цій історії тільки один. Він сам.

— Ти не знаєш, як приготувати соус для салату з тунця й помідорів? Гудрун похитала головою.

— Ні, хіба я схожа на таку?

Тоні знову був близький до того, щоб викинути її геть. Згадка про пофарбовану під батік спідню білизну знову збудила в ньому роздратування. Але виснажлива туга відібрала у нього останні сили. Він відчував, що зараз здатен лише різати шматочками помідори. Йому здавалося, що саме ця робота тепер якраз для нього.

— Гадаю, тобі треба чогось випити, Тоні. Я зараз зроблю коктейль. І не бери цього так близько до серця. Як же це ти піймався на хитрощі тих типів?..

19

Він ненавидів наради у шефа, на яких обговорювали поточний стан справ. Так чи інакше все зводилося до того, що він та Мюллер доповідали, тимчасом як шеф мовчки сидів і похитував головою. Іноді, поки вони доповідали про результати слідства, шеф навіть гортав собі записника. Тоні Вуст і не сподівався від нього якихось путніх зауважень чи міркувань.

Поки Мюллер пояснював шефові, чому цю справу можна вже закривати, той гриз свою кулькову ручку. Перспектива покінчити з цією справою йому неабияк подобалась. Одначе він заходився розводитись про те, що треба у будь-якому разі продовжувати пошуки спільника, котрий теж порушив закон. Він щось сказав про «принцип законності» й запитливо подивився на Тоні Вуста. Той узявся пояснювати версію Гудрун. Він подавав її як власну.

Шефові ці аргументи видались переконливими. Франц Беккер цілком підходив на роль спільника.

— Ті газетні зануди хочуть чогось нового про справу, — сказав шеф. — Я не можу їх більше водити за носа. Вихід один: потрібні нові результати. Хоч що-небудь для тих писак. А то вони знову зроблять із нас посміховисько. Гадаю, ми можемо спокійно повідомити їх, що вбивця Маркуса Бергера, найімовірніше, сам наклав на себе руки. Крім того, ми напали на ще один слід. Мова йде про простодушного батька родини. Газетярі полюбляють такі історії.

Тоні Вуст був категорично проти.

— Цього не можна робити! Ми ще не викрили того чоловіка.

— Аз чого ви взяли, що я хочу назвати його ім'я?

На якийсь час Тоні Вусту вдалося привернути увагу шефа до історії з сутенерами, що хотіли перебрати собі клуб Маркуса Бергера. Це був конкретний факт, важливий результат розслідування. Поки він розповідав, йому спало на думку, що єдино корисні відомості він дістав від Гудрун. Навряд чи була тут у чомусь його заслуга. Готуючи вечерю, він просунувся далі, ніж за цілий робочий день.

Наприкінці наради Мюллер подав заяву з проханням знову відрядити його на навчання. Цього разу на двотижневий курс віктимології. З того, як шеф сприйняв це прохання, не можна було сказати, чи знає він хоча б значення цього слова. А проте він пообіцяв обміркувати Мюллерову заяву, кинувши принагідно кілька фраз про нестачу в карній поліції особового складу та про скандальні випадки у призначенні службовців на нові посади. По тому, доброзичливо посміхаючись, відпустив Вуста й Мюллера.

Близько першої години дня до поліційного управління прийшла Гудрун Кох.

Менш ніж за півгодини вона відшукала у картотеці фотографію чоловіка, який погрожував порізати їй ножем обличчя.

Тіттенкралле. Сім разів судимий за заподіяння тяжких тілесних пошкоджень, сутенерство і недозволене носіння зброї.

Тіттенкралле працював на Бориса Людлова — власника нічного клубу й торговця уживаними автомобілями.

Людлов був російським емігрантом, останні п’ятнадцять років — одна з чільних постатей місцевого нічного життя. Після того, як радянські власті закрили його щойно створений у Москві підпільний бордель, він подався на Захід як політичний біженець. У цій ролі відразу дістав дозвіл на відкриття різних барів та нічних клубів. Звідки у нього взявся початковий капітал, лишалось неясним.

Тоні Вуст перегорнув давні протоколи допитів Людлова. Його завжди запрошували як свідка. Здебільшого йшлося про бійки в котромусь із його закладів. Майже всі протоколи мали однаковий вигляд. Він повідомляв про себе, а тоді заявляв, що нічого про справу не знає, бо в кожному окремому барі тримає управителя, а сам уночі воліє відпочивати у ліжку, а не вештатись по борделях.

В одному з протоколів він дав відомості про свої статки. На Захід він начебто втік із валізою, повною ікон. Ці ікони він перетворив на готівку, що склала, за його словами, близько 500 тисяч марок, які й лягли в основу його нової діяльності.

Тіттенкралле робив для Людлова усю брудну роботу. Коли він черговий раз отримував рік в'язниці, бос піклувався про його сім'ю. Сам Тіттенкралле любив називати себе охоронцем Людлова. Але назва ця була не зовсім точною. Він був у Людлова бойовиком. Повертав дівчат, що намагалися втекти від своєї роботи. Розправлявся з бандами, що шукали собі поживи у нічних клубах, усував обтяжливих для Людлова конкурентів. Тричі його заарештовували тільки за те, що він зчиняв скандали у барах. Меблі при цьому, само собою зрозуміло, лишалися розбиті вщент.

У всіх трьох випадках власники барів забирали свої свідчення назад. Цілком імовірно, що за цим стояв Людлов із грішми або погрозами. Довести що-небудь було неможливо.

Тіттенкралле — вбивця Маркуса Бергера? За дорученням Бориса Людлова? Ця версія припала Тоні Вустові до смаку. Посадити за грати Людлова як підбурювача до вбивства було непросто, проте саме його він волів бачити в ролі злочинця куди більше, ніж Франца Беккера чи покійного Шіваса.

Тоні міг би заарештувати Тіттенкралле на підставі самих лише свідчень Гудрун. Погрози й шантаж у сукупності із заподіянням тілесних пошкоджень. Уже з цього можна було скласти переконливе звинувачення. Але цього було досить лише для Тіттенкралле. Що ж до Людлова, то тут слід було дати прокуророві вагоміші докази. Самими свідченнями Гудрун тут не обійдешся. До того ж Людлов може вчинити тиск на Гудрун. Ніхто досі не зважувався свідчити проти Людлова. Та навіть коли б його й засудили за цією справою, то хіба що умовно. Отже, всі зусилля в такому разі були б марні. Людлов мав бути звинувачений в убивстві.

Поки Тоні це все обмірковував, намагаючись вибудувати проти Людлова якомога переконливіші ланцюжки доказів, Мюллер гортав книжку з віктимології. Йому видавалася неймовірною думка, що не лише злочинець вибирає жертву, а й жертва до певної міри вибирає злочинця. Це відкривало перед кримінологією зовсім нові можливості.

Мюллер вибив люльку у попільницю. Потім видобув цілий набір інструментів і ретельно вишкріб із чубука чималу купку попелу. Тоді підвівся, підійшов до вікна й двічі сильно дмухнув у люльку. Щоразу на фіранки вилітав легкий чорний пил. Мюллер уже давно не продував своїх люльок над письмовим столом. Плями сажі на документах могли завадити його кар'єрі. Тим часом фіранками ніхто не цікавився.

Тоні Вуст вирішив ковтнути таблетку аспірину. Тріск кондиціонера роздирав нерви. Схоже було, він геть зіпсувався, і тепер у важкому, задушливому повітрі неможливо було працювати.

Мюллер мовби вгадав його думки.

— Мабуть, знову якийсь ідіот не зачинив вікно, і тепер ми плавимось, ніби масло.

Тоні Вуст не встиг відреагувати на цей натяк, як задзвонив телефон. Він роздратовано схопив трубку.

Біля апарата був Франц Беккер. Питав, коли можна подивитися «альоом злочинців».

— Коли завгодно.

Якусь мить Тоні вагався, чи не спитати Беккера про Маркусову квартиру, одначе, подивившись скоса на Мюллера, вирішив цього не робити. Чим менше Мюллер знатиме, тим спокійніше можна буде самому продовжувати розслідування. Тоні не хотів, аби той знову втручався в його роботу.

Допитувати Беккера у цій сауні, на яку перетворилась службова кімната, навряд чи було розумним. Тому Тоні вирішив скористатись нагодою й вислизнути геть.

— Якщо ви маєте час, я під'їду до вас просто зараз, — сказав він Беккеру. — Мушу про дещо вас запитати.

Той погодився.

Вуст хотів уже вийти, та знову задзвонив телефон. То була Гудрун.

Він відчув приплив роздратування. Задуха в приміщенні виводила його з себе. А крім того, він аж ніяк не хотів при Мюллерові сперечатися з Гудрун про її подальше перебування у нього. Для Мюллера це було б чудовим приводом для балачок!

— Чого ти хочеш? Чому дзвониш до мене на службу?

— А ти чого такий сердитий? Щойно я була у вас, знайшла в альбомі потрібного вам злочинця, а тепер уже мені не можна навіть подзвонити?

— Я не те маю на увазі. Просто я дуже поспішаю. Але що сталося?

Тоні сподівався почути якесь дріб'язкове запитання. На зразок того, де знайти хліб, сіль чи ключ від підвалу. Натомість вона захоплено сповістила:

— Уявляєш, тобі надійшов лист! Від якогось адвоката. Прізвище його Бовдер. Слово честі! Адвокат доктор Бовдер! Це ж просто сміхота! І як тільки можна мати таке прізвище? Та ще й бути адвокатом! Ото сміху буде, як він стане прокурором, еге ж?

— Адвокат? Який адвокат?

— Хочеш, я прочитаю? Він адвокат твоєї дружини. Це щось ніби заява про розлучення.

Тоні не знав, що його більше вразило: те, що Марія і справді подала заяву і веде з ним тепер переговори через адвоката, чи нахабство, з яким Гудрун розкрила чужого листа. Та, в кожнім разі, він не збирався обговорювати цю справу по телефону. Мюллер уже підозріливо косував очима.

— Ми поговоримо про це увечері! — сказав Тоні й поклав трубку. Мюллер, який почув досить, аби здогадатися більш-менш про що йде мова, всміхнувся:

— Ох, ті жінки!..

— Це була не моя дружина, колего, — відповів Тоні Вуст якомога коректніше.

Тоді додав, що йде геть і до кінця дня вже не з'явиться.

20

У приємній прохолоді садової альтанки Беккерів, зі склянкою мінеральної води в руці, комісар Тоні Вуст намагався краще зрозуміти роль Франца Беккера та його сім'ї у житті Маркуса Бергера.

Він не хотів одразу заводити мову про Маркусове помешкання. Йому здавалося, розумніше почати розмову у м'яких тонах.

— Ви не пригадуєте, чи називав Маркус Бергер коли-небудь у вашій присутності якісь імена? Чи не говорив він, наприклад, про якогось Бориса?

Беккер почухав вказівним пальцем кінчик носа, потім скерував палець на Тоні Вуста й махнув ним, немов диригентською паличкою, якою задавав ритм своїм словам.

— Точно. Борис Людлов. Це ім'я він згадував кілька разів. У зв'язку з чим — не пригадую. Стривайте, він відгукувався про того чоловіка недобре. Кілька разів навіть казав «цей клятий Людлов»… Точно, Борис Людлов! Я пригадую дуже добре.

Це було справді дещо. Зв'язавши його слова зі свідченнями Гудрун, вже можна було змоделювати злочин. Тоні був готовий перевірити алібі Тіттенкралле у ніч убивства.

Звичайно, Тіттенкралле міг дати бездоганне алібі. Зрештою, він же професіонал. Проте попередні судимості за заподіяння тілесних пошкоджень свідчили не на його користь. Як-не-як, а Маркус Бергер був побитий до смерті. А Тіттенкралле побив уже кількох чоловік так, що вони вижили лише завдяки реанімації. Може, навіть, характер травм, заподіяних Маркусові Бергеру, подібний до травм інших жертв Тіттенкралле.

І все ж цього було замало.

Тоні майже виключав можливість того, що Людлов сам розправився з Маркусом Бергером. Таке він доручав робити іншим.

— А інших імен він не згадував? Наприклад, Тіттенкралле?

— Ви що глузуєте?

— Це, звісно, кличка[3]. Насправді того суб'єкта звати інакше. Проте під справжнім ім'ям його навряд чи хто знає. Справжнє ім'я його Петер Грунд, але я певен, що навіть мати — якщо він її має — називає його Тіттенкралле.

— І як тільки вигадують таке казна-що!

— Із трьох спроб не вгадаєте! Вони обидва розсміялися.

— Чому ви мене про це запитуєте, пане комісаре? Яке відношення мають ці люди до смерті Маркуса?

— Це звичайний порядок слідства. Я повинен ставити запитання. Чи відомо вам, щоб хтось погрожував Маркусу Бергеру? Шантажував його?

Франц Беккер похитав головою.

— Щодо цих сутенерських справ — ні, тут я справді нічого не знаю.

— Розкажіть мені про ваше сімейне життя. Адже Маркус Бергер бував у вас досить часто. Він і вас запрошував до себе? Він умів готувати? А яку музику він любив? Яка у нього була квартира? Про що ви балакали? Я маю на увазі, чи були теми, якими він особливо цікавився?

— Авжеж, він запрошував і нас до себе. Вдома у нього завжди був ідеальний порядок. Спитайте мою дружину. Усе виглядало зовсім не так, як уявляють собі холостяцьке помешкання! Скрізь цілковитий порядок. Та й скнарою він не був. А як умів готувати! У моєї дружини очі на лоба лізли! Просто неймовірні наїдки. Китайські страви і таке інше. Я, власне, не шанувальник китайської кухні. Мені весь час здається, що в тих ресторанах подають пацюків або дощових червів — ха-ха-ха! — але коли готував Маркус, то це було справді подією. Ми охоче його провідували. І він, було видно, залюбки приймав і пригощав нас у себе. Про що ми балакали? Ну, про футбол, звичайно. Ми обидва любили спорт. Раніше я й сам займався боксом. Тепер уже не займаюсь. Ото тільки сиджу перед мигтючим ящиком та дивлюся на інших.

А Маркус полюбляв теніс. Кілька разів я ходив з ним на корт. Партнер з мене був нікудишній — бо він грав просто чудово! Двічі на тиждень вправлявся зі своїм тренером. Він міг би зробити кар'єру професіонала, коли б захотів. Але його більше цікавили поважні справи — бути представником фірм, що продають ліки.

Беккер запитливо подивився на Тоні Вуста. Той посміхнувся.

— Якби він став професіональним тенісистом, то, можливо, ще був би живий. Але не забувайте, що він не був представником фірм, які продають ліки. Він був шантажистом і сутенером.

— Пане комісаре, ви дозволите мені біля вас підсісти? Хоч я тоді й повелася так погано щодо вас?

Ріта Беккер принесла собі стільця й сіла навпроти Вуста.

— У мене все ще болить душа, навіть коли це правда. Боже мій, знали б ви Маркуса! Золотий був хлопець. Лише таким я його пам'ятаю. Чудовий молодий чоловік. Та ви вже чули про нього від Франца. Він не мав ніяких вад. Я й досі не вірю в те, що ви мені розповіли про нього. Вести подвійне життя — вести таке подвійне життя — я просто не уявляю, щоб хтось був здатен на це. Чи, може, він був шизофреніком? Недавно я бачила передачу про таке по телевізору. Роздвоєння особистості. Може, він теж був хворий?

— Ні, я не думаю. Те, що ви бачили по телевізору, стосується багатьох, але не Маркуса Бергера. Він діяв цілком розумно, з холодною розважливістю, думаючи про вигоду. Оскільки він уже мертвий, то навряд щоб якийсь психіатр узявся за цю справу. Йдеться, зрештою, не про визначення вини. Я хочу притягти до суду лише його вбивцю. Тепер скажіть мені ще, будь ласка, де квартира Маркуса Бергера. Мені б хотілось її оглянути.

— Я навіть маю ключа. Це ключ Крісти. Я залюбки його вам позичу. Зрозуміло, за розписку.

— Чи означає це, що ваша дочка мала ключа від квартири Маркуса Бергера?

— Сьогодні так ведеться серед молодих людей. Чи ви гадаєте, вони тільки за ручки трималися? — спитала фрау Беккер, зневажливо кривлячи губи.

Вона пішла в дім і незабаром повернулася з другою пляшкою мінеральної води та ключем, який мовчки простягла Вусту. На ключі висів невеликий брелок із написом у червоній пластмасовій рамці: «Дюнвальдер Мауспфад». Роздивлятися номер будинку Тоні не став.

Дюнвальдер Мауспфад! Зовсім поруч було знайдено труп Маркуса Бергера. Отже, він мав іще одну квартиру. Квартиру у цілком пристойному житловому районі. Наскільки Тоні Вуст пам'ятав, там були переважно будинки на одну-дві сім'ї з великими садовими ділянками.

Звичайно, туди слід було негайно поїхати. Якщо Маркус Бергер справді мав там пристойне житло, то чому тоді у своїх документах він подавав іншу, компрометуючу адресу? Може, квартиру на Дюнвальдер Мауспфад він найняв недавно і ще не встиг переписати адресу в адресному бюро?

Тоні Вуст, однак, не міг просто так підхопитися й піти. Бєккери не повинні були помітити, яку важливу інформацію він од них дістав.

— Що ж, власне, збирався робити ваш зять на таксомоторному підприємстві? Хотів стати комерційним директором чи, може, волів сісти за кермо? І чим намірялись зайнятися ви, пане Беккер?

— Ну, крім усього, я ще й власник ліцензії на таксомотор. Щоправда, окремий водій не має ніяких шансів. Я збирався складати графіки виїздів, а також сам їздити — мені це дуже подобається. А крім того, я мав би стежити за тим, щоб автомобілі були в порядку. Адже це найголовніше. Якщо при найменшій поломці звертатися до майстерні чи просто не стежити за машинами, то прибутку не буде. Тоді доведеться лише на ремонт і техобслуговування викидати щомісяця п’ятдесят тисяч марок. Що ж до Маркуса, то він хотів займатися бухгалтерією, діловодством і таким іншим. Зрештою, я на цьому не розуміюсь.

— Ви розмовляли й про гроші?

— Звичайно! Ми сподівалися мати пристойний заробіток, не менший ніж на інших таксомоторних підприємствах. А в кінці року, залежно від обставин, ділити прибуток. Із цією метою ми збиралися заснувати товариство з обмеженою відповідальністю. Ми навіть разом ходили до адвоката обговорити цю справу. Майно товариства мало складати п'ятдесят тисяч марок. Маркус збирався також надати фірмі в кредит свої гроші, тобто ще добрих триста тисяч. На цю суму ми збиралися купити автомобілі. Приблизно дюжину. Є можливість перейти на вигідніші сучасні марки…

— Атож, я знаю.

Тоні Вуст подивився на годинника, вдаючи здивування, й почав прощатися з подружжям Беккерів.

Уже відчиняючи хвіртку на вулицю, він обернувся. Запитання, поставлені у момент виходу, на телебаченні звучать неймовірно ефектно, дарма що їм надають ніби другорядного значення. Тоні при цьому сам собі здався майже дурнем.

— О, я ще забув дещо. Гадаю, мені все-таки треба поговорити з вашою дочкою. Вважаю навіть, що це просто необхідно. Можливо, вона ключова постать у всіх подіях.

Франц Беккер підхопився з місця. Його самовладання миттю зникло. Він грубо напався на комісара.

— Не вплутуйте сюди мою дочку! Яке вона має відношення до вбивства? Зараз вона відпочиває на селі у тітки! Втрата Маркуса для неї була неабияким струсом! Невже ви цього не розумієте? Я попереламую вам кістки, якщо ви розпатякаєте їй усі ці дурниці про Маркуса!

Комісар Тоні Вуст мимохіть відступив на два кроки, відгородившись від Франца Беккера хвірткою. Цей м'ясистий, міцний чолов'яга у сліпій люті виглядав справді небезпечним. Тоні не хотів затівати сварку. Він повернувся й попростував до свого автомобіля. Зрештою, він не зобов'язаний брати в батьків дозвіл, аби допитати їхню повнолітню дочку. Лише одна притичина була у цій справі. Він не знав тітчиної адреси. Та колись же Кріста має-таки повернутися звідти. Не може ж вона вічно ховатися на селі!

Тоні не став діяти звичайними службовими методами. Своїх колег він теж ні про що не повідомив. Маючи ключа, він поїхав просто на квартиру.

То було щось більше, аніж квартира. То був невеликий будинок на одну сім'ю. З просторо спланованими кімнатами. З великою, вишукано обставленою кухнею, головним надбанням якої була колекція із щонайменше сорока різноманітних ножів.

Усе тут було чисте й доглянуте. Або Маркус Бергер тримав прибиральницю — зрештою, він міг собі це дозволити, — або котрась із жінок, яких він шантажував, дбала тут про чистоту.

Тоні вважав це теж цілком вірогідним.

У підвалі був невеличкий бар. Усе на диво благопристойно. Був навіть відкритий камін з акуратно складеними поруч дровами.

Цікавішою виявилась невелика кімнатка, майже комірчина, з якої Маркус Бергер зробив собі щось на зразок контори. Там стояли письмовий стіл, гвинтовий стілець, на підставці лежав енциклопедичний довідник Дудена, валялося декілька кулькових ручок та аркушів паперу.

Усе це мало справляти враження кабінету, в якому представник фармацевтичних фірм складає свої звіти.

На письмовому столі Тоні вгледів три фотокартки у чорних шкіряних рамках. На середній — Кріста Беккер, на лівій — Кріста Беккер в обіймах Маркуса Бергера, на правій — подружжя Беккерів, і між ними Кріста.

З-під скла на столі Тоні Вусту всміхалася з кольорового фото пані Бергер, сфотографована, мабуть, у будинку для старих камерою моментального знімка.

Якщо все це було лише маскуванням під благопристойність, то таке маскування вийшло майже досконалим.

На книжкових полицях, розставлених по всьому будинкові — ненав'язливо, аби не виглядало, ніби хтось хоче тут похизуватися своїми знаннями, — нічого незвичайного Тоні Вуст не виявив.

Там було кілька видань класиків у шкіряних палітурках із золотим обрізом. Кілька пошарпаних романів. І ніякої відвертої порнографії. Ніякого надмірного насильства. Повне зібрання Вільгельма Буша. Весь Хемінгуей.

До фотоальбомів Маркус Бергер, як видно, мав особливу пристрасть. Та якихось специфічних критеріїв добору Тоні Вуст не помітив. Давні автомобілі. Рідкісні тварини. Барвисті мундири. Декоративні риби. Нью-йоркські вулиці й ряди будинків.

В одній із шухляд письмового столу Тоні знайшов купку листів. Він запхав їх до кишені, вирішивши переглянути згодом.

21

Він сидів у грецькому ресторані «Афіни». Пахло бульйоном, м'ясом та часником. Його тарілка поступово холола. Свою смажену картоплю він неуважливо присмачив суфле замість майонезу.

В одній руці він тримав виделку, у другій — листи, що їх узяв у помешканні Маркуса Бергера. Більшість із них були від Крісти Беккер. Наївні, мрійливі любовні листи. Вони мало чим відрізнялися від любовних листів, які він сам колись отримував від Елізабет. Ще до того, як вона зробила аборт.

Тоні із жалем подумав, що не зможе так само прочитати листи Маркуса Бергера до Крісти.

Потім його думки закружляли знову довкола Бориса Людлова, Тіттенкралле та версії фрау Беккер про шизофренію; згадав він також покійного Шіваса, а відтак і Гудрун Кох.

В уяві він бачив усе це як величезну картину-крутиголовку. Слід було знайти раціональний початок. Бо поки що він у цій історії просто копався; планомірного руху вперед практично не було.

Тоні згадав, як колись у відпустці з Марією складав картину-крутиголовку. Марія казала:

«Ти робиш усе геть неправильно. Ти просто береш частини й складаєш їх докупи. Так далеко не просунешся. Спочатку треба зробити краї, а тоді повільно рухатися до середини картини. Передусім потрібне обрамлення, і все піде набагато простіше, оскільки стає наочнішою різниця між небом і землею».

Тоні спробував застосувати цю пораду до свого розслідування. Але де тут краї?..

Він покликав офіціанта, заплатив за рахунком і подався назад на службу. Там він хотів прибрати все зайве зі свого письмового столу й розгорнути на ньому великий аркуш паперу. Кольоровими олівцями та фломастерами він збирався намалювати для кожного з учасників цієї історії поле, а тоді все поз'єднувати лініями. Лініями симпатій, осуду, ненависті, мотивації.

Треба було якомога краще розібратись у стосунках між людьми. Тільки так він міг вступити з ними у ближчий контакт. Та вже на саму згадку про службу в ньому зростало роздратування і від тріскучого кондиціонера, і від закіптюженої люльки Мюллера. Проте і вдома він, Тоні, не знайде спокійної обстановки, щоб попрацювати над планом. Він знав, що Гудрун заважатиме. Кафе чи ресторан для нього теж були не найкращим місцем — надто все там на видноті.

Вже у вестибюлі він почув крик Беккера:

— Я хочу знати, якому ідіотові я маю дякувати?!

На душі в Тоні Вуста стало зовсім гидко, але він відчинив двері своєї кімнати. Там стояв Франц Беккер, схилившись своїм велетенським тілом над столом Мюллера. Мюллер боязко втиснувся в крісло. Здавалося, Беккер ось-ось почне його бити.

— Присягаюсь, я тут ні до чого! Зовсім ні до чого! Я навіть не знаю, як на вас виходити… — белькотів Мюллер.

Тоні Вуст прокашлявся й спитав якомога невимушеніше:

— Дозвольте поцікавитись, що тут діється? У вас щось лихе на серці, пане Беккер? То ви, будь ласка, спершу сядьте.

— Хтось із вас вибовкав мою адресу! І ось я отримую листи з погрозами. Мене хочуть убити. Як ви тільки можете бути такими дилетантами!

Він простягнув Тоні Вустові зібгану записку. Незграбним почерком, як видно, лівою рукою, там було написано друкованими літерами:

«ТИ СПІЛЬНИК МАРКУСА БЕРГЕРА. ТОМУ ТИ ВМРЕШ».

— Я розумію ваше хвилювання, пане Беккер. Це вкрай нахабна погроза. Але чому ви вважаєте, що карна поліція має до цього якесь відношення?

Трохи заспокоївшись, Беккер відповів уже стриманіше:

— Це, безумовно, йде від когось із потерпілих. Можливо, від котроїсь із тих жінок, що їх Маркус начебто шантажував. А можливо, від чийогось батька, чоловіка, коханця, біс його знає! Моє ім'я в жодній газеті не згадували. Ніхто не міг знати про мою причетність до цієї справи. Я належу до зовсім іншого кола знайомих Маркуса Бергера. І ніхто з моїх родичів, певна річ, теж не замішаний у цій справі. Кому ви розповідали, що підозрюєте мене у співпраці із Маркусом Бергером?

«Гудрун, Боже мій, Гудрун! — наче струмом ударило Тоні Вуста. — Невже вона подзвонила своїм друзям і навела їх на Франца Беккера? Версія про те, що він і є спільник, походила від неї. Цілий день вона сиділа у мене в квартирі й, можливо, вирішила трохи побавитись телефоном…»

— Я можу лишити записку у себе? — спитав Тоні. — Само собою зрозуміло, ми будемо з'ясовувати цю історію.

— Атож, ви будете з'ясовувати цю історію. Тепер я задоволений, — просопів Франц Беккер. — Але цю записку мені прислали не поштою. У ній був камінь, що влетів у мою квартиру крізь вікно. Він міг мені й голову розчерепити. Що ви думаєте робити? Як ви збираєтесь мене захищати?

— Але ж вам поки що нічого не загрожує. Може, це лише застереження. Може, вас хочуть лише налякати. Ми ж не можемо тільки з цієї причини день і ніч охороняти ваш дім. Нам не стане людей забезпечувати охорону після кожного такого листа.

— Інакше кажучи, вам на все це начхати! І тільки коли мене прикінчать, як Маркуса, ви почнете розслідування, тобто поплентаєтесь у своїй халтурній, дилетантській манері за вбивцею, поки той обиратиме собі нову жертву.

Тоні Вуст визнав за краще проковтнути всі ці звинувачення. Ліпше не відповідати на них, щоб не ятрити ран знову й знову. Зараз він повинен поговорити з Гудрун. Про гру з планом можна поки що забути.

22

— Не торкайся мене, — заверещала вона, — тільки не торкайся мене! Ти з глузду з'їхав, лягавий!

Тоні спробував поговорити з дівчиною ще раз, тепер уже спокійніше. Він сів, аби показати їй, що бити її ні в якому разі не збирається. А сівши, склав руки на колінах і мовив:

— Послухай, усе це не так уже й страшно. Я навіть ладен про все забути. Ніхто й не дізнається, що ти до цього причетна. Намилять голову лише мені. Адже це не зовсім нормально, що ти живеш тут у мене і ми докладно розмовляємо про розслідування. Єдине, чого я хочу, — щоб не трапилося ще однієї помилки. Пробач, що я так на тебе накинувся. Я все одно ніколи тебе не вдарив би, хоч тобі, може, й здалося, що я це ось-ось зроблю. Просто сьогодні мерзенний день, я справді дуже роздратований. До того ж оця спека! У вухах у мене не вщухає гуркіт кондиціонера. Та й лист про розлучення теж не був великою приємністю. А тепер ще й це. Подумай-но добряче! Адже, якщо я не залагоджу цієї історії з Францом Беккером, вона коштуватиме мені роботи. Як ти гадаєш, ким може стати звільнений комісар карної поліції? Детективом в універсальному магазині. У найкращому разі!

Гудрун ще копилила губи. Проте ямочки на щоках уже свідчили, що її настрій покращав. Вона тільки хотіла, щоб її ще трохи попросили й приголубили.

Тоні зрозумів, що інакше нічого не вийде. Він підвівся, обійняв її за плечі й погладив по голові.

— Будь ласка, Гудрун, скажи мені, кому ти дзвонила. Навіть якщо ти так ненавидиш Маркуса Бергера та його спільника, все одно ти мусиш мені сказати. Адже Беккер не був його спільником. Та хоч би навіть був, убивати його просто так не треба. Якщо він був справді спільником, я віддам його під суд. Обіцяю тобі.

Дівчина подивилася на нього широко розплющеними заплаканими очима й сказала:

— Я нікому не дзвонила. Якщо ти мені не віриш, хай мене заарештують. Те, в чому ти мене підозрюєш, називається підбурюванням до вбивства.

— Але Бога ради, Гудрун, поясни мені, хто ж іще міг послати Францові Беккеру такого листа з погрозами?

— А хто тут поліційний комісар, я чи ти?

23

Він залишив її і подався на кухню. Хотілося випити чогось холодного. Він відчинив холодильник і побачив сумне видовище. Майже ніяких припасів.

Видобувши врешті півпляшки мінеральної води, він відразу приклався до неї.

У голові знову майнула думка про Шіваса. Шівас наклав на себе руки, дізнавшись про ганьбу своєї дружини. Цю інформацію Тоні дістав від Мюллера. Гудрун із помешкання не виходила, бо люди бачили її фотографію у газеті. Але про Франца Беккера газети нічого не повідомляли. Газети… Атож, ось у чому секрет!

Він майже похлинувся мінеральною водою.

Не закоркувавши пляшки, він із гуркотом поставив її назад до холодильника, хутко зачинив дверцята і вибіг із помешкання.

Гудрун щось гукнула йому вслід, але він уже не звертав ні на що уваги. Газетні писаки — ось де собака заритий!

Якщо Гудрун ні з ким не розмовляла по телефону про Франца Беккера, то залишалась тільки одна можливість: прес-конференція шефа. Може, хтось із присутніх на ній журналістів був родичем чи знайомим котроїсь жертви.

24

— Мені треба з вами побалакати, шефе. Я знаю, ви дуже заклопотані, але нам справді треба дещо обговорити. Негайно!

— У вашому розслідуванні намітився вирішальний поворот? — спитав шеф не без іронії в голосі.

— Я радше думаю, з'явилися додаткові проблеми. Хтось погрожує Беккерові вбити його.

Шеф безсило опустив руку долонею вниз на письмовий стіл і промовив:

— Боже мій, Вусте, скільки років ви працюєте в карній поліції? Сюди щодня телефонують люди, які бояться, що хтось їх уб'є. Це не підстава так нервуватись.

Шеф іще раз несхвально похитав головою, відтак опустив повіки й заходився розглядати власні нігті.

— Але я певен, що справа серйозна. Існує щонайменше півсотні або й сотня людей, що мають причину порішити Бергерового спільника. Усі батьки та чоловіки, які тільки тепер дізналися, чим змушені були займатись їхні жінки. Клянуся вам, шефе, кожний другий із них убив би Маркуса Бергера. Але Бергера вже нема, отож свою лють вони спрямовують на жінок, карну поліцію, безпорадні закони й таке інше. Якщо хтось із них узнає ім'я спільника, то, будьте певні, всю лють і жовч зжене куди слід.

— Отже, ви справді вважаєте…

— Так, я вважаю, що Беккер справді у небезпеці. Нам слід би охороняти його дім і вдень, і вночі. Я пораджу йому не виходити з дому.

— А ви не сієте паніку? Адже нічого ще не сталося.

Тепер Тоні вирішив поставити запитання. І зробити це мусив якомога невимушеніше. Допит власного шефа міг для нього закінчитись фатально.

— Багато було журналістів на прес-конференції? Я маю на увазі, чи інтерес до цієї справи такий, як і напочатку, коли ми закрили клуб «Афродіта»?

— Так, трохи було… Може, з десяток чи навіть більше…

— Маєте список журналістів? Хотілося б глянути, з якими газетами нам доведеться найближчим часом мати справу. Якщо вони знову почнуть виливати отруту та жовч, не завадило б заздалегідь знати, звідки це все очікувати.

— Список?.. Список?.. Та я й не знаю, чи ведуть тут якісь списки… Ну, був пан Кауфман, я знаю його особисто, він приходить майже щоразу, коли…

Саме цього Тоні Вуст і сподівався. І рушив далі:

— А хіба не повинні люди, що приходять на прес-конференцію, якось посвідчувати свою особу?

— Авжеж, авжеж… Преса має посвідчення. Але пред'являти їх не вимагають. Бо щоразу виникають якісь прикрощі. Ці хлопці до порядку не привчені. І якщо хтось з'являється без посвідчення і його проганяють, вони роблять із цього цілий скандал. Та ви й самі це добре знаєте, Вусте! Вони чіпляються до нас у всьому. То ми надто ледачі, то надто жорстокі, то просто дурні бюрократи. Тому й обходитись із цими типами доводиться без зайвих церемоній. Власне кажучи, — тут наші погляди збігаються, — більшість із них нікчемні нероби. Навіть гірші від нероб. Скільки разів вони нас розносили вщент? Лизоблюди вони! Лизоблюди!

Шеф неабияк розпалився. Однак, паплюжачи пресу, він не міг приховати найголовнішого: перший-ліпший хоч трохи кмітливий хлопець міг потрапити на прес-конференцію. Байдуже, чи він репортер якої-небудь шкільної газети і чи знає взагалі, скільки літер в абетці. Отож, серед присутніх журналістів міг бути й хтось із ображених чоловіків, запальних коханців, міг бути просто чийсь брат чи батько.

Обличчя Тоні Вуста скам'яніло. У горлі йому пересохло, руки зволожились, і він пояснив:

— Шефе, десь тут поблизу блукає чоловік, у голові якого лише одна думка: помститися. Спочатку він, очевидно, познайомився з кимось із журналістів, аби докладніше дізнатися про цю справу. Таким, певно, чином він і довідався про конференцію. А отже, й сам був на ній. Але як він міг вивідати ім'я Франца Беккера? Невже ви назвали його?

Тепер Тоні Вуст стояв справді на небезпечному шляху. Шеф наїжачився. Він зрозумів, що його хочуть-таки у чомусь звинуватити. І зневажливо глянув на Тоні Вуста. Ну хто був цей Вуст зі своїм досвідом порівняно з ним? Та він його просто зітре на порох, якщо той йому заважатиме. Ще молоко на губах не обсохло, а вже корчить із себе Джеймса Бонда…

Всі ці думки Тоні Вуст міг прочитати на шефовому обличчі. Вони випромінювалися з усіх його пор. Тоні Вуст і не думав змагатися з шефом за владу. Він хотів лише врятувати Франца Беккера від насильницької смерті.

— Шефе, в цій справі уже чимало похибок. Ми не маємо права легковажити нічим.

Шеф вагався. Очевидно, цю сутичку між ним і Вустом можна якось владнати. Давати їй розголос не було жодної потреби.

— Ну так, — зізнався він, — я, звичайно, розповів журналістам, що той Маркус Бергер вів подвійне життя. Ви, колего, це встановили, спасибі вам. Для журналістів то була дуже цікава звістка. Але я просив їх поки що цю справу не ворушити. І, звичайно ж, не називати ніяких імен. Адже ви знаєте, як це буває…

— Ви називали імена? — різко перебив Тоні Вуст свого шефа.

— Можливо… — зізнався шеф і потупив очі.

«Йому соромно, — подумав Тоні. — Йому тепер соромно. Мюллера я ще не змусив здатися. Убивцю я ще не впіймав. Я ще не знаю навіть, хто Маркусів спільник, а проте свого шефа я вже зігнув у баранячий ріг».

Натхнений цією перемогою, Тоні відчув приплив нових сил. Тепер він сам визначатиме і подальший темп, і подальші дії! Навіть шеф танцюватиме під його дудку. Принаймні ще з півгодини. Пізніше, можливо, й ні, якщо візьме себе в руки й подивиться на справу об'єктивніше.

Не питаючи у шефа дозволу, Тоні подзвонив з його телефону до Беккера. Пан Беккер ще не повернувся додому. Тоні дав його дружині короткі напучення. Порадив не виходити з дому, не піддаватись паніці і не вдаватись до жодних дій, попередньо не повідомивши поліцію.

Він пообіцяв пані Беккер, що їхній будинок буде під постійним наглядом двох поліцейських. Принаймні впродовж найближчих сорока восьми годин. Цю вказівку він одразу ж передав у поліцію.

Настрій Тоні мав чудовий. Він їм усім показав. Він знайшов ваду в системі. Ваду, якої досі не помічав навіть шеф.

Хто міг сказати, скільки разів його шеф завдяки прес-конференціям ставав інформатором злочинного світу?

Шеф сидів, похнюпившись, за своїм письмовим столом і нервово кусав нижню губу.

Тепер Тоні Вуст вирішив піти до бакалійної крамниці навпроти і підібрати собі сорт чаю, найпривабливіший для шлунка. Адже й шлункові мало щось перепасти від його тріумфу та радощів.

Не минуло й двох годин, як у карній поліції пролунав телефонний дзвоник пані Беккер. Вона сповіщала, що її чоловік і досі не з'явився вдома. Звичайно, вона дуже непокоїлася. У її житті це було все-таки вперше, щоб біля саду та перед дверима будинку стояли поліцейські.

Минулий досвід показував: тільки-но когось починають охороняти, як він вважає себе в небезпеці й кругом бачить примари.

Мюллер почав заспокоювати пані Беккер. Ну й що, мовляв, із того, як чоловік дві години не з'являється вдома? Можливо, ходить по магазинах. Можливо, зайшов до друзів. А може, засів у шинку і цмулить пиво…

25

Він стояв біля кип'ятильника, гріючи воду на чай. Вогнепальна рана на руці свербіла. Він сподівався, що це ознака загоювання. Його погляд докірливо ковзнув по ретельно прибраному письмовому столу Мюллера. Збираючись щось сказати, Мюллер зробив жест рукою, але тут якраз задзвонив телефон.

Мюллер хотів був узяти трубку, але Тоні Вуст виявився спритнішим. Йому сяйнуло, що саме він, а не Мюллер повинен зняти трубку.

Телефонувала Кріста Беккер. Вона коротко відрекомендувалася приголомшеному комісарові і запропонувала зустрітися й побалакати.

— Як я розумію, ви зараз у вашої тітки на селі? Звідки ви взагалі знаєте про мене? Звідки вам відоме моє ім'я?

— Я зараз у Кельні й дуже хотіла б із вами поговорити. Від тітки я втекла, бо на мене почали тиснути навіть стіни. Коли тебе надто опікають, це довго витримати неможливо. Ми могли б зустрітись у кав'ярні біля собору.

— Гаразд, десь за двадцять хвилин я буду. Якщо тільки дозволить вуличний рух… А як я вас упізнаю?..

Звичайно, він її упізнає. Зрештою, він бачив декілька її фотографій. Його запитання Кріста Беккер уже не чула, бо поклала трубку.

Тоні вимкнув кип'ятильника, налив теплуватої води в чашку, сипнув туди м'яти, з усміхом поставив усе це на стіл Мюллерові й сказав:

— Прошу, це заспокоює нерви.

І, не мовивши більш ні слова, вийшов з кімнати.

Поволі пробиваючись разом із валкою автомобілів у бік собору, він радів наближенню вечора. Безумовно, розмова з Крістою дасть нові відомості чи, принаймні, нові подробиці, що стосуються Маркуса Бергера.

Тоні радів, що ввечері зможе розповісти про них Гудрун.

26

Йому не дуже хотілося йти на люди із Гудрун, тому він купив готові біфштекси, щоб повечеряти вдома. Найкращі, які тільки були. До них йому додали ще й пакетик гострого соусу. Він набрав також пива та кока-коли, а тоді з пустощів купив у вуличного торговця з Пакистану модну прикрасу. Буцімто із слонової кістки. Дві крихітні сережки ручної роботи з білими голубами на тонких срібних дротинках.

Таких голубів вона вимальовувала на його спідній білизні. Він сподівався цим подарунком згладити погане враження від свого недавнього нападу люті.

Сережкам Гудрун зраділа, а проте все одно залишалася не в гуморі. Цілий день вона нудьгувала — у помешканні було так само не прибрано, — і тепер залюбки побалакала б із Тоні. Найкраще було б піти куди-небудь повечеряти разом, але ж і дорогих біфштексів викидати не випадало. До бляшанок із кока-колою вона не доторкнулася, зате залюбки взялася до пива. Тоні теж відкупорив собі бляшанку. Вони цокнулися, і він почав розповідати:

— Уяви собі, я балакав із Крістою Беккер. Вона втекла від своєї тітки. Мати й батько весь час телефонували туди й повідомляли тітку про новини. А Кріста підслуховувала їхні розмови. До того ж учора ввечері, випивши трохи вина, тітка розбалакалася. Отоді Кріста й подалася в Кельн і все мені розповіла.

Бергер, виявляється, ніколи не намагався прилучити її до своїх брудних справ. Навпаки, показував себе дуже моральним хлопцем. Вона якийсь час навіть вважала його трохи неповноцінним, бо він цілий рік не наважувався лягти з нею в ліжко.

Його всі любили. Уся сім'я. Ну, та це ми вже знаємо. Вони справді хотіли побратися. З її чистими голубими очима це звучало майже правдоподібно. Бачила б ти її реакцію, коли я заявив, що про нього думаю!..

Жестикулюючи руками, він спробував удати Крісту. Виходило дуже кумедно. Загостривши язика й випинаючи губи, він белькотів писклявим голосочком:

— Сутенер, сутенер!.. Коли вже на те пішло, це жінки його занапастили! Вони всі хотіли його. Геть усі. Він був хлопцем, про якого мріє кожна. І вони липли до нього. Навіть немолоді, що вже по кілька років були одружені. Він ледве рятувався від їхніх пропозицій. Вони йому іноді й гроші пропонували. Може, він навіть приймав їх, коли ми ще не зналися. Ви ставите йому це на карб? Але ж світ лежав біля його ніг, і він брав що хотів. Тепер ви це називаєте сутенерством. Смішно, просто смішно!..

З реакції Гудрун він зрозумів, що актор з нього ніякий. Зробивши певне зусилля, він перейшов на нормальний тон, аби завершити розповідь.

— На підтвердження своїх слів вона показала мені одного листа. То був для неї справжній удар. За десять днів до загибелі Бергер, виявляється, порвав із нею стосунки!

Тоні сягнув рукою до кишені, щоб витягти листа, проте лишив його там і взявся просто переповідати зміст.

— У сентиментальних висловах він признавався, що невимовно кохав її, що вона для нього найчудовіша і єдина жінка на світі, але він, на жаль, запізнався з іншою, котру, зрозуміло, так сильно, як її, не кохає, але котра чекає від нього дитини. Він розуміє серйозність становища, і тому ніколи більше не зможе бачитися з Крістою. Він бажає їй усього найкращого… Словом, усе це читається як поема. Можемо надіслати цього листа на фірму грамзапису, щоб із нього зробили розкішний шлягер.

Звісно, нерви у неї після такого листа геть здали. Вона намагалася додзвонитись до нього. Але марно. У всій цій історії її батько справді відіграв неабияку роль. Вона знову й знову розповідала мені, як він чудово тримав себе. Він утішав її й підбадьорював, піклувався, щоб вона не заниділа вдома. І коли Кріста хотіла замкнутись у своїй кімнаті, хотіла ревіти й цілком віддаватися своєму горю, батько витягав її з дому, ходив з нею у кіно, запрошував шкільних друзів та подруг, організовував невеличкі пікніки й таке інше.

Він старався з усіх сил, цей буркотливий Франц Беккер. Гадаю, він справді любить свою дочку. Інакше навіщо б йому зчиняти таку метушню? Як спільник Маркуса Бергера він, по-моєму, відпадає.

Гудрун здавалася наляканою. Вона прикусила нижню губу. Щось її непокоїло. Одним довгим ковтком вона допила свою бляшанку пива й нервово почала походжати з одного кутка кухні в інший. Потім поклала на сковороду маргарин і поставила її на плиту.

Невже вона збирається смажити біфштекси? Тоні не міг повірити. Коли це так, то хіба що у розгубленості. Дівчина не знала, за що вхопитися. Щось її вразило.

Щоб заповнити паузу, Тоні й далі щось молов про свою тогоденну роботу. Розповів і про істеричну пані Беккер, яка заявила, що її чоловік пропав безвісти. Бо він, бачте, вже дві години не з'являється вдома!..

Сковорода вислизнула у Гудрун з рук і з гуркотом упала на плиту. Цей гуркіт відразу озвався у Тоні в шлунку. Такі звуки йому нічого доброго не провіщали.

Гудрун вискочила з кухні. Він підхопився й пішов за нею. Побачив її не відразу, бо вона, скрутившись калачиком на підлозі, нерухомо лежала у кутку кімнати й дивилася на свої руки. Дівчина здавалася в цю мить такою маленькою, безпорадною, нещасною, що Тоні захотілось будь-що захистити її.

— Що сталося? Негайно кажи! Тобі немає чого боятись! Ти ж знаєш, я нічого тобі поганого не зроблю, я завжди допоможу тобі! Скажи, що тебе гнітить?

Він став біля неї навколішки й розкуйовдив їй рукою волосся. На очі Гудрун набігли сльози. Вона намагалася не дивитись на нього. І насилу видушила з себе:

— Я збрехала тобі. Я цього не хотіла, але все говорило проти Франца Беккера…

Так от у чім річ! Виходить, із шефом та прес-конференцією він таки попав пальцем у небо!..

— То, виходить, це ти розповіла про Франца Беккера?! Кому? Кому ти розповіла, що він спільник?

Тоні труснув її за плечі, і це вийшло трохи сильніше, ніж він хотів.

— Пусти мене! — зойкнула Гудрун. — Не починай знову! Пані Шівас подзвонила сюди. Вона хотіла поговорити з тобою. Хотіла тобі пояснити, як то безглуздо було підозрювати її чоловіка. А може, просто хотіла поплакати. Вона була геть пригнічена. А коли почула, що я тут, то вже за годину приїхала. Адже мені не було чим зайнятись. А їй і поготів. Чоловікова смерть стала для неї величезним ударом. Вона тільки й думала, як би помститися. Навіщо весь час вона ходила до клубу? Усі ті приниження вона терпіла лише заради чоловіка! І ось він повісився, не залишивши навіть листа, хай би навіть із докорами!

Поступово Гудрун узяла себе в руки і далі говорила вже майже спокійно:

— Я розповіла їй про Франца Беккера й про свою підозру. Ми трохи втішили одна одну і трохи поплакали. А тоді вона поклялась помститися. Зрозуміло, не Маркусові Бергеру, а його спільнику. Бо від самої думки, що після твого недолугого слідства злочинець залишиться непокараний, нам робилося зле. Але я й подумати не могла, що вона… — Голос Гудрун знов урвався. — … що вона зайде так далеко. Ну гаразд, ця історія з каменем та листом… хай собі! Я думала, вона хоче нагнати на нього страху, може, навіть підіслати когось, щоб добряче побили. Але боюся…

Комісар Тоні Вуст відчув внутрішнє напруження, що, здавалося, ось-ось розірве йому стінки шлунка. Він підхопився, поставив Гудрун на ноги і, глянувши їй в ооличчя, різко запитав:

— Допоможеш мені?

Вона кивнула.

Тоні потяг її до дверей.

— До пані Шівас! Негайно!

У поспіху він навіть не замкнув помешкання.

Машину Тоні вів, як найпослідущий дорожній хуліган. Зате до пані Шівас вони дісталися за рекордний час. Вискочивши з машини й хутко перелізши через садову огорожу, він потягнув за собою Гудрун, не звертаючи уваги на те, що вона двічі мало не впала. Кілька разів він грюкнув кулаком у двері, хоча міг і подзвонити.

Пані Шівас відчинила їм у халаті.

Вона одразу здогадалась у чім річ, але, щоб виграти час, докірливо мовила:

— Що це все означає? Невже не можна почекати до ранку? Я вже зібралася спати. Ви ж бачите…

Без будь-яких вітань Тоні Вуст пройшов повз неї до помешкання. Позад себе він тягнув за руку Гудрун. Жінки обмінялися безпорадними поглядами. Гудрун знизала плечима.

Тоні штовхнув Гудрун у крісло, і вона лишилася там мовчки сидіти. Пані Шівас він посадив на канапу, але сам сідати не став. Натомість він грізно наставив на господиню вказівний палець і промовив:

— Я можу вас зрозуміти. Так, чорт забирай, я можу вас зрозуміти. Але те, що ви скоїли, є підбурюванням до вбивства. До вбивства чи називайте це як завгодно. А тим часом Беккер не винен. Не винен! Зрозумійте це! А тепер допоможіть мені запобігти найгіршому. Ця справа для вас обійдеться добре, якщо не станеться вбивства. Жоден прокурор вас за це до в'язниці не пошле. Будь-хто зрозуміє ваше становище. Але якщо Беккер загине, все виглядатиме значно гірше. Отже, кого ви до нього послали? Чи, може, самі збираєтесь його порішити?

Пані Шівас втомлено потерла обличчя, неначе хотіла прогнати кошмарний сон. Тоді пильно глянула на Гудрун і недовірливо перепитала:

— Не винен? Він справді не винен? Гудрун кивнула.

Обличчя у пані Шівас одразу змарніло. Зі сльозами на очах вона забелькотала:

— Я все відміню. Авжеж, пане комісаре. Оце тільки вдягнуся і все відміню. Хай простить мене Бог. Я вважала його спільником. Отим мерзотником, що робив фотографії.

— Вам нічого відміняти не треба. Я сам це зроблю. Але з ким ви вже встигли домовитись?

— Ви повинні мене зрозуміти. Коли мій чоловік… коли він… — Вона не могла того вимовити. — Тоді усе втратило сенс, стало безглуздим. Що я мала робити? Жити на невеличку пенсію, що її, може, призначать по ньому? Я не знала, як бути. Мене підбурювала ненависть. Лише ненависть! Я не довіряла вашому розслідуванню ні на гріш. Даруйте, але це так. Ви поводились, як дурний хлопчисько.

Добродушний, симпатичний, але не для таких типів. Вам іще далеко до них. І тоді я згадала про Тіттенкралле.

Комісар Тоні Вуст здригнувся. Тіттенкралле! Знову…

— Він кілька разів з'являвся в «Афродіті». Я не знаю, як його звати насправді. Він один із бойовиків Людлова. Час від часу він приходив полякати нас. Гудрун він якось навіть ножем погрожував. Але здебільшого просто приходив узяти дівчину, хоч і не платив ніколи, лише обіцяв, що всім нам будуть непереливки, якщо Маркус і далі опиратиметься. Людлов хотів прибрати до рук і цей заклад. Але ви про це, певно, знаєте.

Тоні Вуст нервово переступав з ноги на ногу. Коли ж вона нарешті перейде до головного? Він не зважувався перервати пані Шівас, оскільки вона нарешті розбалакалась і начебто говорила правду.

— Тіттенкралле страшенно вподобав мене. Недаремно ж його так прозвали. А я маю бюстгальтер десятого розміру. Він від цього просто шаленіє. Кілька разів він приходив до мене погратися моїми грудьми. Цей чоловік — із суцільних м'язів та шрамів. Стережіться його. Це жорстокий, тваринний тип! Саме його мені й було треба. Я знала, в яких барах він ошивається. Зрештою, заклади Людлова всім відомі. Одне слово, я розшукала Тіттенкралле й зробила йому пропозицію.

— Яку пропозицію?

Пані Шівас почала нишпорити навколо, шукаючи сигарет, і, не знайшовши, нервово повела очима по кімнаті. Вести розмову далі їй уже не хотілося. Комісар мав би все зрозуміти без подальших пояснень, виявивши достатню делікатність і здогадливість. Але він наполягав на продовженні розповіді.

— Мені було важко, повірте, мені було неймовірно важко. Тіттенкралле часто погрожував поскидати нас із висотного будинку Людлова. Якось він притис мене на сходах «Афродіти» до поручнів і каже: «Якщо Маркус найближчим часом не поступиться, одна з вас щодня злітатиме з висотного будинку. Шубовсть — і на асфальті!» Як я тремтіла тоді! А тепер мусила знову звернутися до цього нелюда. — На очі їй набігли рясні сльози. — Ніхто не може навіть уявити, яких зусиль це мені коштувало. Я вдала із себе закохану корову і зробила йому пропозицію.

— Яку пропозицію?

— О Господи! Я пообіцяла працювати на нього, приймати клієнтів! Лише на нього. Не на Людлова. Я сказала йому, що тепер, коли Маркус Бергер мертвий, і мій чоловік теж, я вільна. Цілком вільна. Мені зовсім не треба ходити на панель. Але для нього я ходитиму. Я сказала йому, що він незрівнянний мужчина, що так, як він, мене ще ніхто не вдовольняв і що надалі він може приходити до мене коли захоче. Якщо він надасть мені кімнату й захистить від інших сутенерів, то я прийматиму для нього клієнтів. Він знав, що справи у мене завжди йшли добре і що п'ять-шість сотень марок на день він з мене матиме. Таким чином він уперше в житті став би незалежним від Людлова!

Отож він почав вчащати до мене й робитись дедалі шаленішим. Тоді я зажадала, аби він порішив Беккера. Я хотіла… ох, сама не знаю, чого я, власне, хотіла. Найрадніше, очевидно, отримати Беккерову голову на золотій таці.

Тіттенкралле пообіцяв, що Беккер тепер не буде радий своєму життю. Для початку він кинув у його помешкання камінь і листа з погрозами. Потім збирався його побити, ще раз побити і, зрештою, усунути взагалі. Ото й усе. Більше мені сказати нічого. Якщо Франц Беккер справді не винен, то… О Боже!..

Пані Шівас затулила руками обличчя. Гудрун схилилась до неї й погладила її по голові.

Тоні Вуст підійшов до телефону й набрав номер поліційного управління. Там нікого вже не було. Він попросив чергового на комутаторі оголосити розшук Петера Грунда, на прізвисько Тіттенкралле. Уже сьогодні вночі треба обнишпорити всі клуби й бари Людлова. Тоні Вуст сподівався, що в одному з них Тіттенкралле затримають.

Потім він набрав номер Беккерів. Трубку зняла Ріта Беккер.

— Це комісар Тоні Вуст. Ваш чоловік ще не повернувся?

— Ні. Я страшенно потерпаю. Може, його й нема вже живого. Зробіть що-небудь, пане комісаре, зробіть що-небудь!

— Вам ніщо не загрожує, пані Беккер. Наші люди охороняють ваш дім, і я обіцяю вам, що з вашим чоловіком теж нічого не скоїться. Ми його скоро знайдемо. Я отримав важливі відомості. Але якщо він сам озветься, повідомте, будь ласка, про це одного з поліцейських на вулиці.

Тоні поклав трубку й почав обмірковувати свій наступний хід.

Десь по Кельну никає Тіттенкралле й намагається спіткати Беккера. Це була перша можливість. Але була й інша: Беккер засідає десь у пивниці, тимчасом як Тіттенкралле в котромусь клубі пильнує дівчат і виставляє за двері знахабнілих гультяїв.

Могло бути й так, що Тіттенкралле вже підстеріг Беккера й віддухопелив його мало не до смерті. І тепер Беккер лежить десь у лікарні в реанімації… Вуст не думав, що Тіттенкралле міг одразу вбити Беккера. І хоч сам він ще ані на крок не наблизився до вбивці Маркуса Бергера, проте відчував, що зробив добру роботу, і тепер чекав її наслідків.

Лікарнями, одначе, його колеги нехай займуться.

Тепер він міг спокійно чекати, що буде далі. Та коли він потяг за руку Гудрун, збираючись піти з нею, пані Шівас пронизливо закричала:

— Ні! Не залишайте мене саму! Бога ради, я не можу лишатися сама! Не можу сидіти тут і чекати, поки Тіттенкралле схоплять чи вб'ють. А якщо він прознає, що я його виказала?.. Та він же зітре мене на порох! Я не можу тут залишатися. Мені треба виїхати з цього міста! Може, навіть з країни! Він знайде мене скрізь! Адже я зіпсувала йому всю справу! Ви звеліли обнишпорити заклади Людлова. Найпізніше за дві години він уже знатиме, чия це заслуга. І тоді мені кінець…

Її аргументи здалися Вустові переконливими. Вона справді була в небезпеці. А він не міг навіть забезпечити їй охорону. Зрештою, один поліцейський перед її дверима був би для Людлова та його людей щонайбільше спортивною перешкодою, а не серйозною завадою.

Тоні вирішив забрати пані Шівас із собою. Не минуло й двох хвилин, як вона вже стояла перед ним одягнена.

А біфштекси! Вони ж залишили їх на плиті!.. На якусь мить Тоні задумався, чи вимкнув, ідучи з дому, плиту. Нарешті згадав, що й не вмикав її. Але Гудрун… Чи не ввімкнула вона плиту? Тоні вже хотів був запитати її, але таке запитання могло здатися надто банальним, навіть міщанським. Він боявся, що дівчина відповість щось на зразок: «І як ти тільки можеш зараз думати про свою паршиву плиту?..»

Щоб уникнути суперечок, Тоні запросив обох жінок перекусити. До китайського ресторану.

Що там подадуть, йому було майже байдуже. Хоч, як на нього, у китайському ресторані подавали замало м'яса. Та в цю мить алкоголь був для нього важливіший, ніж шматок яловичини.

Спершу він замовив три чарки горілки. Після того, як вони з'їли салат і пані Шівас поступово опанувала себе, вони замовили ще якусь страву з рисом. Відвідувачі з цікавістю спостерігали за Тоні. Певно, робили свої припущення.

Чи пані Шівас — його дружина, а Гудрун — дочка? Чому пані Шівас має такий розгублений, заляканий вигляд? Чому в неї час від часу по щоках збігають сльози? Чому Гудрун знову й знову перехиляється через стіл, щоб погладити пані Шівас по голові? Яку роль відіграє він сам? Може, він коханець цієї маленької дівчини? А пані Шівас — її мати?..

Та зрештою допитливі погляди відвідувачів перестали цікавити Тоні. Навіть настрій у нього поліпшився. Як-не-як, люди приділяли йому увагу.

Подали таріль з рисом, і Тоні замовив собі четверту чарку горілки та п'яту склянку пива. Йому полегшало на душі. Він дійшов того стану, коли алкоголь справді потрібен, щоб трохи розслабитись.

Пані Шівас, наче звертаючись сама до себе, прошепотіла:

— Якщо він його ще не вбив, то неодмінно вб'є. Уже сьогодні! Я відчуваю це. Він аж горить з нетерпіння заволодіти мною, зробити мене остаточно своєю повією. Він сьогодні ж уб'є його. І ми не зможемо перешкодити. Боже!..

У Тоні Вуста виникло таке відчуття, ніби по венах йому прошмигнула маленька холодна рибка. Слова пані Шівас змусили його здригнутися.

— Як ви тоді сказали? Чим Тіттенкралле погрожував вам? Повикидати всіх з висотного будинку? Так? А де той будинок? Як туди їхати?

Він уже встав. Треба було діяти. Пані Шівас теж підвелася. З її обличчя було видно, що комісарове припущення вона сприйняла так само серйозно.

— Людлов будує висотний будинок. Дванадцять чи чотирнадцять поверхів. Це має бути єдиний ігровий та розважальний центр. У такий спосіб він хоче остаточно зробитися королем нічного життя Кельна.

— Їдьмо туди! Яка вулиця? Який номер того будинку?

— Я цього не знаю, не знаю! Але я знайду, якщо ви мене відвезете.

— Офіціанте, рахунок! — гукнув Тоні Вуст і метнувся до буфету.

Він тицьнув офіціантові стомаркову банкноту, кинув: «Досить?» — і побіг до телефону. Проте подзвонити йому не вдалося, бо там стояв якийсь хлопець. Тоні понишпорив у кишені за службовим значком, але не знайшов і вигукнув:

— Покладіть трубку! Мені треба зателефонувати! Я з карної поліції! Маю невідкладну розмову.

— Не мороч мені голови, старий. Бо я, в такому разі, китайський імператор, і в мене тут офіційна державна розмова. Отож краще не лізь. До того ж я не люблю, коли хтось слухає мої телефонні розмови. Зникни, старий, поки цілий!

Якусь мить Тоні Вуст розмірковував, чи не провчити йому цього молодика. Врешті це здалось йому геть недоречним і безглуздим. Він повернувся до столу. Пані Шівас та Гудрун уже стояли біля дверей. Вони разом побігли до його «ауді». На диво, мотор завівся відразу.

Пані Шівас командувала:

— Зараз направо, потім наліво, потім знову прямо. А тепер ми вже під'їжджаємо. Будинок ще не зовсім готовий. Кругом риштування.

Тоні Вуст зорієнтувався. Недалеко від висотного будинку стояла телефонна будка. Звідти можна було ще повідомити колег. Вони повільно під'їхали до будинку з тильного боку.

— Боже мій, там… — вихопилось у Гудрун, і вона показала пальцем у темряву.

Тієї ж миті й Тоні Вуст побачив світляний конус від кишенькового ліхтарика, що повільно кружляв на другому поверсі.

— Він уже там. Ми не маємо більше часу. Гудрун, біжи до будки, що поза домом і телефонуй у поліцію. Ти знаєш, що треба сказати?

Вона мовчки кивнула.

— А я спробую відвернути найгірше. Може, ще встигну.

Тоні вискочив з машини й побіг до будинку. Його кроки гриміли по асфальту, мов постріли.

За кілька хвилин, подумав він, тут аж кишітиме поліцейськими. Якщо діло дійде до бійки з Тіттенкралле чи навіть до перестрілки, він залюбки надасть колегам змогу взяти в цьому участь. Вдавати з себе героя він не мав ані найменшого бажання.

«Лише кілька хвилин, — подумав Тоні. — Але впродовж цих хвилин я відповідаю за все. І Беккерове життя у моїх руках».

Він зовсім не збирався самотужки заарештовувати Тіттенкралле, щоб потім гордо передати його колегам, які примчать до будинку. Він хотів лише вигадати час. Рука його несамохіть потяглася до пістолета, якого, проте, не було, бо в цей час він лежав удома, в письмовому столі, як завжди, добре змащений, з набоями й зведеним запобіжником. Вогнепальна рана на руці нагадала про себе різким уколом, немовби застерігаючи, що Тоні далеко не в найкращому стані.

А на такого бойовика, як Тіттенкралле, він не міг іти з меншими силами й без зброї.

Сходи в недобудованому будинку були ще без поручнів. Лише подекуди будівельники поприбивали грубі дерев'яні планки. Із них можна було позаганяти в долоні гострі скапки, що стирчали зверху. Тоні мав добре пильнувати.

На сходах валявся розкиданий інструмент: лопатка, перекинуте відро, молоток, якесь ганчір'я. Це безладдя було небезпечне — будь-який стукіт, брязкіт відра могли виказати його й поставити один на один із розлюченим Тіттенкралле. Тим часом він мусив подолати ці темні сходи якомога швидше, щоб вчасно підступитись до Тіттенкралле та Беккера.

У голові майнула нова думка. Можливо, на другому поверсі ніякий не Тіттенкралле, а звичайний собі бродяга, що затишно влаштувався там на ніч. Такі недобудовані висотні будинки були чудовим притулком для бродяг, або, як їх офіційно називають, «бездомних».

Тоні, скрадаючись, піднявся поверхом вище, тоді зупинився й прислухавсь до темряви. Унизу почулося якесь шарудіння. Може, то пацюки? А може, за ним іде пані Шівас? З одного боку, ця думка викликала в нього роздратування. Кожним необачним рухом пані Шівас могла виказати його. Але, з іншого боку, близькість цієї рішучої жінки додавала йому впевненості. Якщо йому доведеться скрутно, вона напевне втрутиться в бійку, схопивши з підлоги перший-ліпший молоток чи брусок.

Кроки над ним стало чути виразніше. Хтось незграбно посувався вперед. Кожен крок давався невідомому із зусиллям. Тоні чув, як важко він ступає. За кожним кроком долинало протягле кректання, як ото за важкої роботи. Потім Тоні здалося, ніби там когось волочать.

Він спробував уявити собі картину, яка відповідала б звукам, що долинали згори. Тіттенкралле тягне Франца Беккера крок за кроком уперед. Беккер важко висить на його руках. Ноги волочаться по шерехуватій бетонній долівці. Тіттенкралле аж упрів, і кожен крок дається йому через силу. Найімовірніше, він задкує і тягне Франца Беккера, притиснувши собі до живота. Така ситуація давала комісарові Тоні Вусту непоганий шанс. Адже Тіттенкралле пробирається, сказати б, наосліп. Звичайно, час від часу він озирається. Але головна його увага зосереджена на Беккері, якого він тягне нагору.

«Якби я зайшов ззаду, то міг би одним ударом у потилицю нокаутувати його й передати колегам». Але цю ідею він одразу відкинув. Надто вона ризикована. Щоб здійснити цей план, треба якось опинитися у Тіттенкралле за спиною. Тобто піднятися вище за нього. Але ж прошмигнути повз нього було неможливо.

Тіттенкралле й Франц Беккер були вже на третьому поверсі, а може, навіть між третім і четвертим. А він, Тоні, — лише на другому. Тіттенкралле, очевидно, тягтиме свою жертву на самісінький верх, бо хоче бути певним, що падіння для Франца Беккера закінчиться смертельно. Та й жоден судовий лікар не доведе тоді, що покійник, перш ніж упасти з десятого чи чотирнадцятого поверху, зазнав побоїв. План був аж ніяк не дурний.

Тоні Вуст гадав, що Тіттенкралле має подолати ще добрий десяток поверхів. А це значно підірве його сили. До того ж на такий перехід потрібен час. Поки він добереться нагору, будинок давно буде оточений.

Тоні згадав перестрілку в клубі «Афродіта». Може, й цього разу гарячі голови з криком і грюкотом кинуться сходами нагору, наче стадо лютих биків. Може, Тіттенкралле зразу почне стріляти. Тоді Тоні Вуст перший опиниться у небезпеці. Бо все-таки він до Тіттенкралле найближче. А якщо Франц Беккер іще живий, то Тіттенкралле, безумовно, використає його як заложника, щоб вибратися з оточеного будинку.

Лишалось, по суті, єдине рішення: якнайшвидше усунути Тіттенкралле. Не можна дати йому шансів для опору, а тим більше — можливості утекти разом із заложником. Час відігравав подвійну роль: зменшував небезпеку для Тоні Вуста і воднораз збільшував її для Франца Беккера.

Раптом Тоні відчув, що ззаду на нього хтось дивиться. Він різко повернувся, кинувся до стіни й замахнувся лівою рукою, щоб завдати потужного удару. Одначе пронизливий крик пані Шівас зупинив його.

— Це ж я, це я! Я хотіла вам допомогти.

Поверхом вище над ними на долівку впав Франц Беккер. Почулася приглушена лайка.

— Тепер нас виявили. Якомога швидше тікайте звідси! — просичав Тоні Вуст.

Навіть у темряві було видно, що обличчя в пані Шівас зробилося попелисто-сіре. Вона втратила всю свою рішучість. Те враження, яке вона дотепер справляла на Тоні, враз неначе звітрилося. Перед ним була нещасна, охоплена панічним страхом жінка.

Тіттенкралле відреагував саме так, як і слід було сподіватись. Рятуватися втечею він не збирався, навпаки — перейшов у наступ. На сходах залунали швидкі кроки. Тіттенкралле біг униз.

Тоні Вуст схопив пані Шівас і штовхнув її поперед себе до великого вікна. Це був шанс сховати принаймні її у безпечному місці. Тіттенкралле міг не здогадуватися, що переслідувачів двоє.

Хрипким голосом Тоні Вуст прошепотів:

— Лізьте туди! Швидко! Піднімайтесь на риштування! Сховайтеся там і принишкніть.

Йому довелося допомогти пані Шівас. Вона так тремтіла, що ніяк не могла протиснути своє огрядне тіло у вікно. Зачепившись за сірий камінь, вона порвала панчохи. Попри всю свою зніженість, від страху вона не помітила й інших подряпин.

Ступивши на хитке риштування, жінка судомно вчепилася за металеві труби й заплющила очі, щоб не дивитися вниз, між грубі дошки. Автомобілі, що снували туди-сюди, фосфоресцентно мигтіли фарами, надаючи усій сцені таємничості. Пані Шівас притиснулася спиною до стіни будинку й силкувалася потамувати страх.

Пригнувшись, тяжко дихаючи, Тіттенкралле вдерся у приміщення. Руки мав широко розпростерті, неначе збирався когось схопити. У лівій руці тримав кишенькового ліхтарика, яким водив, наче ножем. Конус світла повільно посувався від стіни до стіни. На мить Тоні Вуст подумав, чи не вислизнути і йому у вікно. Лише побоювання виказати цим пані Шівас утримало його на місці. Героєм він себе при цьому аж ніяк не почував.

Світляний конус наближався.

Тоні Вуст спробував розгледіти, чи не тримає Тіттенкралле у правій руці зброю. Одначе було надто темно. Повільно, майже не дихаючи, Тоні пробирався навпомацки вздовж стіни, мовби все ще сподіваючись уникнути пучка світла.

Коли промінь кишенькового ліхтарика впав просто на нього, його пальці якраз намацали шорсткий дерев'яний брусок. Усе сталося одночасно: Тіттенкралле порвався вперед, упустив з руки ліхтарика і розчепірив пальці, щоб схопити Тоні за горлянку. І ту ж мить Тоні Вуст рвонув брусок угору й ударив ним навмання. Пролунав глухий удар. Тоні одразу ж заніс брусок для другого удару. Кишеньковий ліхтарик покотився й висвітив частину долівки. Свого супротивника Тоні не бачив. Знову й знову він розлючено махав бруском, зі свистом розтинаючи повітря. Його шлунок при цьому конвульсійно стискався.

«А що, як Тіттенкралле має вогнепальну зброю? Адже він мене просто пристрелить, та й квит», — майнуло у голові в Тоні.

До того ж він тепер опинився просто перед вікном, крізь яке іззовні до порожньої кімнати падало сяке-таке світло.

І тут по долівці щось шугнуло, ноги в Тоні підкосились, і він навзнак повалився на підлогу. Вже падаючи, він ще раз вклав усю свою силу й лють в удар бруском. Цього разу він влучив точно. Дерев'яний брусок розколовся об голову Тіттенкралле на дрібні тріски. Той коротко зойкнув і, наче побитий кіт, зник поверхом вище.

Важко дихаючи, напружуючи останні сили, Тоні Вуст підвівся.

«Може, вони все-таки ось-ось з'являться? Де вони тільки застрягли, ті сонні мухи? Адже давно мали б бути тут!» — подумав Тоні.

Він вирішив дочекатися колег на другому поверсі. Що ще може за цей час статися? Малоймовірно, щоб Тіттенкралле зіштовхнув Франца Беккера з третього поверху. Найпевніше, він сам спробує утекти через риштування. Адже дорогу сходами йому перекрив Тоні Вуст.

«Якщо він хоче втекти, хай тікає, — подумав Тоні. — Рано чи пізно ми його впіймаємо. Зрештою, ми про нього знаємо все. Його манеру поведінки, відбитки пальців, коло знайомих. Далеко він не втече. Головне — життя Франца Беккера. Але що може перешкодити Тіттенкралле зараз, у цю мить, задушити свою жертву? Вдарити ножем у серце чи вбити ще якось? А потім можна й утекти, зіскочивши з риштування».

Тоні Вуст почав вираховувати причину, з якої Тіттенкралле міг піти на це вбивство.

Причина таки була.

Якщо він справді повірив, що пані Шівас після розправи з Беккером прийматиме для нього клієнтів, убивство для нього конче важливе. Власне, він уже й тепер утікач. А як йому заробляти гроші? Зі слухняною повією він міг утекти куди завгодно. Принаймні на шматок хліба завжди матиме. Не виключено, що пані Шівас — його єдиний капітал.

Тоні Вуст сумнівався, що Тіттенкралле призапасив собі щось на чорний день. Із цих міркувань висновок був один: Тоні мусив піднятися сходами вгору і знешкодити Тіттенкралле.

Затисши рукою плече, наче там була свіжа вогнепальна рана, він швидко рушив сходами вгору.

Опинившись на третьому поверсі, він так і не усвідомив, яку дурницю робить…

… Кулак поцілив йому просто у скроню, і він миттю втратив здатність орієнтуватися. Свої ноги він раптом побачив у повітрі. Вони немовби летіли на нього…

Більше він нічого не пам'ятав.

27

Він не знав, як довго пролежав на вогкуватій холодній долівці. Череп розколювався, все тіло нило, але свідомість, здається, поверталася. Думки зринали в голові судомно, наче від спазмів шлунка, тому Тоні люто видушив із себе:

— Та де ж ви застрягли, мерзотники?!

Жоден з його колег, мабуть, ще не приїхав. Інакше його обступала б не тиша, а гамір, може, навіть жарти колег. Було б куди більше світла й лунав би тупіт важких черевиків.

З великими зусиллями він піднімався сходами вище. Поступово до нього поверталися сили і здатність знову напружувати м'язи. Людське тіло має невичерпні резерви, які воно вивільняє в скрутному становищі. Він читав про це в якомусь науково-популярному журналі. Тепер лишалося тільки вірити, що автори не помилялись.

Він і далі долав сходинку за сходинкою.

Похолоднішало. Свіжий вітер свистів крізь віконні отвори. Тіло Тоні вкрилося потом, і вітер приємно холодив його. Нарешті Тоні дістався до найвищого поверху.

Франц Беккер, неначе вугор, звивався на підлозі. Тіттенкралле тягнув його, схопивши правою рукою за вухо, а лівою за чуприну. «Яка ж ти мерзенна свиня!» — подумав Тоні Вуст.

Від болю Беккер опритомнів. Але наручники були надійні й звільнитися від них він не міг. В очах його застиг смертельний страх. Тіттенкралле пасмами виривав йому волосся. Передчуваючи, що кожну мить може з'явитись поліція, він зганяв свою лють на жертві. Ривками тягнув Франца Беккера за вуха й чуприну, штурхаючи його при тому під ребра й гамселячи по потилиці. Надсадне дихання виривалося йому з грудей із погрозливим тріском.

«Гаразд, — подумав Тоні, — садонув ти мені добряче, голова й досі гуде. Але й ти вже не свіжий, Тіттенкралле!»

Тим часом Тіттенкралле допхав Франца Беккера до самого краю прірви й тепер намагався штурханами скинути його вниз. Беккер опирався. Його тіло знову й знову випростувалось і таким чином посувалося трохи вперед; зв'язаними ногами він молотив повітря навколо себе. Це могло тривати, аж поки Франц Беккер від ударів знепритомніє чи доки Тіттенкралле таки зіштовхне його вниз.

Тоні Вуст роззирнувся, шукаючи якого-небудь предмета, щоб використати як зброю. Але нічого придатного не знайшов.

— Руки вгору! Здавайтесь! Вам уже не втекти! Будинок оточено! Ви в пастці, Петере Грунд! — крикнув він.

Тіттенкралле полишив свою жертву, обернувся до комісара й уїдливо мовив:

— Тобі ще мало? Я ж міг спокійно добити тебе! А дав тобі шанс вибратися живим. Ідіот! Чому ти з нього не скористався?

— Ані руш! Руки вгору, лягти на підлогу, ноги нарізно! Твоя гра програна.

— Не сміши мене! Озирнися краще! Де вони, твої друзяки? Звідси все добре видно. Ніяких сирен, ніяких машин! Хоч би якийсь поганенький лягавий пройшов унизу. Мабуть, у них сьогодні вихідний, га?

— Уся територія оточена! Жодна миша звідси не вийде!

— Це ти не вийдеш звідси! — гукнув Тіттенкралле й кинувся на Тоні Вуста.

Тоні побоювався, що знепритомніє знову, якщо Тіттенкралле хоч раз дістане його. Тому ударами ніг намагався тримати його на віддалі. А проте Тіттенкралле таки двічі змазав його по голові. Навкруги все знову почало гойдатися. Вже майже знепритомнівши, Тоні раптом побачив Гудрун. Вона шмигнула за спину Тіттенкралле й, здавалося, шукала чогось.

Як вона сюди потрапила? Як опинилася нагорі? Де поліція? Певно, Гудрун шукає зараз якийсь предмет, щоб іззаду вдарити Тіттенкралле. Та коли на нижніх поверхах скрізь панував безлад і валялись інструменти, то нагорі було ретельно підметено.

Гудрун так нічого й не знайшла, і Тоні тепер потерпав і за її життя. Через те, напевне, й не знепритомнів. Обава була така сильна, що відтіснила слабкість.

Несподівано Гудрун уклякла навколішки позад Тіттенкралле. В ту ж мить Тоні Вуст зрозумів, що це його останній шанс. Дитячий трюк, який вони хлопчаками не раз проробляли, б'ючись зі старшими.

Тоні навіть не намагався вдарити. Він лише скочив уперед, розставивши руки, як крила, розчепіривши пальці, мов вампір'ячі кігті, і вищиривши зуби. При цьому він по-звірячому рикнув.

Тіттенкралле сахнувся назад. І тут він спіткнувся об тіло Гудрун, коліна йому підітнулись, і, втративши рівновагу, він повалився додолу.

Тоні Вуст скористався з нагоди і всією вагою, колінами вперед гепнувся на грудну клітку Тіттенкралле. Як із пробитої повітряної кулі, з неї враз вийшло усе повітря. Водночас Тоні з усієї сили вдарив його кулаком в обличчя. Голова Тіттенкралле відкинулася набік.

Ще не вірячи, що йому таки вдалося все це зробити, Тоні Вуст підвівся. Тіттенкралле лежав у нокауті. Гудрун підтримала Тоні за плечі. Він вдячно прийняв її допомогу. Кілька секунд вони стояли мовчки. Дівчина майже тримала його на собі. А він тільки гладив її долонею по щоці і не знаходив слів. Хотів сказати «дякую», але натомість після короткої паузи спитав:

— Як ти сюди потрапила? Знизу долинули поліційні сирени.

Нарешті! Тепер він міг полишити все інше на колег. Своє діло він зробив, але вже не годен був навіть звільнити Франца Беккера від наручників.

— Ну, то як ти сюди потрапила?

Гудрун тісніше пригорнулась до нього й мовила:

— Я побігла до телефону. У кабіні був якийсь рокер. Я не зважилася перервати його і побігла назад, щоб знайти по той бік вулиці ще одну телефонну будку. І якраз тоді почула крик пані Шівас. Я зрозуміла, що там у вас бійка і телефонувати у поліцію вже ніколи. Я полізла вгору по риштуваннях. На кожному поверсі зазирала всередину, але тебе ніде не було. Я хотіла допомогти тобі, просто допомогти. Я ні разу не глянула вниз, поки не піднялася сюди. Інакше б я зомліла. Я завжди боялася висоти. У школі мене навіть від вправ на колоді звільняли, бо в мене паморочилось у голові. — Вона зовсім по-дитячому захихотіла.

— Але хто… хто викликав поліцію?

— Мабуть, пані Шівас. А де вона?

— Авжеж, пані Шівас! Вона була тут, на третьому поверсі і, видно, тихенько спустилася вниз. Ох, мала, я вже більше не можу. Геть видихався.

Але їм ще треба було дати раду із Францом Беккером. Зняти з нього наручники їм так і не вдалося. Та з його вдячних очей було видно, що він відчуває. Усі троє притислись одне до одного тремтячими від хвилювання тілами, наче були однією сім'єю чи химерною групою коханців.

Франц Беккер заплакав.

Поліцейські, як Тоні й сподівався, кинулися нагору сходами, мов стадо биків. Вони щось кричали, блискали на всі боки ліхтариками, внизу вили сирени, бракувало тільки стрілянини.

На останньому поверсі вони побачили трьох людей, що сиділи на підлозі, пригорнувшись одне до одного. Поліцейські, заспокоївшись, сховали зброю. На Тіттенкралле відразу наділи наручники. А Франца Беккера від наручників звільнили, і вони троє повільно, обережно рушили сходами вниз. Спереду і ззаду їх супроводили поліцейські.

Спускаючись униз, вони зустріли Порно-Мюллера. Він увесь аж сяяв, наче то був його власний успіх. Од безмірної радості він плеснув Тоні по плечу, — звичайно, просто по рані, — і врочисто проголосив:

— Ну що, гарно ми попрацювали, Тоні?

Щоразу, коли Порно-Мюллер, збуджений і енергійний, аж сяяв від радості, Тоні Вуст знемагав від бажання шпурнути йому в обличчя кусень торту, вилити на штани гарячу каву чи зробити ще якусь капость. Але сьогодні він не мав сили навіть гідно відповісти, хоч нагода була якнайсприятливіша.

Зрозумівши, що від Тоні Вуста нічого не доб'ється, Порно-Мюллер звернув свій погляд на Гудрун Кох. М'язи його заграли, усміх поширшав, він ще раз по-приятельськи плеснув Тоні Вуста по плечу й радісно мовив:

— Це просто чудово, Вурсте. Вибач, звісно, що я знов так на тебе кажу, Ковбаско! Але цю справу ми таки чудово облагодили! Скільки зайців убили одним пострілом! Хай би хтось іще спробував! Цю малу шукають уже кілька днів, батьки подали заяву. Ми обнишпорили всі борделі від Гамбурга до Мюнхена. Вона ж не абияка штучка. Я про неї довідався випадково, вона теж замішана у справі з клубом «Афродіта». Тепер ми повернемо її до батьків. Ну хіба не вдалий день?

— Не торкайся до мене, лягавий! — зарепетувала Гудрун Кох.

«Пусти її, Порно-Мюллере, — подумав Тоні Вуст. — Краще пусти її, а то я розмажу тебе по стіні».

Він не мав уже сили сказати це вголос. Щось у ньому зламалося. Він нічого більше не міг. Завтра він знову кинеться в боротьбу. Але сьогодні не може. Безсило озирнувшись, Тоні потюпав далі сходами.

Внизу Мюллер уже доповідав по радіотелефону про успішне закінчення операції. Зрозуміло, він не забув докладно змалювати свою участь у ній, а заразом сповістив, що схоплено — саме так він і сказав: «схоплено» — тринадцятирічну повію Гудрун Кох, про яку її батьки заявили як про зниклу безвісти, можливо, навіть викрадену.

Мюллер дістав розпорядження передати її службі у справах молоді.

Гудрун дряпалася й кричала. Два поліцейські насилу втягли її в машину. Порно-Мюллер при цьому лише єхидно посміхався.

— Допоможи мені, Тоні, допоможи мені! Ти не можеш отак мене покинути! Який же ти підлий боягуз, яка свиня! Ти такий самий, як вони всі! Ніколи, ніколи тебе не хочу більше бачити! Мерзотник!..

Глухо зачинилися дверцята автомобіля, і дальшої лайки Тоні вже не чув. Разом із Францом Беккером їм треба було до лікарні. А Мюллер уже помчав до управління. В годину тріумфу краще бути ближче до шефа. Лікарня йому ні до чого.

Франц Беккер і Тоні Вуст удвох дожидали санітарної машини. Свою закривавлену, понівечену голову Франц Беккер стомлено притулив до плеча Тоні Вуста. Кволим голосом він промовив:

— Слухайте, ви врятували мені життя. Ви і та мала. Я давно вже лежав би там унизу. Тим більше, що всі ви вважали мене за спільника. Та це не так. Я не спільник. Це ж я вбив Маркуса Бергера.

Тоні Вуст уже думав, що робочий день у нього закінчився. Він хотів тільки показатися лікарю, та й годі. Натомість по його тілу знову побігли мурашки. Беккерові слова скидалися на зізнання. Писати протокол Тоні, звісно, не міг. Але мусив-таки зібратись на силі, аби добре затямити розповідь Франца Беккера.

— Це зробив би на моєму місці кожен батько. Я не соромлюся свого вчинку. Аніскілечки. Навпаки! Я навіть пишаюся ним. Усе, що ми з дружиною розповідали вам про Маркуса Бергера, правда. Він умів прикидатися, як ніхто. Ми поважали й любили його, кращого зятя годі було й уявити. Ми справді хотіли відкрити разом таксомоторне підприємство. Я не знав, звідки в нього гроші. Я вважав його ідеальним зятем, що кохає мою дочку. А потім… потім один мій колега, тобто один мій колишній колега-таксист, якого я хотів узяти до нашої нової фірми, розповів мені все. Коли я сказав, що хочу з Маркусом Бергером заснувати таксомоторне підприємство, він на мене подивився так, наче я був восьмим чудом світу. І заявив, що не збирається працювати водієм. Але ж я знав, що він уже понад рік безробітний. Я наполягав, і тоді він відповів: «Краще я здохну, аніж працюватиму на цю свиню». Я не зразу повірив тому, що він розповів мені про Маркуса Бергера. Кілька днів я сам вистежував Маркуса і натрапив на клуб «Афродіта». Історія ставала дедалі правдоподібнішою. Під час невеличкого сімейного свята я витяг у нього ключі й зробив зліпки. З його посвідчення особи я вже знав, що він має ще одну квартиру.

Коли я прийшов туди, він саме прокручував якійсь сімнадцяти— чи вісімнадцятирічній дівчині одну з тих мерзенних магнітофонних касет.

Дівчину я відіслав додому, а Маркуса Бергера побив. Скиглячи, він стояв переді мною на колінах і запевняв, що хоче одружитися з Крістою. Він, мовляв, і гадки не мав посилати її на панель. Я навіть повірив йому, сам не знаю чому. Та це й не має значення. Бо врешті я наказав йому взяти олівця й папір. І продиктував прощального листа до Крісти. Він підписав цього листа, і я відніс його на пошту.

Зі сльозами він пообіцяв мені більш ніколи не зустрічатися з Крістою. Тиждень чи два усе йшло гаразд. Я втішав Крісту, ходив з нею в кіно, влаштовував пікніки й таке інше. Поступово дівчина ожила і начебто змирилася з утратою. Не так уже й важить перше розбите кохання. Треба просто пережити його. Краще розрив, аніж жити потім з такою свинею.

Та якось уранці — Крісти вже не було — прийшов листоноша, пізніше, ніж звичайно. Через це Маркусові Бергеру й не пощастило.

Серед пошти був лист для Крісти. З почерку я відразу побачив, що то від Маркуса. Я його розпечатав і прочитав.

У листі він їй в усьому признавався. Признавався, що все життя був сутенером. Розповідав про магнітофонні касети. Зізнавався, що дурив жінок. Не соромлячись, писав усе відверто.

Але далі твердив, що хоче з цим покінчити, одружитися з нею й почати нове життя. Додавав також, що останнього листа його змусив написати я. З усіма подробицями — мабуть, щоб викликати жаль, — описував побої, яких я йому заподіяв. А в кінці пропонував час і місце зустрічі.

Я знищив листа й вирушив у Дюнвальд замість Крісти. Маркус збирався приємно собі погуляти з нею в ліску, але замість неї на нього чекав я.

«Удруге він цього вже не робитиме», — сказав я собі.

Як по правді, то я не думав, що він звалиться так швидко. Ви ж знаєте, колись я займався боксом. Не знаю, чи хотів я його вбити. Мабуть, що ні. Мені кортіло лише добряче врізати цьому підлому собаці. Раз і назавжди вибити йому з голови оті дурниці. Та він пустився духу.

Я залишив його лежати, не знаючи, живий він чи ні. Та й байдуже мені до того було. Я бив його, аж поки побачив, що він не ворушиться. Тоді поїхав додому.

Оце, власне, й усе. Я не боюся в'язниці. Погано лише, що Кріста про все довідається. Для неї це буде неабиякий удар, і навряд чи вона мене зрозуміє.

Коли санітарна машина нарешті під'їхала, Тоні Вуст, уже відчинивши дверцята, раптом почав блювати. Для його шлунка всього пережитого виявилося забагато.

Лікар упізнав Тоні й згадав його вогнепальну рану. Цим разом він мусив накласти Тоні шов на брову. Було досить боляче. Але після операції Тоні Вуст міг іти додому.

Беккера залишили в лікарні на обстеження. Підозрювали струс мозку. І перелом ребер.

Тоні Вуст поїхав додому на таксі. Його думки кружляли довкола Гудрун Кох та Франца Беккера, довкола Крісти Беккер та пані Шівас.

Таксі зупинилося метрів за двадцять від його дому. Дорогу перегороджував автомобіль пожежної команди. Тоні вже здогадався, що сталося, але для певності вирішив спитати брандмейстера.

— Та хтось не вимкнув плиту. Тліюча пожежа. На щастя, вдалося локалізувати й погасити. Небезпеки для інших мешканців уже немає. Щоправда, квартира пропала. Чого не досяг вогонь, те знищила вода. Ви знаєте, хто там живе? Може, їм доведеться ще й відповідати за підпал через недбалість. Крім того, у сусідів унизу протекла стеля.

Тоні Вуст похитав головою.

— Ні, ні, я їх не знаю. Я спитав просто так, із цікавості. Я тут цілком випадково.

Він озирнувся, чи нема десь поблизу відчиненої пивниці. Нічого кращого, ніж склянка прохолодного трунку, а потім чиста постіль, він не міг собі й уявити. Чого-чого, а готелів у Кельні було доволі.

28

Ні, він не поїхав до шефа з доповіддю. І свідчень Франца Беккера теж не передрукував, щоб той одразу підписав їх. Він поїхав до лікарні просто провідати Беккера.

Франц Беккер лежав у окремій палаті під крапельницею. Виглядав він уже краще. Коли Тоні Вуст увійшов, на підпухлому обличчі старого навіть майнула усмішка.

— Ви прийшли заарештувати мене, пане комісаре?

Тоні Вуст промовчав. Він знову згадав учорашній вечір. Потім, не дивлячись на Франца Беккера, сказав:

— Я прийшов запитати вас, чи не хочете ви ще раз добре обміркувати свідчення, які дали мені вчора. Все-таки ви перебували — це однозначно підтверджують лікарі — у стані глибокого шоку. Сам я теж уже не пригадую добре, що ви розповідали. Протоколу нема. Поки ви вийдете з лікарні і ми зможемо скласти справжнього протокола про інцидент у висотному будинку, мине, мабуть, іще декілька днів. Вам, очевидно, треба скористатися цим часом і спокійно все обміркувати. Не забувайте при цьому про Крісту й вашу дружину.

Франц Беккер подивився на Тоні з полегкістю, та все ж збентежено. Тоні Вуст уникав його погляду. Йому не хотілося чути ніяких слів подяки, отож він повернувся на підборах і промовив якомога різкіше:

— Ну гаразд… А тепер мені треба на службу… Друкувати звіт про затримання Тіттенкралле.

Він вийшов з лікарні у глибокій задумі. Почував себе, як кімнатний песик, що побачив по телевізору іншого собаку і сором'язливо ховає під килимок свою гумову кістку.

Він не спіймав убивцю. Він прибився до нього, як бездомний пес. І тепер хотів позбутися того відчуття, вигнати його з потом, як осоружний грип.

Примітки

1

Рибін Анатолій Олексійович (нар. 1955 р.) — філолог-германіст, інокореспондент зовнішньоторговельної фірми «Більшовик — Імпекс». Як перекладач-літератор дебютував у «Всесвіті» перекладом оповідань Г. Белля (1989, № 7).

2

Вурст (Wurst) — ковбаса (нім.).

3

Приблизний відповідник прізвиська Тіттенкралле — Цицькодряп.

Content

Вольф Клаус-Петер Клуб «Афродіта»

Клаус-Петер Вольф КЛУБ «АФРОДІТА» Роман

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Примітки