Артур Роберт

Таємниця «Вогняного Ока»

Роберт Артур

ТАЄМНИЦЯ «ВОГНЯНОГО ОКА»

Детективна повість

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

З англійської.

АГЕНТІВ КЛИЧУТЬ НА ДОПОМОГУ

На Джонсовому складі кипіла робота. Матильда Джонс керувала своїм небожем Юпітером і його приятелями Бобом та Пітом. Вона сиділа в садовому фотелі з кованого чавуну біля охайного вагончика своєї контори й орлиним поглядом стежила за хлопцями. А ті розвантажували велику машину з усілякими дивовижами, які Титус Джонс придбав під час останньої поїздки околицями.

— Юпітере! — гукнула тітонька. — Обережніше з цими статуями на кузові! Несіть, дітки, їх сюди та поставте рядком на цьому столі, хочеться їх краще роздивитись.

Вона мала на увазі скульптури видатних людей, акуратно складені на парусині в кузові вантажівки. Якщо бути точним, то це були не статуї, а погруддя, десь уполовину менші від натуральної величини, це були тільки голови та плечі. Такі погруддя подекуди можна побачити в музеях чи бібліотеках.

Юпітер, Боб та Піт вилізли на вантажівку й заходились роздивлятися скульптури. Хлопці сумнівались, що вони впадуть в око покупцям. Усіх погрудь було тринадцять. Від куряви, яка не один рік опускалась на їхню поверхню, вони стали досить сірими. На підставках темніли вирізьблені імена.

— «Юлій Цезар», «Октавіан», «Данте», «Гомер», «Френсіс Бекон», «Шекспір», — прочитав Юпітер кілька надписів. — О, та це все великі люди!

— «Август Дужий». — прочитав Боб. — Не чув про такого.

— Як і про Бісмарка чи Лютера, — додав Піт і показав на погруддя з дуже суворими лицями.

— Але вже напевне ви чули про королеву Вікторію, — зауважив Юпітер, — а також про Вашінгтона, Франкліна та Лінкольна.

— Ще б пак, — озвався Піт, — що ж, почнемо хіба з Вашінгтона. Ой, який тяжкий!

— Пильнуй, Піте, — застерегла його місіс Джонс, — це дуже коштовна скульптура. Я збираюсь її продати за п'ять доларів.

— Я стрибну на землю, а ти мені її подаси, — сказав Юпітер.

Піт став у кузові навколішки й обережно опустив погруддя Вашінгтона на руки Юпітерові. Юп міцно обхопив скульптуру і, задкуючи, рушив до столу. Він обережно опустив на стола погруддя першого президента США й витер піт з чола.

— Тітонько Матильдо, — сказав він, — чи не почекати нам на Ганса та Конрада, щоб вони розвантажили ці погруддя, бо ми з Пітом, чого доброго, ще впустимо їх.

— Справді, — згодилася тітка, яка пильно стежила за^ хлопцями. — Плакали тоді мої п'ять доларів. Гаразд, Юпітере, поки що ви вільні. Можете влаштувати зібрання свого клубу або ще чимось займіться.

Річ у тому, що Боб, Піт та Юп зорганізували клуб розгадувачів головоломок, який згодом перетворився на штаб детективів з назвою «Три Агенти». Та місіс Джонс не відала, що хоча хлопці продовжували розгадувати різні ребуси й час від часу посилали свої відповіді на конкурси, тепер їх цікавили тільки справжні таємниці, ті, які трапляються в реальному житті.

Місіс Джонс знала, що Юпітер має власну майстерню з усякими інструментами й навіть друкарським верстатом у закутку подвір'я. Купа будівельних матеріалів ховала її від сторонніх очей. Але тітонька не знала, що поруч з майстернею хлопці обладнали штаб Трьох Детективів.

Штаб був у старому будиночку-автофургоні, якого Титусу Джонсу не вдалося продати через те, що фургон надто постраждав від аварії. Тож Титус віддав його Юпітерові, аби тому було де збиратися з приятелями. Цього року хлопці з допомогою Ганса та Конрада, двох білявих німців, які працювали на складі, збудували навколо фургона справжнісіньку барикаду з обрізків дощок та різного брухту. Фургона тепер зовсім не було видно з подвір'я, а пробиратися до штабу доводилось лише потайними ходами.

У фургоні розмістився маленький кабінет з письмовим столом, телефоном, магнітофоном та іншими необхідними пристроями, а по сусідству обладнали лабораторію й темну комірку для проявлення фотоплівок та друкування фотографій. Майже все це обладнання дісталось Титусові поламаним, Юпітер з друзями старанно його відремонтували та поновили.

Хлопці вже зібралися йти до свого штабу, коли на подвір'я в'їхала ще одна вантажівка, трохи менша. За кермом був Конрад, а поруч з ним сидів Титус Джонс, коротун з величезними вусами, чи не довшими від нього самого. Конрадів брат Ганс сидів у кузові.

Вантажівка загальмувала, й Титус стрибнув на землю. Хлопці побачили, що на кузові лежала ціла купа дивних предметів, власне, кравецьких «бовванів». Кожен з них — це такий собі металевий каркас, обіпнутий чорною тканиною; формою вони нагадували жіночу фігуру, але без голови та з металевою підставкою замість ніг. Раніше таких «бовванів» тримала майже кожна родина, господині їх використовували, у коли шили собі сукні. Але сьогодні мало кому вони були потрібні.

Місіс Джонс підскочила і вхопилась за голову:

— Титусе Джонсе, де твій розум? Як, скажи мені заради всіх святих, збираєшся ти продати цілу вантажівку таких бовванів?

— Та вже до чогось їх прилаштуємо, — Титус нітрохи не знітився. Він був нетиповим лахмітником, адже скуповував не те, що можна було легко продати, а те, що йому подобалося. Втім, як не дивно, йому вдавалося збути все придбане, до того ж з непоганим прибутком.

— Ну ж бо, Юпітере, пометикуй, на що може пригодитися старий кравецький бовван, — звелів дядечко.

— Із нього, — не роздумуючи, вигукнув Юпітер, — може бути добра мішень для стрільби з лука.

— М-г-м, — розважливо мгикнув Титус, — непогано, непогано. Для початку не зле! О, бачу, ви вже почали розвантажувати мою чудову колекцію гіпсових погрудь. Високохудожнє, скажу я вам, придбання.

— А я спочатку не могла зрозуміти, навіщо ти їх придбав, — мовила Матильда, — тепер, здається, знаю, як їх продати, — це садові прикраси. Вони матимуть розкішний вигляд у саду, на невеличких колонах, поміж квітів та кущів.

— Я завше вірив у тебе, Матильдо! — вигукнув дядечко. — Саме так! Гансе, Конраде, швидше їх розвантажуйте і пильнуйте, аби не розбити!

Він влаштувався в тіні, дістав люльку й задимів, а Ганс та Конрад заходилися розвантажувати погруддя.

— Ці голови, — почав розповідати Титус, — я віднайшов у старому будинку, в каньйоні за пагорбами. Господар будинку помер. Меблі та килими продали до моєї появи — так прикро! Нічого не залишилось, окрім різного мотлоху, який нікому не потрібний, — ці погруддя, якісь книги, сонячний годинник, меблі для саду. От я їх і купив.

Він замовк, лише димів люлькою. Юпітер, Піт та Боб скористались нагодою, щоб непомітно зникнути. За хвилину вони вже сиділи в своїй майстерні.

— Ох, — зітхнув полегшено Піт, — я вже думав, що твоя тітонька, Юпе, змусить нас цілий день гнути спину.

— Таки змусила б, якби не злякалася, що ми впустимо на землю цю гіпсову головешку, — відгукнувсь Юпітер. — Тітка Матильда знає ціну кожній копійці.

— Чим же ми займемося? — запитав Піт. — Нічого загадкового, що потребує розслідування, під рукою немає. Може, дістанемо мапи міст-привидів у пустелі, які ми давно збиралися дослідити?

— Можна також поламати голову над завданнями конкурсу, перший приз якого — дводенна подорож на Гаванські острови, — запропонував Боб.

— Отже, так… — почав Юпітер, але раптом заблимала червона лампочка на панелі, прилаштована над друкарським верстатом.

— Погляньте, гукнув Боб, — дзвонить телефон!

— Можливо, хтось хоче запропонувати якусь таємничу історію, — Юпітер не втрачав надії.

А Піт уже відсунув залізну бляху, якою був накритий великий ящик біля друкарського верстата. Він стрибнув у ящик і опинився в Тунелі П — широкій гофрованій трубі, яка була прокладена під горою будівельних матеріалів, навіть спускалась в одному місці під землю, але. вела до ретельно замаскованого фургона. Боб і Піт кинулись слідкома. Піт відчинив люк на другому кінці труби, і хлопці влізли через нього до свого штабу. Телефон і далі дзеленчав. Юпітер підняв слухавку.

— Алло, Юпітер Джонс слухає!

— Будь ласка, почекайте, — почувся жіночий голос, його почули й інші хлопці, адже до телефону був приєднаний динамік. — З вами говоритиме Альфред Хічкок.

Альфред Хічкок! Зазвичай він телефонував, коли в нього з'являлася таємниця, яку потрібно було терміново розслідувати.

— Вітаю тебе, мій юний друже Юпітере, — зарокотав у тісному кабінеті густий бас Альфреда Хічкока. — Сподіваюсь, нині ти не надто зайнятий. У мене тут сидить молодий приятель, котрому потрібна допомога, гадаю, ви саме ті люди, які здатні йому допомогти.

— Охоче зробимо це, містере Хічкок, — мовив Юпітер. — А що трапилось у вашого приятеля?

— Йому у спадок залишили щось дуже коштовне, — відповів Хічкок, — але біда в тому, що він зовсім не уявляє, що це та де його шукати. Якщо ви завітаєте до мене завтра о десятій ранку, він буде тут і сам усе вам розповість.

СУПЕРЕЧКА З МІСТЕРОМ ГЕЛБЕРТОМ

— Чудово! — вигукнув Піт. — Містер Хічкок знову має для нас якусь таємницю.

— Хлопець, якому лишили у спадок щось дуже коштовне, але він не знає, що та де воно, — задумливо проказав Боб. — Гадаю, це надто складна справа.

— Чим складніше, тим краще, — зауважив Юпітер.

— Нам потрібне авто, щоб доїхати до Голлівуду, — втрутився Піт, — чи ж годиться їхати на всесвітньо відому кіностудію в офіс Альфреда Хічкока старою вантажівкою!

— Телефонуймо до агентства з прокату автомобілів «Катайся на здоров'я», — запропонував Юпітер, набираючи номер, — попрохаємо завтра вранці надіслати сюди Уортінгтона з «ролс-ройсом».

Нещодавно Юпітер став переможцем конкурсу, в якому головний приз — безкоштовний прокат старовинного позолоченого «ролс-ройса» з водієм. Це авто було незамінне в їхніх попередніх розслідуваннях, адже віддалі в Південній Каліфорнії величезні і без авто нелегко бути в потрібний час у потрібному місці. Звісно, інколи хлопці користувались маленькою вантажівкою дядечка Титуса, а возили їх Ганс або Конрад. Та для візиту до Альфреда Хічкока, всесвітньо відомого режисера, вантажівка вочевидь не годилася.

— Алло, — мовив Юпітер у слухавку, — чи можу я поговорити з управителем? Алло, містере Гелберт, добридень, це Юпітер Джонс. Надішліть, будь ласка, до нас завтра о пів на десяту Уортінгтона з «ролс-ройсом».

Юпітер був неабияк здивований, коли почув:

— Перепрошую, але це неможливо. Тридцять днів безкоштовного прокату автомобіля вже минули.

— Це ж треба! — Готові стало прикро на душі. — А ми й забули. Атож, термін скінчився, доки ми їздили на захід і займались там таємницею Зеленого Привида.

Та Юпітер не хотів здаватися:

— За моїми підрахунками, містере Гелберт, тридцяти днів ще не минуло.

— Як же не минуло? — голосно прошепотів Піт. — Давно минуло, його правда!

Але Перший Детектив замахав на нього рукою. Тим часом управитель агентства, твердо сказав:

— Боюсь, що ви помиляєтесь.

— Містере Гелберт, — з гідністю вимовив Юпітер, ~ гадаю, ми повинні усунути розбіжності в підрахунках. За двадцять хвилин буду у вашому агентстві для обговорення цього питання.

— Та що тут обговорювати! — Управителю урвався терпець. — Приїздіть, але все одно ви нічого не доведете.

— Дякую, — сказав Юпітер і поклав слухавку. Він обернувся до приятелів і скомандував:

— Гайда на велосипеди — їдемо!

— Але ж його правда, — протестував Піт, доки вони дерлися по Тунелю П. — Тридцять днів — це таки тридцять днів.

— А це вже як рахувати, — загадково кинув Юпітер. — Покладіться на мене.

— Та вже більше ні на кого, — пробурчав Боб. — Що ж ми можемо сказати, лише час марнуємо.

Юпітер промовчав. Вони виїхали з воріт і проїхали пів-милі — прямували до центру Рокі-Біч. Ліворуч розливалась блакить Тихого океану, на хвилях якого погойдувалось безліч човнів, а праворуч здіймалися бурі скелі Санта-Монікських гір.

Агентство «Катайся на здоров'я» було на розі центральної вулиці міста. Юні детективи поставили велосипеди біля входу й зайшли до контори. Попереду Юпітер, а за ним похмуро плелися Піт і Боб.

Їх провели в кабінет управителя. Містер Гелберт, червонопикий товстун, дивився на них дуже непривітно.

— Отже, — звернувся він до Юпітера, — Ви виграли наш конкурс і тридцять днів безкоштовно користувались автомобілем, Чому ви думаєте, що можете й далі ним користуватись? Ви що, рахувати не вмієте?

— Уміємо, містере Гелберт, — дуже чемно відповів Юпітер, — я дуже уважно рахував.

Він дістав з кишені блокнотик та конверт. З конверта вийняв акуратно згорнутий аркуш, який виявився рекламним оголошенням про конкурс, який свого часу виграв Юпітер. Ось що було написано в оголошенні:

«ВИ ОТРИМАЄТЕ «РОЛС-РОЙС» У ЦІЛКОВИТЕ ВОЛОДІННЯ

на 30 діб, по 24 години в кожній, якщо відгадаєте, скільки квасолин у глечику.

Агентство з прокату автомобілів «Катайся на здоров'я».

— То й що? — запитав містер Гелберт, коли перечитав оголошення. — Що ви цим хочете сказати? Ви користувалися автомобілем тридцять діб, коли хотіли, а кожна доба має двадцять чотири години. Та й годі.

— А я все думаю над тим, як ви сформулювали своє оголошення, містере Гелберт, — сказав Юпітер. — В ньому говориться, що переможець отримає автомобіль на тридцять діб, у кожній з яких двадцять чотири години.

— Ну, так! — гаркнув Гелберт. — Ви ним користувалися тридцять діб, а в кожній добі — двадцять чотири години. Хто ж цього не знає?

— Саме так, містере Гелберт, — підтвердив Юпітер. А коли всі знають, що доба складається з двадцяти чотирьох годин, то навіщо писати про це в оголошенні? Чому б не написати просто: «Отримаєте «ролс-ройс» на тридцять діб»?

— Чому? — спантеличено перепитав Гелберт. — Та мені хотілося, щоб це було привабливіше.

— Дуже добре, — охоче згодився Юпітер. — Але що ж виходить? З тексту вашого оголошення я дізнаюся проте, що переможець може користуватися «ролс-ройсом» тридцять разів по двадцять чотири години. Тобто, іншими словами, тридцять діб, які складаються з двадцяти чотирьох годин поїздок на автомобілі. А за моїми розрахунками, — він розгорнув блокнотика, ми користувались авто в загальному сімдесят сім годин та сорок п'ять хвилин, що дорівнює: три доби п'ять годин та сорок п'ять хвилин. Отже, у нас залишилося майже двадцять сім діб безкоштовного прокату автомобіля. Якщо бути геть точним — двадцять шість діб вісімнадцять годин та п'ятнадцять хвилин.

Піт з Бобом не йняли віри почутому. Юпітер не мав рації, але те, що він говорив, звучало страшенно переконливо. Справді, в умовах конкурсу значилось: «30 діб по 24 години в кожній», а якщо рахувати, що одна доба — це двадцять чотири години користування автомобілем, то виходить, що правда на боці Юпітера.

Здавалося, Гелберт утратив здатність говорити. Він почервонів ще дужче.

— Але ж це нісенітниця! заволав він, — Я ніколи нічого подібного не казав! Принаймні не збирався казати.

— Ось чому завше потрібно особливо пильнувати, аби те, що ви кажете, не відрізнялося від того, що ви хотіли сказати, — зауважив Юпітер. — А в цьому випадку ви написали…

— Я не мав цього на увазі! — зарепетував Гелберт. — В будь-якому випадку, якщо думаєте, що можете нескінченно довго безкоштовно користуватись моїм найкращим автомобілем та водієм, ви з'їхали з глузду. Чхати мені на те, що написано в оголошенні. Я хотів сказати — тридцять діб, і край! Ваш термін скінчився!

— Але ж нас цілий тиждень не було в місті, містере Гелберт, — несподівано втрутився в розмову Боб. — І ми в цей час не користувалися авто. Чи не могли б ви просто додати цей тиждень до наших тридцяти діб?

— Ні! — верескнув управитель. Але раптом він згідне кивнув головою. — Ну, гаразд, я піду вам назустріч. Якщо пообіцяєте дати мені спокій, дозволю вам ще двічі викликати мого автомобіля. Але двічі — означає двічі, на цьому — все!

Юпітер зітхнув. Він дуже не любив, коли його плани не здійснювались. Він так розраховував на те, що формулювання рекламного оголошення дозволить їм ще тривалий час користуватися «ролс-ройсом», Зрештою, він же правильно порушив питання: якщо ви написали «30 діб по 24 години в кожній», то це означає 30 помножити на 24? Але дорослі, на жаль, частенько ведуть себе нерозумно та нелогічно.

— Гаразд, — мовив він, — ще двічі. Перший раз — завтра о 9.30 ранку. Дякуємо, містере Гелберт. — Він звернувся до приятелів: — За мною, Другий та Секретарю!

Піт і Боб мовчки рушили за ним. Друзі повернулись до Джонсів.

— Ну от, — похмуро сказав Піт, — а що ж нам робити після цих двох разів? А якщо трапиться ще якесь розслідування? На велосипедах кататимемось з кінця в кінець Південної Каліфорнії, чи як?

— Доведеться більше працювати на складі, — відповів Юпітер, — щоб тітонька Матильда дозволила користуватись вантажівкою і відпускала з нами Ганса або Конрада.

— Але ж постійно то вони зайняті, то вантажівка, — . зауважив Боб, — Схоже, настає кінець Трьом Детективам. Юпе, ти ж сам це розумієш.

— Ми ще двічі можемо замовити «ролс-ройс», — а тоді, ось побачиш, щось придумаємо, — твердо сказав Юпітер. — Я покладаю великі надії на завтрашню зустріч з містером Хічкоком. Відчуваю, що він приготував для нас неабияку таємницю!

ЗАГАДКОВЕ ПОСЛАННЯ

— Ну, друзі, — пророкотав Альфред Хічкок, — познайомтеся з моїм юним приятелем з Англії. Його звати Август, і прізвище в нього Август… т-так, трохи незвичне ім'я. Августе, це Юпітер Джонс, Піт Креншоу та Боб Ендрюс. У них великий досвід розплутування різних таємниць, можливо, й тобі допоможуть.

Три Детективи влаштувались у розкішному голлівудському кабінеті славетного кінорежисера. Хлопець, який сидів біля Альфреда Хічкока, підвівся зі стільця, аби привітати прибульців. Він був високий та худорлявий, вищий Піта, але значно вужчий у плечах, мав довге дуже світле волосся. Окуляри з масивною оправою сиділи на його тонкому з маленькою горбинкою носі.

— Дуже радий з вами познайомитись, — сказав Август і потиснув хлопцям руки, — прошу, називайте мене просто Гус.

Він сів і продовжував говорити:

— У мене тільки на вас надія, адже я просто — як це у вас в Америці кажуть — вибитий з колії. Нещодавно помер брат мого дідуся, його звали Гораціо Август. Його адвокат переслав мені листа, з якого я нічогісінько не можу зрозуміти…

— Зізнаюсь, я також, — втрутився Хічкок. — А втім, Гораціо Август, видно, вважав, що його троюрідний внук зможе зрозуміти. Августе, друже, покажи листа хлопцям.

Гус дістав з кишені гаманець та обережно добув з нього складений аркуш розкішного паперу, поцяткований нерозбірливим письмом.

— Ось, — сказав він і подав аркуш Юпітерові, — погляньте, чи зрозумієте тут хоча б що-небудь.

Боб та Піт і собі схилились над аркушем, зазирали через Юпітерове плече. Там було написано:

«Августові Августу, моєму троюрідному внукові.

Август — твоє ім'я, «август»- твоя слава, і в «августі» твоє щастя. Нехай не зупинить тебе гора перепон, яка стоїть на твоєму шляху. Тінню твого народження позначені і початок і кінець.

Копай глибоко, сенс моїх слів — лише для тебе. Я не можу писати зрозуміліше, щоб інші не дізналися того, що належить знати тільки тобі. Він мій, я придбав його та володію ним, хоча ніколи не випробовував його злих чарів. Але п'ятдесят років уже минули, за півстоліття він очистився. Та все ж його не можна відібрати або викрасти, а можна тільки купити, отримати в подарунок або знайти.

Тому пильнуй, а втім, час — це дуже суттєво. Його та свою любов я залишаю тобі.

Гораціо Август».

— Оце так! — вигукнув Боб, — Ну й листик!

— Ніби й не по-англійськи написаний, — додав Піт. — До речі, як розуміти «злі чари»?

— Це коли хтось хоче тобі нашкодити, — пояснив Боб.

Юпітер подивився на лист проти світла, гадав побачити тайнопис.

— Гарна думка, юний друже, — схвалив Хічкок, — але в листі немає ані шифру, ані безбарвного чорнила, ані ще якихось хитрощів. Я віддавав листа на технічну експертизу в нашій студії. До того ж, за словами адвоката, який переслав Августові ці папери, писався лист у його присутності, за кілька днів до смерті містера Гораціо. Він одразу передав конверта адвокатові зі вказівкою відіслати листа в належний час. Так що розгадка захована саме в цьому тексті, який ми щойно прочитали. Що думаєте з цього приводу?

— Отже, так, — почав повільно Юпітер, — з одного боку, тут усе зрозуміло…

— Де вже зрозуміліше! — фиркнув Піт. — Ні, мені це подобається! Мені теж, Юпе, все зрозуміло — як у тумані на Тихому океані безмісячної ночі!

Юпітер пропустив цю шпильку повз вуха. Він замислився над загадковим листом.

— З другого боку, — продовжував він, — очевидно, що містер Август прагнув відправити своєму внукові таке послання, яке ніхто інший не зміг би зрозуміти. Він щось заховав, схоже, що заховав давно, п'ятдесят років тому. Це «щось» дуже коштовне, і якби він просто написав, де його шукати, то цю коштовність могли б викрасти. Все це ясно, як білий день.

— Припустимо, що так, — згодився Піт, — але ж усе інше — темне, як ніч.

— Можливо, — продовжував Юпітер, — що справжній зміст листа є лише в декількох словах, інші ж написані для того, щоб збити з пантелику сторонніх. Почнемо спочатку. «Август — твоє ім'я…»

— Цілком справедливо, — дуже серйозно сказав Гус, — як і те, що «август» — моя слава. Через наймення Август Август наді мною ціла школа глузувала. Геть замучили.

— А що може означати фраза «і в «августі» твоє щастя»? — запитав Боб.

— Тут треба помізкувати, — згодився Юпітер. — Якщо він хотів сказати, що Гусові поталанить у серпні, він би сказав «і в августі» ти будеш щасливий», але ж не випадково він написав — «і в «августі» твоє щастя».

— Вдало підмічено! — відгукнувся Хічкок. — Якщо він не писав наспіх і не помилився випадково, коли формулював думку.

Перший Агент заперечно похитав головою:

— Ні, гадаю, текст послання добре продуманий, просто ми поки що не можемо здогадатися, що він мав на увазі.

— Мій; день народження у серпні, — втрутився в розмову Гус, — шостого числа. Тому мене так і назвали. Батько тоді сказав: «Хлопця на прізвище Август, котрий родився у серпні, можна назвати тільки Августом». Чи не пов'язана ця фраза з моїм днем народження? Про нього йдеться в наступному реченні.

Юпітер замислився.

— Не знаю, — мовив по довгій паузі, — якщо твій день народження через два дні, можливо, саме його стосуються слова «втім, час — це дуже суттєво».

— Якщо у нашому розпорядженні лише два дні, то погані наші справи, — кинув Піт. — Тут і двох років не вистачить, аби все розгадати.

— Не заважай Юпові думати, — дорікнув Пітові Боб, — він щойно почав.

Перший Агент знову заглибився у вивчення послання.

— Візьмемо другий абзац. В ньому сказано так: «Нехай не зупинить тебе гора перепон, яка стоїть на твоєму шляху. Тінню твого народження позначені і початок і кінець». В першій його частині мовби просто підбадьорюють: «Не здавайся», а от що означає друга частина — не второпаю!

— Річ у тім, що з моїм днем народження пов'язана сумна історія, — сказав Гус, — моя матуся померла під час пологів. Отже, моє народження, тобто початок мого життя став кінцем життя для неї. Можливо, Гораціо Август саме це мав на увазі.

— Можливо, — згодивсь Юпітер, — хоча не збагну, як це пов'язано з рештою. Втім, наступний абзац не викликає жодних запитань. «Копай глибоко, сенс моїх слів — лише для тебе». Це означає, що послання адресоване тільки тобі і ти маєш добре поламати голову над його змістом. А чому, можна збагнути з наступної фрази. «Я не можу писати зрозуміліше, щоб інші не дізналися того, що належить знати тільки тобі». Тут усе ясно.

— Припустимо, — згодився Хічкок. — А як ти розумієш наступне речення: «Він мій, я придбав його та володію ним, хоча ніколи не випробовував його злих чарів»?

— Він хоче сказати, що ця річ, чим би вона не була, належить йому законно і він має повне право заповісти її Августові, — відповів Юпітер, — але в той же час він попереджує, що вона певною мірою небезпечна. — Юпітер зачитав уголос: «Але п'ятдесят років уже минули, за півстоліття він очистився. Та все ж його не можна відібрати або викрасти, а можна тільки купити, отримати в подарунок або знайти». — Він поглянув на Боба та Піта. — Нумо проаналізуйте цю фразу. Другий та Секретарю, вам також незайве повправлятися в таких головоломках.

— Гадаю, він хотів сказати, що ця річ у нього вже давно — п'ятдесят років, — сказав Піт, — і, на його думку, за цей час вона очистилась і стала безпечна.

— Ні, вона ще несе в собі якусь загрозу, — заперечив Боб, — в іншому разі він би не застерігав, що її не можна викрасти або відібрати силоміць, а можна лише купити, знайти або отримати в подарунок. Бачите, під кінець він нагадує: «Тому пильнуй», тобто дотримуйся необхідних правил при користуванні цим казна-чим, така моя думка. І додає: «час — це дуже суттєво», тобто з цією справою не можна запізнюватися, тому будь пильний, але поспіши.

— А вже останній рядок «Його та свою любов я залишаю тобі» можна й не коментувати, — підсумував Юпітер. — Ось ми й дійшли до кінця загадкового послання, але знаємо хіба трохи більше, ніж після першого прочитання листа.

— Міг би цього й не казати, — буркнув Піт.

— Мабуть, варто більше дізнатися про Гораціо Августа. Гусе, що ти знаєш про брата свого дідуся?

— Майже нічого, — зітхнув Гус, — ніколи в житті його не бачив. Для нашої родини він був суцільною загадкою. Ще хлопчаком, задовго до моєї появи, він відплив на торговельному судні кудись у південні моря. Рідні отримали він нього кілька листів, а потім він зовсім зник. Вирішили, що він, певно, загинув у морській безодні. Та уявляєте, як ми з батьком були вражені, коли отримали від його адвоката листа і дізналися, що дідусь Гораціо, виявляється, мешкав у Голлівуді, що він нещодавно помер, а перед смертю доручив адвокатові відправити своєму троюрідному внукові, тобто мені, цього листа.

— І ти відразу приїхав сюди? — поцікавився Юпітер.

— Не так, щоб відразу, — відповів Гус. — Негайно приїхати я не зміг. Ми з батьком не багатії, тому я мусив плисти вантажним судном, а така подорож триває кілька тижнів. Тож від часу отримання листа минуло вже майже два місяці.

— А коли приїхав, то негайно зустрівся з адвокатом, який надіслав листа?

Гус заперечно похитав головою:

— Я телефонував йому, але не застав у місті, тому зустріч не відбулась. Але сьогодні я нарешті його побачу. Я в Америці не маю приятелів, але мій батько добре знає містера Хічкока, тому я звернувся до нього по допомогу. А він, це вже ви знаєте, вирішив зателефонувати до вас. Отже, він та ви — єдині, хто знає цю історію.

— Коли так, — вирішив Юпітер, — нам потрібно разом поїхати до адвоката й гарненько розпитати його про твого дідуся. Тоді знатимемо, що робити далі.

— Гаразд, мій друже, — згодився Хічкок. — Августе, можеш повністю довіряти цим хлопцям. А тепер я мушу зайнятися своїми справами, ви ж — починайте розслідування.

«Ролс-ройс» чекав їх на вулиці, старовинний величний автомобіль, трохи схожий на коробку з-під взуття. Автомобіль вилискував воронованими боками та золотавими ручками. Водій Уортінгтон, високий та рівний, мов кілок, відчинив перед хлоп'ятами дверцята.

Гус видобув з кишені конверта з іменем та адресою адвоката. Його прізвище було Двігінс, а мешкав він у старій частині міста. Хлопці їхали голлівудськими вулицями, і Гус без угаву засипав їх питаннями про цю столицю світового кінематографа, аж доки Уортінгтон не зупинився біля невеликого старомодного будинку.

— Ага, — зауважив Юпітер, коли вибрався з автомобіля, — схоже, містер Двігінс має контору в тому ж будинкові, де й мешкає.

Маленька табличка нижче дзвінка сповіщала: «Г. Двігінс, адвокат. Подзвоніть і заходьте». Юпітер натиснув кнопку, і в будинку пролунав дзвінок. Дотримуючись вказівки на табличці, він відчинив двері та зайшов досередини.

Хлопці опинились у вітальні, яку господар перетворив на кабінет. Тут стояв великий письмовий стіл, безліч полиць з правничими книгами та шухляд з документами. Одна шухляда була витягнута, на столі лежала розгорнута папка з паперами, біля столу — перекинуте робоче крісло. Але самого містера Двігінса в кабінеті не було.

— Тут щось трапилось! — вигукнув Юпітер. — Щось тут не так. — Він голосно покликав: — Містере Двігінс! Містере Двігінс! Де ви?

Затамувавши подих, хлопці стояли в порожній кімнаті. Раптом десь здалеку долинув чийсь кволий голос:

— Допоможіть! Допоможіть, задихаюсь!

«ДОПОМОЖІТЬ!»

— Допоможіть, — пролунало. — Я задихаюся!

— Там, — Юпітер показав на двері комірчини у стіні між двома книжковими шафами. Двері були замкнені автоматичним замком. Піт крутнув ручку, смикнув на себе, і вони відчинилися.

В комірці на підлозі сидів якийсь чоловік. Окуляри з позолоченою оправою звисали в нього з вуха, краватка з'їхала набік, а русяве волосся розкучмане.

— Дякувати Богові, що ви нагодилися, — прошепотів чоловік, — допоможіть мені, будь ласка, підвестися.

Боб і Піт втиснулися в комірчину, щоб допомога йому встати, а Юпітер підняв перекинуте крісло. Коли піднімав, його лицем промайнув подив.

— Дивно, дуже дивно, — пробурмотів він собі під ніс.

Хлопці допомогли Двігінсу сісти на стілець, і він перевів дух. Тремтячими руками адвокат поправив краватку й одягнув окуляри.

— Як ви вчасно нагодилися, — мовив він, — ще трохи, і я задихнувся б. — Несподівано його тілом пробіг дрож, і він здивовано подивився на хлопців: — А чому ви тут?

— Я — Август. Август, — повторив Гус, — ми з вами мовлялися про зустріч.

— Так, так, — згадав Двігінс, — а це ваші друзі?

— Ось хто ми такі, — проказав Юпітер і, діставши з кишені візитну картку, подав її Двігінсу. На картці було зазначено:

ТРИ АГЕНТИ

Розплутаємо будь-яку справу

???

Перший Агент — Юпітер ДЖОНС

Другий Агент — Піт КРЕНШОУ

Секретар та архіваріус — Боб ЕНДРЮС

— Виявляється, ви агенти, — здивовано протяг адвокат.

— Хлопці люб'язно згодилися допомогти мені розшифрувати загадкове послання, яке я отримав від дідуся Гораціо, — пояснив Гус.

— Он воно що, — спантеличено буркнув адвокат, він продовжував крутити в руці картку. — Вельми солідна у вас, юначе, візитка. Чи можна дізнатися, що означають три знаки питання на ній?

На це запитання хлопці давно очікували. Ще б пак, кожен, хто бачив картку, запитував про це.

— Знак питання водночас є символом допитливості та пошуків, — мовив Юпітер, — він означає все загадкове, невідоме і нерозв'язане. Наша мета — давати відповіді, розгадувати загадки, розплутувати таємниці, які трапляться на очі. Тому знак питання став емблемою Трьох Агентів.

— Зрозумів, я все зрозумів, — скептично муркнув адвокат, — плани у вас грандіозні. Дуже приємно познайомитися з такими честолюбними юнаками… Боже, я геть забув про свого кривдника!

Він скочив на ноги, озирнувся навсебіч і помітив висунуту шухляду:

— Мої таємні досьє! Цей негідник порпався в них! Що ж він шукав? Що це за папка на столі? Я не клав її туди.

Він ухопив зі столу папку й заходився гортати папери.

— Це папери вашого дідуся, — схвильовано сказав він Гусу. — Двадцять років я був його адвокатом і зберігав усі його ділові папери. Кому ж вони так знадобилися… Боже, а де ж цей лист? Він зник!

Адвокат подивився Гусу в очі.

— Той, хто напав на мене, викрав копію твого листа, — вигукнув він. — Хоча цей лист мені здавався безглуздим, твій дідусь вважав його дуже цінним, тому я зробив його копію, на той випадок, якщо з оригіналом щось трапиться. Я думав, що серед моїх секретних паперів ця копія буде в повній безпеці. І от її викрали!

— Розкажіть нам, що ж тут відбулося? — попрохав Юпітер, — можливо, це дуже серйозна справа.

Адвокат поклав папку до шухляди і замкнув стола.

Після цього сів і почав розповідати.

Двігінс сидів за столом і працював над своїми паперами, коли двері кабінету прочинилися. Він відірвався від паперів і побачив чоловіка середнього зросту з чорними вусами та масивними окулярами на носі. Не встиг Двігінс розкрити рота, як незнайомець налетів на нього, затулив йому рукою очі, збивши з нього окуляри. Двігінс не міг ворухнути пальцями, аби якось захиститися. Нападник стягнув його зі стільця, протяг через увесь кабінет і замкнув у комірчині.

Спочатку Двігінс молотив кулаками в двері і кликав на допомогу. Та позаяк у будинку він жив самотою, ніхто, крім нападника, не почув би його. Двігінс зрозумів це, припинив стукати у двері і почав прислухатися до того, що діється в кімнаті.

За якийсь час він почув, як грюкнули вхідні двері, і здогадався, що нападник пішов геть. Він знову почав стукати і кричати, але невдовзі збагнув, що тільки марно тратить дорогоцінний кисень.

— Тоді я сів на підлогу й почав чекати на допомогу, — завершив свою розповідь Двігінс. — Я знав, що повітря в комірці вистачило б лише на кілька годин. Дякувати Богу, ви нагодилися вчасно.

— Коли все це сталося?

— Навіть не згадаю, — відповів Двігінс, — треба подумати. Отже, зараз ми маємо… — він поглянув на годинника на руці, стрілка завмерла на 9.17, тобто напад стався більше як півгодини тому.

— Годинник! — вигукнув Двігінс, — Мабуть, він зупинився, коли той негідник штовхнув мене в комірку.

— Отже, той тип мав майже дві години на те, щоб замести сліди, — зауважив Юпітер, — нам його не наздогнати. Може, згадаєте ще щось про зловмисника. Це допомогло б у пошуках.

— На жаль, нічого не можу згадати. Я був такий приголомшений, що запам'ятав тільки чорні вуса, окуляри, та ще його очі якось дивно блищали за скельцями окулярів.

— Жодної зачіпки, — зітхнув Піт.

— Схоже, що так, — згодився Юпітер. — Містере Двігінс, подивіться, чи все інше на місці.

Адвокат старанно оглянув усе в кімнаті.

— Схоже, він одразу заходився біля шухляд з паперами. А коли знайшов те, що шукав, негайно залишив кабінет. — Хм, — замислився Юпітер, — виходить, він напевне знав, що шукати. А знайти потрібну папку було не складно, адже папки розкладені за абеткою. Але найголовніше, — як він міг дізнатися про цього листа?

Двігінс стенув плечима:

— Звідки ж мені це знати?!

— Чи хтось бачив, як містер Август писав його? — поцікавився Юпітер.

Двігінс кивнув:

— Так, подружжя. Вони служили в нього. Старий та його жінка. Вони працювали в нього вже багато років. Підтримували в домі лад, доглядали сад та квіти. Їхнє прізвище — Джексон. Коли містер Август помер, вони переїхали в Сан-Франциско. А тоді, коли містер Август хворів, вони постійно навідувалися в його спальню. Цілком ймовірно, що один із них чув, як містер Август говорив мені, що це дуже важливий лист, який конче треба відправити його троюрідному внуку, малому Августу, після смерті господаря.

— А вони про це могли розказати будь-кому, — підхопив Піт, — а той будь-хто здогадався, що містер Двігінс обов'язково зробить копію листа, і прийшов по неї сюди.

— Ходили чутки, що містер Август заховав десь величезне багатство, — додав адвокат. — Той, хто почув про загадкового листа, звісно, вирішив, що в посланні мовиться про те, де заховані гроші. Але насправді містер Август помер з дуже скромними статками. Його будинок був закладений і тепер стане власністю володаря застави. Я мусив продати всі меблі, щоб оплатити видатки на похорон.

— Але, судячи з листа, він таки володів чимось цінним і хотів, щоб я той скарб знайшов, — озвався Гус. — Сам він того скарбу чомусь боявся.

— Схоже, що так, — Двігінс зняв окуляри й задумливо протер скельця, — але що це за скарб, він мені не сказав. Кілька разів він мене застерігав: «Генрі, в моєму житті були такі пригоди, про які тобі ліпше не знати, ради власного спокою. По-перше, моє справжнє ім'я не Гаррі Вестон. По-друге… зрештою, це не суттєво. Запам'ятай тільки: якщо почне тобі траплятись на очі смаглявий чоловік, у якого на чолі татуювання — три крапки, — чекай бурі». Диваком був містер Вестон, перепрошую, я хотів сказати, містер Август. Дивакуватий, але добрий. Звісно, мені й на думку не спадало розгадувати таємниці його минулого.

— Вибачте, будь ласка, — перебив його Юпітер. — Чи правильно я вас зрозумів, «що містера Августа знали тут за прізвищем Вестон?

— Так. Весь час, коли він мешкав у Голлівуді, він називав себе Гаррі Вестон. Лише перед смертю, коли дав мені адресу та ім'я свого внука, він назвав мені своє справжнє ім'я.

Юпітер позирнув на шухляду, яка була висунута, коли вони зайшли в кабінет. На ній була позначка «А — Б».

— Вибачте, містере Двігінс, — продовжував Юпітер, — я зауважив, що ви поклали папку в шухляду, позначену літерою «А», тобто на прізвище Август. Виходить, коли ви дізналися справжнє прізвище свого клієнта, то й на папці змінили прізвище з «Вестон» на «Август»?

— Так-так, звісно. Я дуже педантичний в роботі з документами. — Тоді виявляється, що той, хто на вас напав, також це знав. — Юпітер не вгавав. — Чомусь він шукав листа не в шухляді зі справами на літеру «В», тобто Вестон.

— Та звідки мені знати, — образився адвокат. — Може, Джексони чули, як він назвав мені своє ім'я… ой, мало не забув, стривайте, зараз я покажу вам щось цікаве.

Він знову добув папку зі справами Августа і дістав з неї невеликий шмат паперу — то була вирізка з газети.

— Ось що написала одна з місцевих газет, — сказав адвокат. — Один репортер пронюхав, що містер Вестон оточений якоюсь таємницею. Він довго оббивав мої пороги, і я вирішив, позаяк містер Август уже помер, то не станеться нічого поганого, коли я оприлюдню його справжнє ім'я та розповім трохи про його життя. Те, що написане в замітці, міг прочитати будь-хто.

Хлопці схилили голови, аби разом прочитати замітку. Вона починалася так: «В занедбаному будинку в глухомані Часового каньйону помер чоловік».

Юпітер найшвидше пробіг очима замітку. З неї він дізнався, що Гораціо Август, відомий також за ім'ям Гаррі Вестон, приїхав у Голлівуд років двадцять тому. А раніше тривалий час мешкав у Вест-Індії. Певно, у ті роки він мав чималий капітал, який здобув у юності завдяки вдалим торговельним оборудкам у південних морях та на Сході.

Він придбав чималий будинок в Часовому каньйоні, поміж безлюдних пагорбів на північ від Голлівуду, і прожив у ньому з двома слугами двадцять років. Він ні з ким не заприятелював, колекціонував старовинні годинники та книги, особливо писані латиною. Також він зібрав чималу колекцію видань різних років творів Артура Конан-Дойля. Ще хлопчаком в Англії він якось познайомився з цим славетним письменником, і відтоді все життя захоплювався витвором уяви письменника, — знаменитим Шерлоком Холмсом.

Він спокійно жив з вигаданим прізвищем аж до смерті, яка настала після тривалої хвороби. Лягати в шпиталь на лікування він відмовився, заявивши, що завжди мріяв спокійно померти у власному ліжку й у власному помешканні.

Він був високий на зріст, мав гарне густе світле волосся, але нікому не дозволяв себе фотографувати. Єдині, хоч і далекі родичі містера Августа мешкають в Англії. Лікар, який оглядав тіло небіжчика, щоб оформити свідоцтво про смерть, виявив на ньому шрами від численних давніх ножових ран. Мабуть, дісталося йому замолоду під час різних ризикованих пригод. От і все про його загадкове минуле.

— Так, — зітхнув Піт, — дійсно, загадкова людина.

— Рани від ножа! — зауважив Гус. — Веселеньке життя в нього було. Чи не займався він контрабандою?

— Він від когось переховувався, — здогадався Боб, — це очевидно. Спочатку у Вест-Індії, але потім налякався, що там його знайдуть, от він і перебрався сюди, в Часовий каньйон. Певно, міркував так: у Голлівуді стільки людей з цілого світу, що на нього ніхто не зверне уваги.

— Як би там не було, — підсумував Юпітер, — а помер він тихо і мирно у власному ліжкові. А якщо він про це мріяв, то, виходить, боявся наглої смерті, і ця небезпека, як видно, загрожувала від смаглявого чоловіка з татуюванням — трьома крапками на чолі.

— Стривайте, стривайте! — заволав Гус. — Я дещо знаю. Це трапилося років з десять тому, коли я був ще зовсім малим. — Він замислився, намагаючись згадати, аж на чолі з'явилися зморшки. — Я вже засинав у своїй кімнаті нагорі, коли почув, що знизу долинають голоси. Мій татусь із кимось розмовляв. Потім я почув, як татусь підвищив голос: «Та кажу вам, що я не уявляю, де мій дядечко! Всі ми гадаємо, що він давно помер. А якщо він живий, то я все одно не можу сказати, де його шукати, навіть за мільйон фунтів стерлінгів!»

Тут я остаточно прокинувся, підвівся з ліжка і підійшов до сходів. Унизу, у вітальні, стояли мій тато і якийсь незнайомець. Незнайомець щось сказав, я не почув що, а татусь відповів: «Та що мені до того, що для вас це дуже важливо. Я жодного разу в житті не чув про якесь там вогняне око. І не маю звісток від дядечка уже багато років. Тож ідіть і дайте мені спокій».

Після цих слів незнайомець вклонився й обернувся по свого капелюха. При цьому він підвів погляд і помітив мене, але не надав цьому якогось значення. Він узяв капелюха, ще раз уклонився і пішов. Тато нічого мені не розказав про цього відвідувача, а сам я не розпитував, адже боявся, що татусь розгнівається, що я підслуховував їхню розмову, хоча мав уже давно спати. Але річ у тім, — Гус заговорив тихіше, — що цей відвідувач був смаглявий і на чолі мав три крапки. Я тоді не надто переймався цим, а тепер розумію, що то було татуювання.

— Угу, — зауважив Піт, — отже, цей з міткою намагався розшукати дідуся через твого батька.

— Так, і саме через це, мабуть, дідусь Гораціо ніколи нам не писав, — відповів Гус, — щоб через нас його не змогли знайти.

— Отже, вогняне око, — пробурмотів Юпітер. — Скажіть, містере Двігінс, Гораціо Август хоч коли-небудь згадував про нього?

— Ні, любий хлопчику. Я знав його двадцять років, але ніколи про таке не чув. Усе, що я знав, написав у цій записці. Я вже шкодую, що розповів усе це репортеру, але мені й на думку не спало, що матиму прикрощі. Можу додати ще таке — останнім часом ваш дідусь став особливо обачний. Йому все здавалося, що він оточений недругами, що його хтось вистежує. Навіть мені він не довіряв. Тому цілком ймовірно, що він заховав щось досить коштовне від цих уявних недругів і надіслав до вас листа, який, як йому здавалося, допоможе вам віднайти заховане.

— Зрозуміло, — обізвався Юпітер. — Ми прийшли сюди, щоб якомога більше дізнатися про містера Августа, і бачу: все, що ви знали, ви переповіли у замітці. Тепер, я думаю, нам треба побувати у будинку в Часовому каньйоні, можливо, ми там ще щось знайдемо.

— Там нічого немає, окрім геть порожнього будинку, — зауважив Двігінс. — Як розпорядник духівниці покійного усі меблі та книги я продав, щоб розрахуватися з його боргами. Через кілька днів новий господар зруйнує будинок, аби збудувати на його місці кілька котеджів. Якщо ви хочете навідатися туди, я дозволяю вам це зробити, візьміть ключ від вхідних дверей Не знаю тільки, що ви збираєтеся там знайти, адже в будинку нічогісінько немає. Там лишилося тільки трохи книжок та ще скульптури, точніше, бюсти — гіпсові бюсти видатних людей. Але вони не являли собою жодної цінності, тому я продав їх за копійки перекупникові.

— Бюсти! — Юпітер підстрибнув, немов ужалений. — Гіпсові бюсти зі старого будинку! Та це ж ті самісінькі, які Титус Джонс учора привіз на склад. Цезар, Вашінгтон, Лінкольн та інші.

— Містере Двігінс, — заспішив Юпітер, — вибачте, нам треба йти. Дуже вам дякуємо. Я не зрозумів змісту загадкового послання, але ми поспішаємо.

Він обернувся і швидко зник за дверима. Дуже здивовані Боб, Піт і Гус гайнули за ним. «Ролс-ройс» чекав на них, а Уортінгтон дбайливо протирав його лискучі боки.

— Уортінгтон, негайно додому, — сказав Юпітер, сідаючи до авто. — Ми дуже поспішаємо.

— Гаразд, містере Джонс, — відгукнувся Уортінгтон.

Він вивів машину зі стоянки, і вона помчала в Рокі-Біч з максимально дозволеною швидкістю.

— Юпе, що за поспіх? — поцікавився Піт. — Ми летимо, ніби там щось вогнем горить.

— Саме так, вогнем, — загадково відповів Юпітер, — тому він і «Вогняне Око».

— Не збагну, — задумливо протяг Піт, але Боб, здається, здогадався.

— Юпе, — заволав він, — ти розгадав таємницю листа! Адже так?

Юпітер кивнув, він відчайдушно намагався приховати почуття гордощів за самого себе. Гус здивовано вибалушився на нього:

— Що, справді?

— Думаю, що так, — відповів Юпітер. — Ключик загадки — це захоплення твого дідуся оповіданнями Шерлока Холмса та гіпсові бюсти, про які нам розповідав Двігінс.

— Щось я не второпаю, — буркнув Піт. — Шерлок Холмс, гіпсові бюсти — що їх пов'язує з листом?

— Деталі поясню згодом, — відповів Юпітер, — а зараз пригадайте ту фразу з листа, в якій дідусь каже Гусу: «У серпні твоє щастя».

— То й що? — Піт продовжував не розуміти.

Гус теж. Боб відчайдушно намагався простежити, як міркує Юпітер.

— А тепер згадайте про бюсти великих людей — Вашінгтона, Лінкольна та інших. Поміж ними був і бюст Августа Дужого.

— «У серпні твоє щастя»! — схвильовано мовив Гус. — Цей місяць і це ім'я. Ти думаєш, що це «щось» заховане в бюсті Августа?

— Я майже впевнений у цьому, — відповів Юпітер, — все тулиться одне до одного. Містер Август любив на дозвіллі читати оповідання про Шерлока Холмса, а одне з цих оповідань називається «Шість Наполеонів» — про те, як у бюсті Наполеона заховали коштовності. Це оповідання, певно, наштовхнуло твого дідуся на думку заховати «Вогняне Око» там, де ніхто не здогадається його шукати — у звичайному гіпсовому бюсті. А бюст Августа він обрав тому, що це ім'я збігається з його власним і з прізвищем Гуса, і він вирішив, що або сам Гус, або його батьки здогадаються, де шукати. Зауважу, що «в серпні» (за юліанським календарем — «в августі») можна трактувати і як «у середині Августа». Ну, невдовзі ми знатимемо все напевно. Звісно, доведеться заплатити тітоньці Матильді п'ять доларів, щоб вона дозволила нам розбити бюст, та, на щастя, вона нам винна гроші за те, що ми полагодили пральну машину та газонокосилку, які дядечко Титус придбав минулого тижня.

Хлопці всю дорогу продовжували схвильовано обговорювати цю подію, доки Уортінгтон не звернув до брами складу. Не встиг він зупинити авто, як хлопці вистрибнули з нього і щодуху помчали до контори.

Але, не добігши кілька кроків до вагончика, Юпітер різко зупинився. Так різко, що решта дітей наштовхнулись на нього, і всі четверо впали на землю. Роздивившись, вони зрозуміли, чому Юпітер зупинився. З тринадцяти бюстів, які стояли вранці на столі, залишилося тільки п'ять. Вашінгтон, Франклін, Лінкольн, Френсіс Бекон і Теодор Рузвельт.

Бюста Августа Дужого між ними не було.

З'ЯВЛЯЄТЬСЯ МІЧЕНИЙ

Хлопці швидко стали на ноги і втупились у п'ять бюстів, які лишилися. Над ними на стіні вагончика біліла написана від руки об'ява:

ОРИГІНАЛЬНІ ПРИКРАСИ ДЛЯ САДУ.

ЛИШЕ ЗА П'ЯТЬ ДОЛАРІВ.

Кілька хвилин панувало мовчання, повне розчарувань. Нарешті Юпітер глибоко вдихнув, набрався духу і звернувся до тітоньки, котра сиділа в конторі за столом:

— Тітонько Матильдо, а де решта бюстів?

— Як це де? — Матильда Джонс визирнула на подвір'я. — Я їх продала. Сьогодні субота, а по суботах зранку завше багато покупців, які шукають чогось незвичайного. Та ти ж і сам, Юпітере, добре це знаєш.

Юпітер мовчки кивнув. Склад дядечка Джонса славився тим, що на ньому можна було придбати найнеймовірніші речі, і це приваблювало до нього покупців з усієї околиці.

Тим часом Матильда Джонс говорила далі:

— Я знала, що не багато знайдеться таких, хто захоче поставити старі скульптури в сучасній оселі. Але на підставці в саду вони матимуть досить романтичний вигляд. Ця ідея допомогла. Я продала вісім бюстів — по п'ять доларів за кожен. На них ми вже дещо заробили, отже, Титус вчинив розумно, придбавши їх.

— Ви, звісно, — почав Юпітер без особливої надії, — не записали імена та адрес покупців?

— Святий Боже, та навіщо ж мені це робити? Гони грошенята, бери бюст і йди собі з ним під чотири вітри.

— А, може, ви запам'ятали когось з покупців? Скажімо, того, що придбав бюст Августа Дужого?

— Та чому це тебе цікавлять старі бюсти? — місіс Джонс була збита з пантелику. — Двох бовванів придбав пан, що приїхав чорним автофургоном, гадаю, він мешкає у Північному Голлівуді. Ще двох купила жінка з червоним автомобілем, вона проживає в Малібу. Про решту чотири я не знаю нічого, не запам'ятала покупців, адже була дуже заклопотана.

— Гаразд, — зітхнув Юпітер, — мабуть, це все, що можна було вияснити. Ходімо, хлопці, треба порадитися.

Хлопці почимчикували до майстерні. У Гуса очі ставали все кругліші, коли він бачив, як хитромудро Юпітер знаходить отвір Тунелю II і яка дивовижна гофрована труба веде у штаб.

Там Гусу показали і тісну лабораторію, і темну комірчину для проявлення фотоплівок, І перископ-всевидець, якого Юпітер змайстрував для того, щоб зі схованого від чужих очей автофургона непомітно спостерігати за всім, що відбувається на подвір'ї. Аж після цього хлопці влаштувалися в кабінеті.

— Підведемо підсумки, — почав Піт. — Якщо скарб, який належить Гусу, був захований у голові Августа, то він пропав. Голова спокійнісінько стоїть собі в якомусь садку, але щоб її знайти, спочатку треба віднайти той сад. Позаяк садів у нашій околиці більше ста тисяч, ми це завдання виконаємо ще до того, як нам виповниться дев'яносто років.

— Ти дуже дотепний, — Гус щосили намагався приховати свій відчай. — Але ж як ви могли знати, що бюсти, які придбав містер Джонс, такі цінні. Певно, дідусь Гораціо саме це мав на увазі, коли писав, що час має велике значення Він потерпав, що коли я згаю час, бюсти можуть зникнути. Так воно і трапилось.

— Так, може, бюсти і зникли, — після тривалих роздумів сказав Юпітер, — але я ще не визнав поразки. Ми ж таки детективи і мусимо продовжувати розслідування.

— Що ж ми можемо зробити? — запитав Боб.

— Ще не знаю, — зітхнув Юпітер, — саме це зараз обмірковую.

— Я знаю! — вигукнув Боб. — Треба провести операцію «Ланцюг привидів»!

— «Ланцюг привидів»? — приголомшено перепитав Гус. — Невже ви хочете звернутися по допомогу у потойбічний світ?

— Не зовсім так, — посміхнувся Боб, — але засіб майже магічний. От скажи мені, хто завжди знає про все, що діється навколо? Наприклад, з'явилась нова людина, купили нового автомобіля, трапилося щось незвичайне?

— Хто? — замислився Гус, — їй-богу, не знаю.

— Та хто ж, як не діти, — сам і відповів Боб, — ніхто на них, зазвичай, не звертає уваги, а від їхніх очей ніщо не заховається. Коли хтось завів пса чи кота, або впав з драбини, або ще щось трапилося, хоч одна сусідська дитина, безсумнівно, це бачила.

— Тому залишається вирішити тільки одну проблему, — продовжував Боб, — зв'язатися з якомога більшою кількістю дітей з усього міста, щоб розпитати їх. Діти охоче нам допоможуть, адже вони дуже люблять різні таємниці.

— Як же можна зв'язатися з такою кількістю дітей — запитав Гус. — Це ж необхідно, щоб пошуками зайнялися діти з усіх районів вашого міста.

— Саме для цього потрібний «Ланцюг привидів», — з переможним виглядом сказав Піт. — Вигадав його Юп, і це справді блискуче відкриття. Розумієш, у кожного з нас є друзі, які один одного не знають. І в кожного з них є друзі, яких не знаємо ми, і за такою схемою. Коли треба щось розповісти, кожен телефонує своїм п'ятьом друзям і розповідає, що ми шукаємо. Цього разу ми попросимо, щоб той, хто знає щось про гіпсовий бюст, придбаний нещодавно як прикраса для саду, передзвонив нам. Якщо ніхто з них нічого не знає про бюсти, то кожен телефонує ще п'ятьом друзям і повторює це запитання. Кожен з тих телефонує ще п'ятьом… Усе це блискавкою розлітається по всьому місту. За годину гіпсові бюсти, які стоять у саду, розшукуватиме величезна кількість дітей. До того ж не обов'язково, щоб вони бачили ці бюсти. Можливо, вони просто чули, як дорослі говорили, що хтось із сусідів придбав гіпсовий бюст. Ми будемо мати тисячу добровільних помічників.

— Оце чудово! — вигукнув Гус. — Якщо кожен з вас зателефонує п'ятьом друзям, це вже п'ятнадцятеро, а як кожен з них — це вже сімдесят, а потім триста з гаком, потім — кілька тисяч, — він аж свиснув. — Це приголомшливо!

— Усіх цих помічників ми називаємо умовно «привиди», — пояснив Боб. — Це кодова назва, щоб, коли хтось нас підслухає, не міг второпати, про що ми розмовляємо.

— Сьогодні субота, — нагадав Юпітер, — багатьох дітей зараз немає вдома. Телефонувати треба після вечері, тобто мусимо кілька годин почекати.

— Юпітере! — мов грім з ясного неба зарокотав голос тітоньки Матильди. — Юпітере, шибайголово, де ти?

Юпітер вхопив мікрофона, котрий лежав на столі. Мікрофон з'єднувався з динаміком у конторі тітоньки. Такий спосіб спілкування з родичами він вигадав сам.

— Я тут, тітонько Матильдо, — проказав він у мікрофон, — я вам потрібний?

— Сили небесні! — вигукнула тітонька. — Ніяк не звикну, що твій голос вилітає з цієї коробки. Що ти там замислив, Юпітере? Мабуть, щось дуже важливе, коли й про обід забув.

Обід! Тільки тепер хлопці зрозуміли, які вони голодні, до цієї хвилини вони були надто зайняті, щоб думати про їжу.

— Так, тітонько Матильдо, — сказав Юпітер, — ми таки забули про обід. А можна запросити того приятеля?

— Звісно, можна, — відгукнулась тітонька, — коли у мене під ногами постійно крутяться троє, то від четвертого мало що зміниться.

Тітонька казала правду. Боб та Піт обідали в Юпітера чи не частіше, як у себе вдома.

— Я приготувала вам канапки та напої. Приходьте обідати до контори, бо мені на кілька годин потрібно з'їздити до міста, а Титуса теж немає вдома, тож тобі, Юпітере, з хлопцями доведеться тут чергувати до вечора, обслуговувати покупців.

— Гаразд, тітонько Матильдо, ми біжимо.

Тунелем II хлопці повернулися до майстерні і через двір почимчикували до контори. Там вони побачили неймовірну кількість канапок, загорнутих у вощений папір, та пляшки з лимонадом.

— Ага, ви вже з'явилися, — сказала Матильда Джонс, — то я поїду з Гансом вантажівкою. Не залишайте контори до мого повернення і, глядіть мені, не відпускайте покупців з порожніми руками.

— Не відпустимо, тітонько Матильдо.

Після такого переконливого запевнення Матильда Джонс випливла з контори.

А далі без додаткових запрошень хлопці накинулись на їжу. І доки не з'їли по кілька канапок і не запили їх пляшкою лимонаду, про справи не згадували.

— Юпе, — нарешті обізвався Піт, хоча й продовжував дожовувати канапку з ростбіфом, — як ти гадаєш, що ж там заховане в бюсті, який ми розшукуємо? Звісно, якщо в ньому взагалі щось є.

— Гус чув, як його батько згадував якесь «Вогняне Око», — відповів Юпітер. — Я думаю, що саме це «Око» і заховане в бюсті Августа Дужого.

— Що ж це за «Вогняне Око»? — перепитав Боб.

— Це щось невеличке, бо як би воно вмістилося в бюсті. Коли зважити на те, як ретельно дідусь Гуса його ховав, і те, що зазвичай власними іменами називають коштовності чималих розмірів, наприклад, «Великий Могол», «Зірка Індії», «Єгипетський Паша», я роблю висновок, що «Вогняне Око» — це коштовний камінь, який багато років тому Гораціо Август вивіз із Далекого Сходу, і тому що боявся його втратити, решту життя він ховався від людей.

— Он воно як! — Літові перехопило подих. — Тільки б це була правда…

— Чш-ш-ш-ш, — зашипів на нього Боб, — дивись, покупець.

Новісіньке авто в'їхало на подвір'я і зупинилося перед конторою. Чоловік у кашкеті водія лишився сидіти за кермом, а його пасажир — високий та худорлявий, вибрався з авто і підійшов до столу з п'ятьма бюстами. В його лівій руці була чорна полірована дерев'яна тростина. Цією тростиною він легенько постукав по одному з бюстів, потім провів рукою по другому. З досадою здмухнув куряву з долоні й обернувся до контори.

Юпітер стояв на ґанку і чекав. Його друзі спостерігали цю сцену, сидячи за столом у конторі. Вони дуже хвилювалися, коли побачили цього покупця: вишукано вбраний, у чорному чубі — нитки сивини. Та найголовніше — на його чолі було татуювання: три темні крапки.

— Перепрошую, — заговорив Мічений гарною англійською мовою, — я звернув увагу на ці ошатні статуетки, — тростиною він показав на бюсти.

Юпітер, який помітив ті три крапки раніше від хлоп'ят, устиг прийти до тями. Він випнув живота, набурмосився і примружив очі. Юпітер ніколи не був худим, його навіть дражнили «товстунчиком», і він, дійсно, коли йому самому того хотілося, міг створити враження сонного товстуна.

— Так, так, сер, — мляво відгукнувся Юпітер. Він говорив у ніс, і в того, хто його не знав, могло скластися враження, що має справу з флегматичним простаком.

— Чи є у вас ще якісь бюсти? — рівним і холодним голосом запитав Мічений.

— Ще якісь бюсти? — перепитав Юпітер, мовби він раптом розучився розуміти англійську мову.

— Так, інші бюсти, — повторив Мічений. — Мені хотілось би глянути на них. Хочу знайти щось оригінальніше, ніж Джордж Вашінгтон чи Бенджамін Франклін.

— Тут усе, що залишилося, — сказав Юпітер, — решту ми продали.

— О, то були й інші? — В глибоко посаджених очах незнайомця зблиснула іскра зацікавлення. — І що це були за бюсти?

— Вже й не згадаю, — Юпітер заплющив очі, мовби щосили намагається щось пригадати. — Якісь чудні у них були імена — Гомер, ще якийсь Могутній Август…

— Навіщо він йому це розповідає? — Піт ризикнув пошепки запитати у Боба.

— Юп нічого не робить випадкового, — шепнув у відповідь Боб, — послухаймо, що буде.

— Август! — Обличчя Міченого на секунду пожвавилося. — Так, я, можливо, купив би бюст Августа. Для свого саду. То ви кажете, що його вже продали?

— Так, учора, — повільно проказав Юпітер.

— Ім'я та адресу покупця! — Мічений заговорив таким тоном, яким віддають накази. — Я відкуплю у нього бюст.

— Ми не занотовуємо імен покупців, — сказав Юпітер, — його придбав якийсь абсолютно незнайомий мені чоловік.

— Абсолютно… незнайомий… чоловік, — голос Міченого знову був рівний і холодний. — Зрозуміло… Дуже шкода. Якби ви повідомили мені його ім'я та адресу, то я заплатив би вам за ці дані сто доларів.

— Ми не занотовуємо імен покупців, — безбарвно повторив Юпітер. — Але інколи покупці вертають нам куплене. Якщо його повернуть, ми продамо цей бюст вам. Чи можете ви залишити мені свою адресу?

— Гарна думка, — Мічений пильно подивився на Юпітера. — Я так і вчиню.

Він дістав з кишені візитку, написав на ній свою адресу і подав Юпітерові.

— Ось, — сказав він. — прошу зателефонувати мені, якщо отримаєте бюст назад. Я заплачу вам за це сто доларів. Не забудете?

— Постараюсь, — байдужим тоном мовив Юпітер.

— Та вже постарайтеся! — З цими словами Мічений раптом щосили загнав кінець тростини в землю. — У вас тут папірець на подвір'ї, — сказав він, — а я люблю, щоб було чисто.

Він підняв тростину й різким рухом ткнув її гострий кінець в обличчя Юпітера. Гус, Боб і Піт переполошилися. Із тростини випиналося вістря шпаги, завдовжки з двадцять п'ять сантиметрів, на нього був нахромлений папірець, піднятий із землі.

Вістря зупинилось за кілька сантиметрів від Юпітера. Той повільно простяг руку і зняв папірець. Так само різко Мічений відсмикнув тростину, і лезо зникло в її нутрі.

— Невдовзі я до вас навідаюся, — погрозливо проказав він, — але якщо бюст Августа повернеться до вас раніше, зателефонуйте мені.

Він розвернувся, сів у авто і поїхав.

ДИВНІ ВИСНОВКИ

Юп почекав, доки машина виїде за браму, а потім обернувся до друзів. Він був білий, мов полотно.

— Гм, з таким не до жартів, — вигукнув Піт. — Я вже боявся, що він тебе заколе.

— Це було застереження, — сказав Юпітер і ковтнув слину. — Він дав мені зрозуміти, що буде непереливки, якщо спробую його обманути.

— Мені здається, що це той самий, що приходив до мого батька десять років тому, — озвався Гус, — з певністю, звісно, я не можу стверджувати, але він дуже схожий.

— І в нього на чолі три крапки, — додав Боб, — і схоже, що він з Далекого Сходу, наприклад, з Індії. А ці крапки можуть означати, що він належить до якоїсь релігійної секти.

— А чому ти обмовився, що між бюстами був Август Дужий? — запитав Піт. — Його аж затрясло, коли почув про нього.

— Та про бюсти він знав і раніше, — сказав Юпітер, він наледве відірвався від пляшки з лимонадом. — Я вирішив перевірити, чи зреагує він на ім'я «Август». І він зреагував. Цілком ймовірно, що саме він поцупив у Двігінса копію листа.

— Але ж він без чорних вусів і без окулярів, — заперечив Гус.

— Може, він найняв когось для цієї оборудки, висловив припущення Боб. — У будь-якому випадку, він, безсумнівно, знає, що ім'я «Август» має велике значення.

— Він прагнув отримати від мене максимум інформації, — сказав Юпітер, — а я прагнув того самого і врешті-решт добув його адресу та ім'я.

Він поклав на стіл візитку, яку дав Мічений. На ній гарними літерами було написано:

РАМА СІДРІРАНДУР

Флешивар, Індія.

А під іменем олівцем була написана назва і телефон дешевого готелю в Голлівуді.

— Індія! — вигукнув Піт. — Отже, Боб мав рацію. Але якщо Мічений — індійський фанатик, що полює за «Вогняним Оком», то я думаю, що нам треба облишити цю справу. Я читав книгу про якесь індійське плем'я, яке розшукувало втрачену священну реліквію. Вони були готові кожному перерізати горло, тільки б отримати її назад. Згадайте, як цей один зиркав на нас.

— Це тільки наші припущення, — заявив Юпітер. — Бобе, пора провести деякі дослідження.

— Я готовий, — відгукнувся Боб, — а які саме?

— Сходи в бібліотеку, — наказав Перший Агент, — і спробуй щось віднайти про «Вогняне Око». Подивись також, що це за місто Флешивар у Індії.

— Гаразд, тоді я повернуся після вечері. Бо мої батьки чомусь вважають, що хоч інколи я повинен вечеряти вдома.

— Дуже доречно, — відповів йому Юпітер, — саме тоді й почнемо операцію «Ланцюг привидів».

— Їй-богу, — сказав Гус, коли Боб, осідлавши свого велосипеда, від'їхав. — Я навіть уявити не міг, що все так обернеться. На Двігінса напали, з'являється ніби з-під землі Мічений і погрожує Юпітеру. Тут не до жартів, на нас чигає небезпека. Хлопці, я не маю права наражати вас на небезпеку. Я, мабуть, повернуся додому і викину, з голови думки про «Вогняне Око». І годі вам розшукувати бюст того Августа. Якщо його знайдуть Мічений або Чорновусий, то нехай самі між собою б'ються за нього.

— Так, Гусе, добра думка, що й казати, — мовив Піт. — Як тобі це, Юпітере?

З виразу Юпового обличчя він одразу зрозумів, що той відповість. Адже доручити Юпітерові Джонсу розгадати таємницю — це все одно, що кинути біфштекс голодному бульдогові — нізащо не випустить.

— Другий Агенте, але ж ми щойно почали розслідування, — сказав Юпітер. — Ми ж самі шукали якусь головоломку, а коли трапилась така цікава, невже кинемо її напівдорозі? До того ж є кілька дуже загадкових фактів, які я ще не встиг обмізкувати.

— Які, наприклад? — запитав Піт.

— Я зробив висновок, — мовив Перший Агент, — що Двігінс сам замкнув себе у комірці.

— Сам замкнув себе у комірці? — Гус був страшенно вражений. — Навіщо ж він це зробив?

— Не знаю, і це — частина загальної загадки.

— Перший, а чому ти вирішив, що він сам себе замкнув? — запитав Піт. — Адже він був замкнений по-справжньому і мав такий жалюгідний вигляд.

— Він зумисне це підлаштував, аби збити нас з пантелику, — прорік Юпітер. — Другий, ти сам подумай, ну ж бо, поворуши мізками. Двігінс сказав нам, що просидів у комірці півтори години, так?

— Ну… так.

— І весь цей час він нібито тарабанив у двері і кликав на допомогу. А що найперше зробив би кожен, якби опинився в такій ситуації?

— Він би поправив окуляри, — здогадався Гус, — або, оскільки в комірці геть темно, скинув би їх і поклав до кишені. Але в кожному випадку окуляри не теліпались би в нього на носі півтори години.

— Маєш рацію, — Піт почухав потилицю. — І краватку він би встиг вирівняти. Твоя правда, Юпе, то виходить, він зумисне так надяг окуляри й краватку, щоб ми повірили, мовби на нього напали.

— Треба завжди аналізувати факти, — сказав Юпітер. — Мушу віддати належне, Двігінс був дуже переконливий. Я, певно, нічого не запідозрив би, коли б не одна обставина. Нумо, підійдіть сюди, торкніться рукою до сидіння стільця за письмовим столом.

Він підвівся. Піт і Гус доторкнулися до стільця, на якому він щойно сидів.

— А тепер доторкніться до письмового столу, — продовжував Юпітер, — і скажіть, чи є якась між ними різниця?

Вони помацали стіл, і Гус вигукнув:

— Стілець теплий, тому що ти на ньому сидів. Стіл значно холодніший на доторк.

Юпітер кивнув:

— А коли я піднімав крісло в кабінеті Двїгінса, то здивувався, що його сидіння було тепле, ніби на ньому щойно сиділи. Коли до цього додалися ще окуляри та краватка, я збагнув, як усе було насправді. А було так. Двігінс побачив, як ми під'їхали і вийшли з авто. Він перекинув крісло, забіг до комірчини і хутко вніс безлад у свій зовнішній вигляд. Коли ми його знайшли у комірці, він там просидів хвилин зо три.

— Отакої! — вигукнув Піт. — А навіщо він влаштував цю виставу?

— Щоб обвести нас круг пальця, — відповів Юпітер. — Він хотів, аби ми повірили, що хтось поцупив копію листа, а насправді її ніхто не крав.

— То, виходить, ніякого чорновусого чоловіка в окулярах взагалі не існує? — запитав Гус.

— Думаю, що так. Думаю, Двігінс його вигадав. А насправді, мабуть, Мічений, тобто пан Рама Рандур з Індії, просто купив у Двігінса копію секретного послання. Двігінс вигадав усю цю історію, щоб ми думали, що копію викрали.

— Логічно, — визнав Гус, — до того ж це пояснює, як пан Рандур потрапив сюди на склад. Він теж здогадався, що бюсти відіграють важливу роль у цій загадці.

— Він сказав, що незабаром повернеться, — стурбовано додав Піт. — Цілком ймовірно, що наступного разу він прихопить із собою спільників. А раптом він не повірив, що ми не знаємо, де бюст Августа Дужого? У них на Сході дуже добре вміють розв'язувати язика з допомогою жорстоких тортур.

— У тебе багата уява, — спинив його Юпітер. — Тут Каліфорнія, а не Схід, і я не чув, щоб від часів індіанців тут когось катували.

— Все колись трапляється уперше, — похмуро буркнув Піт.

Гус відкрив рота, аби ще щось сказати, коли несподівано задзвонив телефон. Юпітер підняв слухавку:

— Склад Джонса. Юпітер Джонс на дроті.

— Мене звати місіс Петерсон. Я мешкаю в Малібу, — пролунав у слухавці приємний жіночий голос. — На жаль, маю до вас претензії. Учора я придбала у вас два гіпсові бюсти як прикраси для саду…

— Так-так, уважно слухаю вас, місіс Петерсон, — в голосі Юпітера з'явилася непідробна цікавість.

— Вони були в пилюці, тож я вирішила помити їх з допомогою шланга. І один з них розсипався. У нього відпало вухо і частина носа. Мій чоловік сказав, позаяк вони з гіпсу, їх треба тримати у приміщенні, а в саду перший дощ їх знищить. Думаю, ви маєте повернути мені за них гроші, адже ви їх продавали як прикраси для саду.

— Я шкодую за цю прикрість, місіс Петерсон, — чемно відповів Юпітер. — Ми справді не врахували, що гіпс руйнується від води. Ми повернемо вам гроші. Скажіть, будь ласка, які бюсти ви придбали?

— Не можу згадати… Вони зараз на веранді. Але, здається, один з них якийсь Август. Я завтра привезу їх вам.

— Не турбуйтесь, будь ласка, місіс Петерсон, — швиденько проказав Юпітер, він аж на стільці підскочив, почувши таке, — ми самі приїдемо й заберемо їх. Продиктуйте мені, будь ласка, вашу адресу, сьогодні ввечері ми під'їдемо до вас.

Він квапливо записав адресу місіс Петерсон і поклав слухавку.

— От і знайшовся Август Дужий, — повідомив він Піта і Гуса. — Коли повернеться вантажівкою Ганс, ми поїдемо по них.

— Чудово! — сказав Піт, і тихенько додав: — Сподіваюся, ми доберемося до Августа швидше, ніж Мічений добереться до нас.

НА СЦЕНІ З'ЯВЛЯЄТЬСЯ ЧОРНОВУСИЙ

А Боб тим часом заходив до публічної бібліотеки Рокі-Біч, де він працював увечері. Побачивши його, бібліотекарка міс Бенет здивувалася:

— Мої вітання, Бобе, а я думала, що сьогодні у тебе вільний день.

— Це справді так, — відповів Боб, — я прийшов трохи почитати.

— Он як, а я хотіла попросити тебе допомогти, — міс Бенет ніяково усміхнулася. — Сьогодні важкий день. Зібралося чимало книг, які треба розкласти на стелажі. Бобе, ти мені допоможеш?

— Звісно, міс Бенет, — згодився Боб.

Міс Бенет попрохала Боба почати з реставрації обкладинок дитячих книг. Боб приніс їх до книгосховища і там липкою стрічкою акуратно підклеїв порвані обкладинки. Коли закінчив цю роботу, міс Бенет показала чималий стосик книг, які потрібно розкласти на полиці. Коли здолав і це, бібліотекарка попрохала його зібрати книги, що залишились на одному зі столів у залі для читачів. Боб заходився їх складати і, зиркнувши на одну з обкладинок, мало не підстрибнув. Це була книга «Славетні коштовні камені та їх історії», — саме та, по яку він прийшов до бібліотеки.

— Бобе, щось не так? — запитала міс Бенет.

Боб заперечливо похитав головою.

— Ні, міс Бенет, усе гаразд. — Він приніс книгу до столика, за яким сиділа бібліотекарка, і показав їй. — Річ у тім, що саме цю книгу я й хотів почитати, тому й здивувався, коли побачив її на столі.

— Це ж треба, так збіглося. — мовила міс Бенет і поглянула на назву, — її вже давно ніхто не запитував, а тут раптом запитують двічі за один день.

Але Боба такий збіг обставин не здивував.

— А ви не пригадаєте, хто брав цю книгу? — запитав він.

— Мабуть, ні. Сьогодні було багато читачів, у мене в голові хаос.

Боб відчайдушно намагався вияснити, хто це міг бути. Вирішив запитати перше, що спало на думку.

— А чи не був це читач середнього зросту, чорновусий і з окулярами у важкій оправі? — допитувався він.

— Здається, був такий, — замислилась міс Бенет. — Так, саме він брав цю книгу. Я згадала, коли ти його описав. А ти його знаєш?

— Мені розповідали про нього, — ухильно відповів Боб. — Перепрошую, вам потрібна ще моя допомога?

Міс Бенет заперечливо похитала головою, і Боб пішов до читального залу. Отже, Чорновусий уже тут побував, отже, він теж натрапив на слід!

Боб заглибився в книгу. У ній було безліч цікавих оповідей про те, як були знайдені найславетніші коштовні камені та які на них чекали пригоди. Нарешті, віддавши належне історії алмазу «Надія», який, попри свою назву, приніс чимало лиха, Боб віднайшов те, що шукав. Один розділ мав назву «Вогняне Око». Боб заходився читати.

Виявилося, що «Вогняне Око» — це рубін завбільшки з голубине яйце, густого пурпурового кольору. Як і коли його знайшли, невідомо, але про цей камінь згадувалося в багатьох легендах Китаю, Індії і Тібету впродовж віків. Ним володіли раджі, імператори, королеви, принци і заможні купці. Безліч разів його викрадали, і не один його власник попрощався з білим світом через нього. Часто володарі цієї коштовності зазнавали поразки у битвах, вони втрачали все майно, на них чигали різні лиха. На совісті цього каменя була смерть п'ятнадцяти або й більше людей.

Формою камінець нагадував око і вважався дуже коштовним. Щоправда, коли порівнювати з іншими подібними камінцями, вартість його була не така висока, позаяк у камені був дефект. Усередині рубіна була каверна, а це вважається дуже значною вадою.

Оповідь про «Вогняне Око» закінчувалась такими словами: «Є коштовності, які, здається, вже своїм існуванням породжують біди. Один за одним гинуть їх володарі у кращому випадку, вони тяжко хворіють або втрачають майно. Якась фатальна сила сконцентрована в них, і жоден володар такого каменя не може почувати себе у безпеці. Алмаз «Надія» мав таку погану славу, аж доки його не подарували Смітсонівському музеєві у Вашингтоні. Ще один такий камінь — «Вогняне Око». Не багатьом з його володарів поталанило уникнути лихої долі. Врешті-решт якийсь індійський махараджа на знак каяття приніс його в жертву храмові Справедливості в глухому гірському поселенні Флешивар в Індії.

У цьому храмі, який належить невеликій, але фанатичній секті войовничого племені, «Вогняне Око» було прикріплене до чола статуї храмового божества. Місцеві перекази свідчили, що цей камінь має здатність бачити людські гріхи. До нього підводили людину, яку підозрювали в скоєнні злочину, і якщо камінь цієї миті спалахував яскравим світлом, це було доказом вини, якщо ж камінь лишався тьмяний, людину вважали невинною.

Багато років тому камінь за невідомих обставин зник із храму. Де він тепер, невідомо, але послідовники секти продовжують невтомні пошуки «Вогняного Ока». Подейкують, що рубіна поцупив і продав один зі служок храму Справедливості, який щось накоїв і потерпав, що камінь викриє його. Дехто вважає, що ця зловісна коштовність лежить собі в якійсь невідомій могилі коло праху бідолахи, котрий купив чи поцупив її. Інші переконані, що рубін іще повернеться у світ. За однією з давніх легенд, якщо «Вогняне Око» спокійно пролежить п'ятдесят років і ніхто його не бачитиме й не братиме до рук, він очиститься і втратить здатність приносити біду. Але тільки за умови, якщо його хтось просто знайде, купить або отримає як подарунок, а не поцупить чи забере силоміць.

Усе ж мало хто з колекціонерів навіть сьогодні наважився б на ризик володіння каменем, який приносить. біду, хоча від його зникнення минуло вже майже п'ятдесят років».

— Он воно що, — пробурмотів сам до себе Боб. Безсумнівно, «Вогняне Око» справляло враження предмета, від якого треба триматись якомога далі. Хоча п'ятдесятирічний термін, мабуть, минув, адже книга, яку він тримав у руках, побачила світ кілька років тому, у хлопця не було жодного бажання мати справу з цим рубіном.

Глибоко замислений, він поклав книжку вбік і дістав з полиці енциклопедію. У ній Боб відшукав статтю про місто Флешивар. Стаття була невеличка, в ній оповідалося, що мешканці Флешивара та довколишніх гір належали до войовничого племені, були рослі та відзначалися неймовірною хоробрістю в поєдинках, також вони були відомі тим, що завжди жорстоко мстилися тим, кого вважали своїми ворогами.

Боб здригнувся, коли дочитав до цього місця. Він занотував основні дані про Флешивар, а також про рубін, і якийсь час вагався. Чи зателефонувати Юпітерові і все розказати? Ні, краще не треба. Саме час вечері, до того ж операція «Ланцюг привидів» ще не почалася.

Боб розпрощався з міс Бенет і поїхав велосипедом додому. Його матуся саме закінчувала готувати вечерю, а батько читав газету й курив люльку. Він обізвався до Боба:

— Вітаю, синку! Чим ти заклопотаний? Маєш такий вигляд, ніби ти повинен одразу вирішити всі світові проблеми. Знову шукаєте якусь зниклу папугу чи щось подібне?

— Ні, тату, — відповів Боб, — тепер ми розшукуємо зниклий бюст Августа Дужого. Знаєш, хто це такий?

— На жаль, ні. Але коли ти згадав про якогось Августа, я подумав, що зараз серпень, а цей місяць ще називають «август». Тобі відомо, чому він так називається?

Бобу це було невідомо. Та коли батько пояснив йому, хлопець підскочив, наче його вкололи шпилькою. Одразу гайнув до телефону і набрав номер Джонсів. Слухавку підняла тітонька Матильда, Боб попрохав її покликати Юпітера.

— Шкодую, Бобе, — відповіла місіс Джонс, — його немає вдома. Він та хлопці півгодини тому кудись поїхали вантажівкою з Гансом. Вони сказали, що їм терміново треба в Малібу.

— Я зараз до вас приїду і буду чекати на них, — швидко проказав Боб. — Дякую.

Він поклав слухавку і збирався вже бігти, але на порозі його зупинив матусин голос:

— Бобе! Вечеря готова. Сідай і спокійно повечеряй… Чим би ви там не займалися, чому не можна відкласти це і спочатку повечеряти?

Боб неохоче сів до столу. Обов'язково потрібно розповісти Юпітерові те, що він дізнався. Хоча, справді, з годину ця звістка може й почекати.

А в цей час Юпітер, Піт та Гус їхали по Малібу до будинку місіс Петерсон. Нарешті вантажівка зупинилася перед великим будинком з гарно доглянутим садом.

Юпітер з приятелями через сад пройшли на веранду. Подзвонили — і двері відчинилися.

— Я — Юпітер Джонс зі складу Джонса, — сказав Юп привітній красивій жінці в літній сукні, яка відчинила двері. — Я приїхав забрати гіпсові бюсти, які ви у нас придбали.

— О так, прошу, вони он там.

Жінка завела їх до сусідньої кімнати, де стояли два бюсти, і один з них, справді, мав досить жалюгідний вигляд. Як і говорила місіс Петерсон по телефону, Август Дужий позбувся вуха та половини носа. Другий бюст, Данте, уникнув душу зі шлангу, тому був запорошений, але цілий.

— Мені дуже жаль, що доводиться їх повертати, — сказала жінка, — але ви їх продавали, як прикраси для саду, а мій чоловік переконаний, що наш поливальний пристрій в один момент їх зруйнує.

— Мадам, усе гаразд, — відповів Юпітер, він намагався приховати радість від того, що одержав Августа назад. — Ось ваші гроші, а бюсти ми забираємо.

Він віддав місіс Петерсон десять доларів, які отримав у тітоньки, підняв Августа і, крекчучи від натуги, поволік його до вантажівки. За ним прошкував Піт з бюстом Данте. Хлопці обережно поклали обидва бюсти в кабіну, на сидіння між Гансом та Гусом. Самі видерлись на кузов, і вантажівка рушила у зворотну дорогу до Рокі-Біч.

— А як ти гадаєш, «Вогняне Око» справді заховане в Августі? — схвильовано запитав Піт Юпа.

— Думаю, що ймовірність цього дуже велика, — відповів Юп.

— Треба його розбити, як тільки приїдемо додому, — нетерпеливився Піт.

— Ні, зачекаємо на Секретаря, — заперечив Юпітер, — він образиться, якщо ми це зробимо без нього.

А Боб сидів на складі поруч з тітонькою Матильдою і чекав на повернення друзів. По суботах тітонька Матильда допізна не зачиняла склад, аби покупці могли неспішно оглянути виставлені для продажу речі, і зазвичай у дворі було чимало люду. Але сьогодні тільки зо два запізнілих покупців розглядали старі механічні пристрої.

І тут на подвір'я заїхало чорне авто, з нього вийшов чоловік і підійшов до ґанку. Коли він наблизився, Боб пополотнів.

Це був чоловік, середній на зріст, чорнявий, в окулярах з важкою оправою та з густими чорними вусами. Чорновусий! Тут!

— Доброго вечора, — хрипким голосом звернувся Чорновусий до Матильди Джонс, — мене зацікавили ці мистецьки зроблені бюсти, які тут виставлені. — Він обернувся, щоб краще розгледіти п'ять бюстів на столі біля входу до контори.

— Ага, усе це — великі люди. А інших бюстів у вас немає?

— Усе, що є, — перед вами, — відповіла Матильда Джонс, — і як садові прикраси вони не годяться. Я щойно дізналася, що вони руйнуються від води. Два бюсти мені вже повертають, і потерпаю, що й інші теж повернуть.

Вона була дуже засмучена. Матильда Джонс завжди засмучувалась, коли їй доводилося повертати покупцям гроші. Вона була жінка добра і щедра, але в той же час і ділова, вважала за свій обов'язок мати прибуток із усіх чудернацьких речей, які скуповував Титус Джонс.

— Та що ви кажете, — зацікавився Чорновусий, — два повертають, а, можливо, й решту повернуть? Бачите, я колекціоную бюсти, тож я придбаю у вас усі ці п'ять за тією ціною, яку ви за них просите, тобто по п'ять доларів за один. Але ви маєте пообіцяти, що притримаєте для мене і всі інші бюсти, які вам повернуть, мені вони всі потрібні.

— Справді? — При цих словах Матильда Джонс повеселіла. — Але деякі з них мені можуть повернути зіпсованими, якщо нові господарі спробують їх помити.

— Це не має значення, коли ви обіцяєте зберегти для мене всі бюсти до одного, разом з тими двома, які, як ви сказали, вам уже повертають.

— По руках, — відгукнулася Матильда Джонс, — купляйте ці п'ять, і ви одержите всі бюсти, які мені повернуть. Згадувані два мають з хвилини на хвилину бути тут. По них поїхав мій небіж.

— Чудово, — з цими словами Чорновусий дістав кілька купюр. — Ось вам тридцять п'ять доларів, за п'ять цих та за два тих. Так, повантажу я тим часом ці дивовижні бюсти до свого авто.

Боб аж тремтів від хвилювання, він намагався знайти привід, аби втрутитися в те, що відбувається, і не міг нічого вигадати. Місіс Джонс щойно здійснила вигідну оборудку, а вона завжди пишалася, що ніколи не відступає від свого слова. Юпітер під'їжджав сюди з двома бюстами, і цілком ймовірно, що один із них — бюст Августа. Чорновусий відразу вимагатиме віддати бюст йому, адже він уже за нього заплатив!

— Бобе, що з тобою? — запитала Матильда Джонс, пильно глянувши на нього. — Ти щось такий блідий. Тобі щось болить?

— Здається, — через силу вимовив Боб, — наш новий приятель Гус хотів придбати собі на згадку один із цих бюстів. Вони ж бо з будинку його дідуся, а тут…

— Треба було раніше мені про це сказати! Тепер вони всі належать цьому панові. О, повертається вантажівка.

Чорновусий саме встиг повантажити останній з п'яти бюстів у багажник свого авто, коли вантажівка зупинилася біля контори.

Юп та Піт вистрибнули з кузова. Ганс подав їм з кабіни обидва бюсти. Піт узяв бюст Данте, а Юп — Августа Дужого, обережно притис його до грудей.

Ніхто з них не помітив Чорновусого, аж доки той сам не підійшов до них.

— Хлопці, ці бюсти — мої! — рявкнув він. Простяг руки до бюста Августа, якого тримав Юпітер, і схопив його. — Він мій, — верескнув Чорновусий. — Я все одно його заберу! Відпусти!

БОБ ПОВІДОМЛЯЄ ДИВОВИЖНУ НОВИНУ

Чорновусий тягнув бюста до себе, Юп чинив опір, бо не бажав віддавати Августа. Чорновусий злісно репетував:

— Та відпусти, кажу тобі! Бюст мій, я купив його і вже заплатив гроші!

— Віддай йому бюста, Юпітере, — строго звеліла місіс Джонс.

— Але, тітонько Матильдо, — заперечив Юпітер, він продовжував притискати гіпсового Августа до себе, — цей бюст я обіцяв нашому приятелеві Гусу.

— Що поробиш, — відповіла місіс Джонс, — я уже продала його цьому панові.

— Але він дуже потрібний Гусу, — благав Юпітер, — для нього це питання життя і смерті.

— Як це життя і смерть можуть залежати від старої гіпсової статуетки, — пирхнула Матильда Джонс. — У вас, діти, надто бурхлива уява. Віддай бюст цьому панові, Юпітере. Наша фірма ніколи не порушує даного слова.

— Негайно віддай! — верескнув Чорновусий.

Він рвонув на себе бюст, а Юпітер мусив скоритися наказу тітоньки і випустив його з рук. Від несподіванки Чорновусий заточився, спіткнувся об камінь і впав. Бюст випав із його рук і розбився на кілька частин.

Хлопці, повідкривавши роти, мовчки дивилися на уламки. Місіс Джонс нічого не бачила, тому що стояла надто далеко, але і Юпітер, і Гус, і Піт, і Боб бачили його дуже добре. Червоний камінь завбільшки з голубине яйце виблискував поміж уламків гіпсової голови.

Якийсь час ніхто не ворухнувся. Потім Чорновусий підвівся, підібрав із землі червоного камінчика і запхав його до кишені. Він звернувся до місіс Джонс:

— Я сам винен. Бюст розбився через мою незграбність. Тепер, перепрошую, мені пора, я поспішаю. Бюсти мене вже не цікавлять. — Він сів у авто і поїхав. Хлопці провели його сповненими відчаю поглядами.

— Тепер він у нього, — застогнав Піт, — він забрав у нас «Вогняне Око»! — І тут він несподівано згадав учорашню розмову: — Стривайте, ми ж вияснили, що ніякого Чорновусого не існує, що Двігінс його вигадав, та й годі.

— Мабуть, ми не мали рації, — сказав Юпітер. увесь зсутулився, кінчики його вуст опустилися. Юпітер був дуже засмучений.

— Сьогодні вдень Чорновусий був у бібліотеці, — мовив Боб, — збирав інформацію про «Вогняне Око».

— Бачите, як воно буває, — зітхнув Юпітер, — не встигли ми знайти «Вогняне Око», як відразу його втратили. Вибач, Гусе.

— Ви не винні, — твердо сказав Гус, — будь ласка, не докоряйте собі.

— А я був переконаний, що Чорновусого не існує… — почав Юпітер, але голос тітоньки обірвав його фразу.

— Гаразд, Юпітере, це добре, що він сам визнав свою вину, — сказала вона, показуючи на купу уламків, які донедавна були бюстом Августа Дужого. — Втім, він сам і винен, це він його випустив з рук, але люди так рідко визнають себе винними. Добре, що все владналося. Зберіть уламки й викиньте.

— Усе зробимо, тітонько Матильдо, — відгукнувся Юпітер.

Місіс Джонс зиркнула на годинника, що висів над дверима.

— Пора зачиняти, — мовила вона, — якщо тільки не збираєтеся тут ще лишатися.

— Ми хочемо ще поговорити, — відповів їй Юпітер, — тож іще трохи тут посидимо.

— Тоді залишимо ворота відчинені, — вирішила Матильда Джонс, — раптом з'являться ще покупці, то ви їх обслужіть, будь ласка.

Юпітер кивнув, і Матильда Джонс рушила до маленького двоповерхового будиночка, який стояв відразу за огорожею. В цьому будиночку вони й мешкали разом з Титусом та Юпітером.

Хлопці зостались на подвір'ї самі. Вони зібрали уламки бюста Августа й поклали їх на столі. Юпітер уважно оглянув шматки гіпсу.

— Бачите, — мовив він, показуючи на овальну заглибину в одному з уламків, — ось де було заховане «Вогняне Око».

— А тепер воно заховане в кишені Чорновусого, — зітхнув Боб, — і нам його не бачити, як власних вух.

— Так, майбутнє досить безрадісне, — згодився Юпітер, а він вельми не часто визнавав себе переможеним, — але спробуймо ще раз проаналізувати ситуацію. Ходімо до майстерні, а там ти, Бобе, розкажеш нам, що вичитав у бібліотеці.

Він повів хлопців у закуток подвір'я. Хлопці посідали біля верстата і пристрою для друкування і уважно вислухали оповідь Боба про криваву історію «Вогняного Ока» та про людей, які мешкають в індійському місті Флешиварі.

— Так, — зітхнув Піт, — не подобається мені все це. Позаяк ми вияснили, що «Вогняне Око» приносить біду, я пропоную кинути цю справу. Нехай воно цю біду принесе комусь іншому.

— Але ж легенда стверджує: коли ніхто не бачитиме й не торкатиметься «Вогняного Ока» впродовж п'ятдесяти років, то камінь очиститься й більше не зможе приносити біду, — нагадав Боб.

— Воно так, — згодився Піт, — але ти ж сам сказав, що не багато колекціонерів наважились би його придбати навіть після цих п'ятдесяти років.

— Я, здається, починаю розуміти, — втрутився Гус, очі якого схвильовано блищали, — чому дідусь Август вчинив саме так. Він вирішив сховати «Вогняне Око» на п’ятдесят років, а після цього, коли камінь очиститься, продати його. І от коли цей термін закінчувався, він відчув, що помирає, і заповів камінь мені. Я переконаний, що тепер цей рубін безпечний.

— Нехай він буде стократ безпечний, — мовив Юпітер, — він тепер у Чорновусого. І я геть не уявляю, як нам його забрати.

— «Ланцюг привидів!». — вигукнув Боб. — Ми пошлемо тисячі дітей по слідах Чорновусого. І коли ми його знайдемо, ми… ми… — Він замовкнув, адже не уявляв, що робити, коли Чорновусого знайдуть.

— Отож воно й є, — зітхнув Юпітер, — силоміць забрати в нього камінь ми не можемо. До того ж уяви собі, скільки людей у нашому місті мають чорні вуса. Згодься, що не сто й не двісті. Я вже мовчу про. те, що вуса в нього, підозрюю, фальшиві, просто для маскування.

— Тоді усе безнадійно, — після тривалого мовчання обізвався Гус.

І знову мовчанка. Навіть Юпітерові нічого не спадало на думку. Несподівано задзвонив дзвінок.

— Дзвонять, — сказав Боб. — До нас, Юпе, покупець.

— Піду гляну, що йому треба, — сказав Юпітер, підвівся й пішов до контори. Решта й собі рушили.

Вони побачили на подвір'ї покупця. Він стояв біля вишуканого чорного автомобіля, опирався на тростину і роздивлявся навсебіч.

— Ого! — пошепки мовив Піт. — Це знову Мічений завітав.

— Ох, не подобається мені все це, — тихо відповів Боб.

Але Юпітер уже підходив до покупця, і хлопці, хоча без великого ентузіазму, й собі підійшли. А Юпітер, як вони помітили, знову опустив плечі і недоумкувато заусміхався, точнісінько так, як за минулої розмови з Міченим.

— Доброго вечора, хлопчику, — також усміхнувся Мічений, але його усмішка не обіцяла нічого доброго. — Я тут оглядаю… це. — Він показав тростиною на уламки Августа Дужого. — Здається, це все, що залишилося від бюста Августа, яким я цікавився. Здається, ми навіть домовлялися, що ви до мене зателефонуєте, якщо цей бюст вам повернуть. © http://kompas.co.ua

— Саме так, шановний пане, — підтвердив Юпітер, — тільки він розбився.

— Цікаво, як же це він розбився? — запитав Мічений з посмішкою голодного тигра, готового зжерти цього симпатичного хлопчика-товстунчика. — До речі, я дуже уважно розглянув ось це заглиблення в одному з уламків бюста. Схоже, що тут було щось заховано.

— Так, — спокійно відповів Юпітер, — покупець випустив бюста з рук, і він розбився. Потім той добродій щось підняв із землі, але ми не встигли розгледіти, що.

Це була правда. Розгледіти той предмет вони не мали змоги, хоча й знали достеменно, що саме Чорновусий підняв із землі.

— А цей покупець, — запитав Мічений, — чи не був він випадково у великих окулярах, з чорними вусами?

Юпітер кивнув на знак згоди. Піт, Боб та Гус стурбовано перезирнулися.

— А з бюста, — вів далі Мічений, — випадково не випадало ось таке?

Він щось рвучко вихопив з кишені й кинув на стола, де лежали уламки бюста. Щось червоне, овальне зблиснуло на столі червоним вогником.

Перед хлопцями лежало «Вогняне Око»! Юпітер ледве знайшов сили, щоб вимовити:

— Так, воно мало саме такий вигляд.

— Гм. — Незнайомець сперся на тростину й пильно обвів їх поглядом. — Я думаю, що ви чули про «Вогняне Око» і добре знаєте, що кожного його володаря чекає біда?

Хлопці не знали, що сказати, тож продовжували мовчати. Вони все не могли второпати, де Мічений узяв «Вогняне Око», адже не минуло й години, як Чорновусий повіз його звідси у своїй кишені.

— Я хочу вам дещо показати, — по цих словах Мічений крутнув руків'я тростини. З її кінця миттєво вискочило вістря, і Мічений невдоволено оглянув його.

— Це дуже легковажно з мого боку, — зауважив він, — я погано його витер.

Він дістав з кишені паперову серветку й витер нею вістря. На серветці лишився слід густої червоної рідини.

— Від крові хороша сталь швидко псується, — пояснив він, а в хлопців мурашки побігли по тілу. — Та вже добре…

Він схилився, притулив вістря до «Вогняного Ока» і з натиском черкнув по каменю.

— А тепер погляньте на нього уважно, — звелів він, — і скажіть, що ви бачите.

Юпітер узяв камінець і підніс до очей. Хлопці стовпились навколо нього. Спочатку вони нічого не помітили, потім Боб здогадався, а за ним і Юпітер. Вістря залишило на камінчику виразну подряпину.

— На рубіні з'явилася подряпина, — сказав Юпітер.

— Не знаю, як таке могло статися, адже рубіни твердіші за сталь і сталь не може залишати на них слідів.

— Он як! — Мічений був задоволений. — Отже, ти не такий недоумок, яким прикидаєшся. Я це ще тоді запідозрив. Я відчував, що ти дуже кмітливий юнак. — Юпітер аж губи прикусив з досади, що виказав себе, а Мічений вів далі: — Ну ж бо, поясни мені, що виходить з цього, що на камінчику лишилась подряпина?

Юпітер мовчки роздивлявся червоний камінець.

— Якщо залишилась подряпина, то це не рубін, — сказав він нарешті. — Це імітація, зроблена з якоїсь спеціальної речовини.

— Саме так! — вигукнув Мічений. — Це підробка, яку я забрав у пана з чорними вусами. А справжнє «Вогняне Око» ще треба знайти. І позаяк його не було у бюсті цього Августа, то серед проданих бюстів повинен бути ще один Август. І я хочу, аби ви мені його знайшли.

Він замовк, переводячи погляд з одного хлопця на другого.

— Я наказую вам знайти мені цього Августа, бо… втім, не люблю погрожувати. Думаю, ви уже все зрозуміли. Зателефонуйте мені відразу, як його знайдете. — З цими словами він сів до авто й поїхав, а хлопці розгублено стояли і дивилися один на одного.

— Він… він убив Чорновусого, щоб забрати рубін, — сказав Піт. — Як же він так швидко пронюхав, що той добув камінець?

— Історія стає ще заплутаніша, — сказав Юпітер. — Не розумію, чому Гораціо Август поклав у бюст Августа фальшивий рубін? Може, його підманули, і він думав, що камінь справжній? Або він це зробив зумисне, аби збити з толку тих, хто буде його шукати? Коли саме так, то чи захований справжній рубін у другому бюсті? Адже ми знаємо, що другого бюста Августа немає, а це означає…

— Я знаю! — раптом закричав Боб. — Є другий Август!

Друзі здивовано подивилися на нього.

— Я щойно згадав, — сказав Боб, — що мені сьогодні розповів татусь. Другий Август — це Октавіан. Він був римським імператором, і його теж було звати Август. Коли дідусь Гуса писав: «у серпні твоє щастя», він, певно, мав на увазі бюст Октавіана. До речі, цей місяць названий на його честь. Отже, мусимо знайти Октавіана!

ВАЖЛИВИЙ ДЗВІНОК ВІД «ПРИВИДА»

— Ось що, хлопці, викиньте з голови це «Вогняне Око»! — стривожено мовив Піт. — На його сумлінні вже п'ятнадцять життів, і я не хочу, щоб до них додалися ще чотири.

— Піт має рацію, — згодився Гус, — не думаю, що я захочу володіти «Вогняним Оком», навіть якщо одержу його. Надто це небезпечно.

— Не забуваймо, що сталося з Чорновусим, — продовжував Піт. — І години не минуло, відколи він заволодів каменем, чирк — і немає Чорновусого.

Боб промовчав. Він дивився на Юпітера, з обличчі якого не сходила задума.

— Ми ще не знайшли «Вогняне Око», — нарешті сказав Юп. — Отже, нам не загрожує небезпека. Поки що принаймні.

— Проголосуємо, — запропонував Піт. — Хто за те щоб ми припинили розслідування, кажіть «так».

— Так! Так! Так! — тричі пролунало в повітрі. Але вимовив це папуга, який мешкав у клітці над письмовим столом у штабі.

Ніхто, крім папуги, не підтримав Піта. Гус — тому, що не вважав себе детективом, а Боб змовчав тому, що дуже вірив у Юпа До того ж його все одно було важко в чомусь переконати, а Боб зрозумів, що Юп не думає припиняти розслідування.

— Мер-р-р-ртвий не викаже! — прорік папуга і хрипко зареготав.

— Замовкни! — прикрикнув на птаха Піт. — Ще твоїх знущань бракує! — Він звернувся до Юпа: — Гаразд, що ж ми тепер будемо робити? Може, варто зателефонувати до поліції та повідомити, що сталося з Чорновусим:

— Ми не маємо доказів, — відповів йому Юп, — а без доказів вони нам не повірять. Звісно, коли знайдуть тіло, ми розповімо усе, що знаємо. А поки що нам залишається одне — ми мусимо знайти бюст Октавіана, а зробити це зможемо тільки з допомогою «Ланцюга привидів». Тепер восьма година, більшість наших приятелів уже вдома Починаємо телефонувати і плести ланцюжка.

Коли рішення було прийняте, хлопці взялися до роботи. Юпітер зателефонував до своїх приятелів і попрохав перетелефонувати йому по десятій ранку наступного дня, якщо вони дізнаються що-небудь про Октавіана. Потім Боб і Піт зателефонували до своїх п'ятьох друзів. Коли вони закінчили, п'ятнадцятеро дітей відразу почали телефонувати до своїх друзів, і ланцюг ставав усе довший, ним він охоплював сотні, ба, навіть тисячі хлопчиків та дівчаток у Рокі-Біч, Голлівуді та Лос-Анджелесі.

Позаяк Три Агенти успішно використовували цей ланцюжок і раніше, більшість дітей уже знали, що це таке, і охоче допомагали в розкритті таємниць, хоч і не знали особисто Юпітера, Піта чи Боба.

Коли до всіх зателефонували, Юпітер запропонував Гусу залишитися ночувати в нього, не вертатись до готелю. Гус охоче прийняв запрошення. Піт і Боб осідлали велосипеди і помчали додому. Відтинок траси їм було по дорозі.

— Як ти гадаєш, знайдемо ми Октавіана? — запитав Піт, він не припиняв крутити педалями.

— Якщо ні, то на когось чекає приємна несподіванка — відповів Боб. — Якщо він поставить бюст у саду, то від першого дощу гіпс розмокне, і якогось погожого дня новий господар вийде на ґанок і побачить на своєму газоні величезного рубіна.

— А якщо бюст триматимуть у приміщенні, — підхопив розмову Піт, — то з часом він господарям набридне і його разом з рубіном викинуть на смітник.

Хлопці роз'їхалися кожен у свій бік. Вдома Боб застав батька біля телефону з дуже невдоволеним виглядом.

— Я намагаюся зателефонувати до редакції, — сказав батько, — але чомусь уже півгодини телефонна мережа Рікі-Біч дуже перевантажена. Такого давно не було.

Боб знав причину, але вирішив не розповідати татусеві, що відбувається операція «Ланцюг привидів». У такі періоди місцевій телефонній мережі доводилося працювати з перевантаженнями.

Хлопець упав на ліжко, але довго не міг заснути. Коли врешті сон його здолав, то цілу ніч Бобу снилися індійські вершники-горці, озброєні тростинами, з яких випорскували шпаги.

Коли він прокинувся, сонце стояло вже високо, а з кухні тягнувся запах смаженого бекону. Боб швидко одягнувся і, стрибаючи через сходинки, поспішив вниз. Мама була на кухні.

— Привіт, ма, — сказав Боб. — Мені Юпітер не дзвонив?

— Почекай, почекай, — мама приклала пальця до лоба, ніби в глибокій задумі. — Щось він просив тобі передати, здається, «а чотири прибігли і з одною втекли».

Боб здригнувся. Серед їхніх умовних посилань, розроблених Юпітером, такого не було. Тут він помітив, що мама посміхається, і зрозумів, що вона над ним пожартувала.

— Гаразд, ма, — протягнув він, — що сказав Юпітер?

— Ну, якщо я дуже постараюся пригадати, — відповіла мама. — По-моєму, він просив передати наступне: «Не всім йти кіно дивитися — комусь треба і в крамниці сидіти». Боб, ну, чесне слово, невже ви не можете спілкуватися на людській мові? Хоча так, мабуть, цікавіше. Не буду випитувати, що все це означає, але здається мені, що ви знову затіяли якесь, як його, розслідування.

— Так, мамо, — відгукнувся Боб, в задумі сідаючи за стіл. «Йти кіно дивитися» означало, що він повинен з'явитися до Юпітера, але не дуже терміново — для термінового виклику застосовувалася інша команда, а «сидіти в крамниці» означало, що Юпітер хоче, щоб Боб залишався в штабі і відповідав на телефонні дзвінки, тому що сам Юпітер кудись повинен відлучитися. Куди ж, міркував Боб, зібрався Юпітер сьогодні вранці?

— Більше ти мені нічого не скажеш? — Запитала мама, ставлячи перед ним тарілку яєчні з беконом і підсмажений хліб. — Тільки «так, мамо»?

— Ой, вибач, — прокинувшись від своїх роздумів, сказав Боб. — Так, правильно, ми займаємося розслідуванням. Ми розшукуємо бюст римського імператора, якого звали Октавіаном. Цей бюст помилково продали, а належить він англійської хлопчикові Гусу, і ми намагаємося допомогти йому повернути цей бюст.

— От і добре, — сказала мама, — а тепер берися за яєчню. Бюст нікуди не втече. Статуї, чи знаєш, бігати не вміють — де їх поставиш, там вони і стоять.

Боб не міг сказати їй, що вся справа полягала саме в тому, що ці бюсти постійно від них вислизали. Проте він взявся за їжу, а поснідавши, сів на велосипед і поїхав до Юпітера. Там він знайшов Матильду Джонс, що сиділа у конторі, а Ганса і Конрада — працюючими у дворі.

— Доброго ранку. Боб, — вітала його Матильда Джонс. — Юпітер і Піт поїхали кудись з цим англійцем близько години тому. Юпітер залишив тобі записку там, де стоїть все ваше обладнання.

Боб поспішив в майстерню. Там він знайшов записку, яка лежала на друкарському верстаті. «Боб, приймай інформацію. Ми вирушили на розвідку. Перший Сищик Юпітер Джонс».

«Приймати інформацію» — означало сидіти біля телефону і чекати дзвінків від «привидів». Що ж Юпітер з хлопчиками зібрався розвідувати? Боб думав над цим і не знаходив відповіді, пробираючись до штабу з Тунелю II.

Піднімаючи люк, він почув, що в штабі дзвонить телефон. На його годиннику було без п'яти хвилин десять. Якийсь «привид» занадто поспішав доповісти результати спостережень. Боб швидко подолав останні кроки, що відокремлювали його від телефону.

— «Три Агенти», біля телефону Боб Андрюс, — видихнув Боб в трубку.

— Здрастуйте, — відгукнувся в трубці якийсь хлопчик, — мене звуть Том Фаррел, і в мене для вас повідомлення. Моя старша сестра купила на складі Джонса маленьку скульптуру і поставила її у своєму саду.

— А яке ім'я висічене на постаменті скульптури? — Швидко спитав Боб. — Бува, не Октавіан?

— Ой, не пам'ятаю. Почекай, зараз збігаю подивлюся.

Боб чекав з завмиранням серця. Невже «Ланцюжок привидів» так швидко спрацював? Якщо Октавіан у сестри Тома Фаррела…

У трубці знову пролунав голос:

— Ні, не Октавіан. Його звуть Бісмарк. Він вам потрібен?

— Спасибі тобі, Томмі, — розчаровано сказав Боб, — потрібен нам Октавіан. Все одно молодець, що подзвонив нам.

— Окей. — Хлопчик повісив трубку, Боб теж обережно поклав трубку на важіль апарата. І, оскільки робити йому було більше нічого, поки телефон мовчав, він сів за друкарську машинку і став друкувати всі відомості про це розслідування, що накопичилися у нього. Зробивши цю роботу, він глянув на годинник. Час наближався до полудня, але дзвінків більше не було. Цього разу «Ланцюжок привидів» не працював.

— Боб! Боб Андрюс! — Пролунав у динаміку голос Матильди Джонс. — Юпітер ще не повернувся, але обід готовий. Приходь їсти.

— Зараз іду, — сказав Боб в мікрофон. Він попрямував до Тунелю II і вже відкрив люк, коли пролунав телефонний дзвінок. Боб рвонувся назад, схопив трубку і тремтячим голосом сказав:

— Алло! «Три Агенти». Боб Андрюс слухає.

— Ви цікавилися бюстом Октавіана, — виголосив у трубці дівочий голос. — Так от, він у моєї мами, вона поставила його було в саду, але вирішила, що він виглядає там досить безглуздо. Вона каже, що віддасть його сусідці.

— Будь ласка, умовте її не робити цього, — закричав Боб в трубку. — Наш девіз — «Кожен покупець повинен залишитися задоволений!». Ми приїдемо до вас дуже скоро і повернемо вам гроші. Я привезу на всякий випадок і другий бюст, може, він їй здасться не таким дурним.

Боб записав адресу дівчинки, а жила вона в Голлівуді, тобто досить далеко, після цього він повісив трубку і заклопотано подивився на годинник.

Де ж затримався Юп? Октавіан знайдений, але якщо вони не поквапляться, то можуть його знову втратити.

СПІЙМАЛИСЯ!

Трійко хлопців на чолі з Пітом задихано штовхали велосипеди під гору — вони прямували до Часового каньйону. Цей вузький каньйон звивався між пагорбів на північному заході від Голлівуду. До нього вела тільки одна незаасфальтована дорога, яка весь час пнулась угору і лише в кінці на невеликому відтинку була рівна. Саме тут, на порослій травою рівнині, стояв будинок Гораціо Августа.

Навідатись у цей будинок вирішив Юпітер. Він не знав, що там можна віднайти, але вважав конче необхідним побути в будинку, де мешкав Гусів дідусь.

Важка дорога забрала більше часу, ніж вони розраховували. Наближався полудень, сонце стояло високо і пекло їм в голови. Хлопці зупинилися, щоб витерти піт з облич і краще роздивитися порожній будинок Гораціо Августа.

Цей триповерховий будинок, дерев'яний і поштукатурений, мав досить солідний вигляд серед чималої ділянки землі. Ніщо в будинку не подавало ознак життя. Хлопці під'їхали до ґанку і кинули велосипеди на траву.

— Ключа ми не маємо, але мусимо знайти спосіб проникнути всередину, — сказав Піт. — Зрештою, містер Двігінс нам це дозволив.

— Можна вибити шибку і влізти через вікно, — запропонував Гус.

— Краще нічого не псувати, якщо можна обійтися, — заперечив Юпітер. — Хоча цей будинок і збираються зносити. Я прихопив з собою дещо, — з цими словами він дістав з кишені чималий набір різних ключів, зібраних на складі за багато років. — Подивимося, чи не підійде якийсь із них, а якщо ні — тоді подумаємо, що робити.

Трьома сходинками вони піднялися на ґанок, і Піт смикнув ручку дверей. На його здивування, двері відчинились.

— Вони не замкнені, — сказав він, — і навіть добре не причинені!

— Дивно, — сказав Юпітер і зіщулився.

— Може, це Двігінс забув замкнути двері, коли був тут востаннє? — висловив здогад Піт. — Або їх відімкнув хтось інший. Але яка різниця, навіщо взагалі замикати порожній будинок?

Вони зайшли в темний передпокій. Із нього двері вели у чотири великі кімнати, порожні і вкриті пилюкою. Окрім шматків пакувального паперу на підлозі, в них не було нічого. Юпітер зайшов до кімнати, яка, як йому видалося, слугувала вітальнею. Він уважно роздивився, але роздивлятись не було чого. Меблі винесені, стіни, оформлені під горіхове дерево, блищали, хоча теж були вкриті шаром куряви.

Позаяк у вітальні було порожньо, Юпітер повернувся і пройшов через передпокій до протилежної кімнати. Тут, мабуть, раніше була бібліотека, адже вздовж трьох стін від підлоги до стелі були змонтовані книжкові полиці. Нічого, крім пилу, на них не лишилося. Юпітер стояв серед кімнати і розглядав полиці.

— Ага! — мовив він по тривалій мовчанці.

— Що ти хочеш сказати цим «ага»? — поцікавився Піт.

— Я особисто нічого, вартого «ага», тут не бачу.

— Тобі варто потренувати спостережливість та кмітливість, коли хочеш стати добрим детективом, — сказав Юпітер. — Ану, поглянь пильніше на секцію книжкових полиць, яка переді мною.

Піт довго дивився на полиці.

— Нічого, крім пилу, я не бачу, — сказав він нарешті.

— Подивись на край, — підказав Юпітер. — Бачиш, ця секція виступає зі стіни на сантиметр більше, ніж сусідні з нею полиці. Думаю, це важливо.

Він підступив ближче і потяг шафу до себе. Вона повільно розвернулась, і за нею хлопці побачили вузькі двері.

— Потаємна кімната за шафою! — вигукнув Юп. — І шафа так легко відсунулась.

— Еге ж! — пожвавився Піт. — Дещо ми все ж знайшли!

— Треба було прихопити ліхтарики, — спохопився Юпітер. — І як я про це забув? Піте, збігай на подвір'я і відкрути фару від свого велосипеда.

Піт невдовзі повернувся і подав Юпітерові фару.

— Мабуть, ти захочеш зайти перший, — мовив він при цьому.

— Не бійся, там, нічого страшного не може бути, — сказав Юпітер, — адже будинок давно стоїть порожній.

Піт так не вважав. Під час минулих розслідувань вони кілька разів опинялись у потайних кімнатах, і в одній з них вони знайшли кістяк людини. Та Юпітер засвітив яскравого ліхтарика й відважно зайшов до кімнати за книжковою шафою. Піт і Гус рушили вслід. Через два кроки вони зупинилися.

Кістяка в кімнаті не було, і взагалі вона була геть порожня. До стіни кріпились книжкові полиці, з чого випливало, що раніше тут тримали книги, але тепер і ці полиці були порожні.

— Нічого немає, — розчаровано сказав Піт.

— Невже таки нічого? — перепитав Юпітер, від чого Піт відчайдушно закрутив головою навсебіч.

— Річ у тім, що ти не те шукаєш, — пояснив Юпітер.

— Ти не можеш не бачити цього предмета, але він такий звичайний, що тобі й на думку не спадає, як дивно бачити його в такому місці.

Піт ще раз озирнувся довкола і… знову нічого не помітив.

— Я здаюся, скажи мені, будь ласка, — попросив він, — що ж тут є таке дивне?

— Юпітер має на увазі ці двері, — пояснив Гус. Тепер і Піт їх помітив. На стіні проступали обриси дверей і стриміла дерев'яна ручка. Вона не була замаскована, просто Піт не звернув уваги на цю ручку, адже в кожній кімнаті є двері, а що двері в такій кімнаті це щось дивне, він не здогадався.

А Юпітер уже повертав цю ручку. Вузькі двері легко розчахнулися, і при світлі ліхтарика вони побачили дерев'яні сходи, які вели донизу.

— Мабуть, ці сходи спускаються у підвал, — сказав Юпітер, — треба зійти і глянути, що там.

— Тільки відчини двері навстіж, — попросив Піт, — я не хотів би, щоб вони замкнулись за моєю спиною.

Юпітер почав спускатися, Піт і Гус — за ним. Сходи були такі вузькі, що вони зачіпали плечима облицьовані деревом стіни. Внизу Юпітер зупинився. Ще одні двері перегороджували їм дорогу. Вони теж легко відчинились, і хлопці проникли до малої комірчини з кам'яними стінами. Тут було прохолодно та вогко.

— Це льох, — сказав Юпітер, обмацавши стіни променем ліхтарика.

У комірчині були прилаштовані під нахилом якісь дивні полиці. Їхнього призначення ні Юпітер, ні Піт не знали, але Гус здогадався.

— Це льох для вина, — сказав він, — на таких полицях зберігаються пляшки з вином. Бачите, на одній полиці лежить розбита пляшка. Тут у дідуся Гораціо був льох для вина.

Несподівано Юпітер щось почув. Він вимкнув ліхтаря, і хлопці опинилися у суцільній темряві.

— Що трапилось, Юпе? — Піт перейшов на шепіт.

— Чш-ш-ш, сюди хтось іде. Поглянь!

За дверима, які відокремлювали льох від решти підвалу, зблиснуло світло — і почулися тихі голоси.

— Біжімо звідси, — шепнув Піт і смикнув на себе ручку дверей, через які вони щойно зайшли.

На жаль, він зробив це надто різко, і ручка зламалась у нього в руці. Голоси та світло наближалися, а Піт затис у долоні зламану ручку. Відчинити двері тепер вони не могли.

Хлопці опинились у пастці.

«МИ ЗНАЄМО, ЩО ВИ ТАМ!»

Голоси наближалися. Кроки зупинились перед дверима винного льоху. З-під дверей у темряву вихопився промінь світла.

— Льох для вина ми вже обшукували, — сказав низький голос, — там нема що робити.

— Ми весь будинок обшукали, — роздратовано відгукнувся інший, дуже грубий голос, — лише в тому льосі просиділи півгодини. Джексоне, коли ти водиш нас за ніс…

— Ні, присягаюсь вам, що ні, — мовив тонкий старечий голос. — Якби він був у будинку, то ми б його знайшли. Кажу вам, тут немає тайників, про які я не знав би. Адже я у містера Вестона, тобто, я хотів сказати, у містера Августа служив двадцять років.

Джексон! Піт відчув, як напружився Юпітер. Він згадав, як Двігінс розповідав їм про подружжя Джексонів, єдиних слуг дідуся Гораціо.

— Джексоне, ти добре подумай, — сказав перший голос, — ми сюди прийшли не бавитись. Тут пахне великими грошима, і ти теж отримаєш свою частку, коли ми знайдемо «Вогняне Око».

— Я розповів вам усе, що знав, присягаюся, — жалібним голосом промовив Джексон. — Він його, мабуть, сховав, коли нас з Агнес не було вдома. Наприкінці він перестав нам довіряти, хоча ми служили йому вірою та правдою стільки років. Він став якимось дивним, йому все ввижалося, що за ним стежать.

— Цю оборудку він хитро залагодив і недаремно нікому не довіряв. Кожен стане хитрим, якщо треба сховати такий камінь, як «Око», — прогув грубий голос. — Не второпаю я ніяк, навіщо йому спало на думку ховати в голову Августа цю підробку.

Хлопці слухали, затамувавши подих, вони забули навіть, у яку скруту потрапили. Якщо ті, за дверима, знали про підроблене «Вогняне Око», то вони були заодно з Чорновусим або Міченим. З наступної фрази діти отримали відповідь і на це питання.

— Бідолашний Гуго! Як він зажурився, коли дізнався, що це — підробка. Як швидко звів з ним рахунки той, з трьома крапками на лобі.

Від тону, яким це було сказано, та наступного злісного хихотіння у Піта спиною забігали мурашки. Він згадав закривавлене блискуче вістря.

— Та до дідька того Гуго, — мовив Грубий. — Ти запитуєш, навіщо та підробка в голові Августа? На те, аби нас збити з пантелику. Я думаю, що рубін захований в цьому будинку.

— Якщо він і тут, джентльмени, то вам доведеться весь будинок розібрати по камінчику, аби його знайти, — сказав Джексон. — Присягаюся, що не маю найменшого уявлення, де його шукати. Будьте ласкаві, відпустіть мене додому в Сан-Франциско, до дружини. Я зробив усе, що міг, слово честі.

— Ми подумаємо, — відповів Грубий, — можливо, і відпустимо. Хто б нам пригодився, то це товстун зі складу старих речей. Я розпитав про нього сусідів, і вони сказали, що у цього хлопчиська голова працює, мов комп'ютер, хоча з виду він тупий. Можу побитися об заклад, він знає набагато більше, ніж говорить.

— А як нам його дістати? — запитав Басовитий. — Хоча над цим варто помізкувати. Гаразд, ходімо нагору, подумаємо, що нам робити далі.

— А як же потаємні сходи й кімната перед ними? — запитав Грубий. — Треба ще там подивитися. Адже вони не випадково збудовані.

— Ні, це надто просто, — заперечив Басовитий. — Джексон же казав, що це був усього-на-всього запасний хід до льоху, аби в льох можна було спуститися просто з бібліотеки. Джексоне, так?

— Саме так, — підтвердив Джексон. — Двадцять років тому містер Август розставляв у бібліотеці книжкові шафи і заради розваги зробив так, що за однією з них відчинялися двері до сходів. Цими «сходами він вечорами. спускався до льоху. Він часто казав, що хлопчаком в Англії він мріяв жити у великому будинку з потайними сходами.

— От бачиш, — мовив Басовитий, — ходімо нагору — мені якось не по собі стає в цьому підвалі.

Світло за дверима згасло. Невдовзі хлопці почули кроки, які відлунювали на дерев'яних сходах. Потім ляснули двері, і діти знову зосталися в льосі самі.

— Ох! — видихнув Піт. — А я вже подумав, що нам капець. Круті вони хлопці.

— Атож! — підхопив Гус. — Ви чули, він так гидотно захихотів, коли згадав, як Мічений звів рахунки з його приятелем.

— Юпе, як ти гадаєш, хто вони? — запитав Піт. — Гей, Юпе, ти що, задрімав?

Юп здригнувся, він вийшов з глибокої задумки.

— Я намагався вирахувати, що до чого, — сказав він. — Певно, ці двоє дізналися від Джексона про «Вогняне Око» і тепер змушують Джексона допомагати їм, щоб відшукати камінь швидше, ніж Мічений.

Піт кивнув.

— Гаразд, але як нам звідси вибратися? Ми ж замкнені!

— Думаю, треба дочекатися, доки вони залишать будинок. А тим часом відшукаємо двері до підвалу, щоб за першої нагоди гайнути звідси.

Юпітер, як завжди, ступив перший. Вони перейшли просторим підвалом, стеля якого з іншого боку була підлогою першого поверху. Вікон у підвалі не було. В кутку стояла олійна піч та бак для олії. Оце все, що було в підвалі. Дерев'яні сходи вели нагору. Хлопці навшпиньки піднялися ними, і Юпітер обережно повернув ручку дверей. Ручка повернулась, але двері лишалися замкнені. Юп спробував ще раз і відпустив ручку.

— З того боку двері тримає засув, — сказав він, — ми замкнені з обох боків.

На хвилину запанувала тиша. Якщо вони замкнені в льосі, а незнайомці підуть, не дізнавшись про їхню присутність, невідомо, коли ще хтось навідається в цей будинок. Найближчими днями, може, й ніхто, аж доки не з'являться робітники ламати його.

Нарешті Юпітер порушив мовчанку.

— Ще є двері до потайних сходів.

— Але ж там зламалась ручка, — нагадав Гус, — я чув, як і по той бік ручка теж упала. Ці двері тепер не відчинити, правда ж, Піте?

— Я, принаймні, не зміг би їх відчинити, — підтвердив Піт.

— Треба ще глянути, може, щось вдасться зробити, — сказав Юп.

Вони повернулись до винного льоху. Піт спрямував промінь велосипедної фари на те місце, де була ручка. Юп дістав з кишені предмет своїх гордощів — складаний ніж марки «Швейцарська армія». Серед іншого в ножику була й викрутка.

— Зазвичай, якщо відпадає ручка, заскочку можна повернути викруткою, — зауважив Юп. Він просунув викрутку в щілину від ручки. Вона якраз вмістилася в чотиригранний виріз замка. Юпітер повернув викрутку, язичок замка піддався, і двері розчахнулися.

— Прийом нескладний, але його варто знати саме в таких випадках, — сказав Юпітер і рішуче поставив ногу на нижню сходинку потайних сходів.

— А ось і ви! — пролунало нагорі басовито. — Ми знаємо, дітки, що ви там, бо щойно наткнулись на ваші велосипеди. Виходьте, але без фокусів, якщо не хочете пригод на свої голови.

ДОПИТ ТРЕТЬОГО СТУПЕНЯ

Юпітер не збирався коритися цій команді. Він нагнувся й намацав ручку, яка впала по цей бік дверей.

Обернувся спиною до бандитів і замкнув двері. А зверху до нього вже поспішали двоє.

— Чарлі, хапай його, — кричав Басовитий, — це Товстун! Тепер ми з ним погомонимо.

Не встиг Юпітер образитись на Товстуна, як дужі руки обхопили його й потягли за сорочку сходами вгору.

Піт і Гус в льосі чули тільки галас і шум боротьби на сходах. Вони у відчаї перезирнулись.

— Першого схопили, — похмуро мовив Піт.

— Але він уміє битися, — відгукнувся Гус, бо почув, що один з нападників закричав від болю.

І саме в цей момент шум боротьби затих. З-за дверей, які їх розділили, вони почули глухий голос Юпітера: «Добре, джентльмени, я піду сам. На вашому боці кількісна перевага, тож подальший опір може тільки віддалити неминучий фінал».

— Що-що? — не втямив Грубий.

— Він каже, що, здається, зрозумів, що програв, — розтлумачив Басовитий. — Добре, Товстунчику, піднімайся. Один хибний крок, і кісток не позбираєш.

— А як бути з тими двома? — запитав Грубий.

— Та нехай сидять собі замкнені, нам для розмови потрібен саме цей.

Піт і Гус почули, як двері замкнули ще й на засув. Після чого, як вони здогадались, усі піднялися нагору.

— Він здався, — зітхнув Гус.

— Бо зрозумів — двоє здорованів це забагато, — спробував заступитись за Юпітера Піт.

— А як наслідок — він у полоні нагорі, а ми ув'язнені внизу, — сказав Гус, — обоє дверей замкнені і вийти ми не зможемо.

— Юп придумає, як нам допомогти, — запевнив його Піт.

Втім, поки що Юпітер не міг допомогти й самому собі.

Басовитий заламав йому руки за спиною і привів на кухню, де стояло єдине на весь будинок крісло. Було воно таке давнє й розхитане, що навіть лахмітник не захотів його придбати.

Басовитий виявився низеньким і товстим, а Грубий — високим та широкоплечим. Обидва носили окуляри в масивній оправі та фальшиві чорні вуса, такі, як у Чорновусого. Судячи з усього, вони всі належали до однієї зграї.

Басовитий потягнув Юпітера до крісла й штовхнув, аби той сів.

— За будинком є мотузка, на якій сушили білизну, — мовив до поплічника, — то принеси її сюди.

Через кухонні двері той вийшов на подвір'я. Басовитий зі знанням справи обшукав Юпітера і знайшов його улюбленого ножика.

— Який гарний ножик, — сказав він, — якраз знадобиться, щоб відрізати вухо — одне чи двоє… якщо буде потрібно.

Юпітер мовчав. Басовитий, очевидно, не був звичайним бандитом, відчувалось, що має якусь освіту. Грубий нагадував кишенькового злодія, але верховодив у них Басовитий.

До кухні зайшов низенький дуже схвильований літній чоловік, сивий і в окулярах з позолоченою оправою. Це міг бути тільки Джексон.

— Не робіть йому боляче, — нервово мовив він, — ви побіцяли мені, що не буде жодного насильства.

— Не лізьте, куди вас не просять. Насильства, звісно, не буде, якщо Товстунчик не відмовиться відповісти на мої запитання. Ідіть геть!

Старий вийшов, зате повернувся Грубий зі жмутом мотузки, і вони удвох заходилися прив'язувати Першого Агента до крісла. Руки вони прив'язали до билець, ноги — до передніх ніжок, а тулуб — до спинки. Коли завершили, Юпітер і поворухнутись не міг.

— Тепер, хлопче, — сказав Басовитий, — можна й погомоніти. Де рубін?

— Я не знаю, — відповів Юпітер, — ми теж його шукаємо.

— Він не хоче казати! — гаркнув Грубий. Бандит узяв з підвіконня Юпітерів ніж і відкрив лезо. Воно гостро зблиснуло.

— Дозволь, Джо, я полоскочу його цією іграшкою. Це змусить його заговорити.

— Постривай, командую тут я, — вгамував його поплічник. — Думаю, він справді не знає. Але можу побитися об заклад, що він має в голові якийсь план. Добре, Товстунчику, скажи мені, як ти гадаєш, чому в бюсті Августа був фальшивий камінь?

— Напевне не знаю, — відповів Юпітер. Він вирішив, що на це запитання можна й відповісти. Він не знав, де справжній рубін, точніше, де бюст Октавіана, в якому він захований. А якщо йому вдасться переконати цих двох, що він не знає, де камінь, то вони, можливо, відпустять його.

— Я думаю, що містер Август заховав у бюст Августа фальшивий рубін для того, щоб збити з дороги того, хто його шукатиме, — продовжував хлопець. — Містер Август хотів, щоб той, хто знайде камінь, подумав, що він справжній, для цього й натякнув у листі на цей бюст.

— Якщо так, то де тоді він заховав справжній рубін? — запитав Басовитий, якого, виявилось, звали Джо.

— В інший бюст, — відповів Юпітер, — про який здогадатися значно складніше. У бюст Октавіана.

— Октавіана? — здивувався Грубий (його ім'я було Чарлі). — А чому саме в Октавіана?

— Звісно, саме в бюст Октавіана! — вигукнув Джо. — Октавіан — римський імператор, якого теж звали Августом. Він теж Август, розумієш?

— Воно-то так, — Чарлі почухав потилицю, — здається, все збігається. Добре, хлопче, тоді таке скажи: де Октавіан?

— Не знаю, — відповів Юпітер, — моя тітонька його продала, а імен покупців вона не записує. Володарем цього бюста може бути кожен мешканець Лос-Анджелеса та околиць.

Джо підозріло подивився на нього, він задумливо підкручував свого фальшивого вуса.

— Це схоже на правду, — сказав він, — але тоді скажи, будь ласка, якщо ти вважаєш, що рубін у голові Октавіана, чому ти його не шукаєш? Чому ви прийшли в цей будинок?

На це запитання відповісти було важче. Якесь шосте чуття підказувало Юпітерові, що треба оглянути будинок, в якому мешкав дідусь Гуса. Але він і сам не знав, що шукає в цьому будинку.

— Тому що я не знав, з чого почати пошуки Октавіана, — почав він відповідь, — я вирішив поки що зайнятися ще чимось. Зрештою, можливо, рубін захований і не в бюсті.

— Та ні, мабуть, саме там він захований, — пробурмотів Джо, — надто вже все збігається. Листом намагалися завести на манівці, заморочили голову першим Августом. Але той, хто хоч трохи знає історію, мусив би здогадатися про Октавіана. Старий думав, що його внук здогадається. Отже, треба шукати Октавіана, доки його не знайшов хтось інший.

— І як ми його шукатимемо? — запитав роздратовано Чарлі. — Адже він може бути де завгодно в Лос-Анджелесі чи його околицях. До кінця життя можна шукати.

— Так, проблема, — згодився Джо. Він перевів погляд на Юпітера. — А розв'яже її нам цей Товстун. Якщо він хоче піднятися з цього крісла, то повинен придумати, як віднайти бюст. Хлопче, як тобі ця ідея?

Юпітер мовчав. Він, звісно, міг розповісти про «Ланцюг привидів», але тільки у крайньому випадку.

— Я не маю найменшого уявлення, як віднайти Октавіана, — сказав він. — Якби знав, то просто пішов би і знайшов його.

— Тоді якомога швидше добудь те найменше уявлення, — дуже неприємним голосом порадив Чарлі. — Кажуть, ти дуже кмітливий. Тож поворуши мізками. Ми можемо чекати весь день, а потім ще й цілу ніч. Якщо ж ти хочеш, щоб ми тебе розв'язали, а твоїх приятелів випустили з підвалу, то хутчій вигадай щось, якусь гарну ідею.

На цей час у Юпітеровій голові не було ні гарних, ні поганих ідей. Він напружено думав. Боб має здогадатись, куди вони поїхали. Якщо вони не повернуться, він сам сюди приїде, і не один, а з Гансом або ще й із Титусом Джонсом та Конрадом. Отже, рано чи пізно Боб їх урятує. Але це може статися і дуже нешвидко, адже поки що Боб чергує біля телефону.

Юпітер вирішив чекати. Можливо, Боб…

Цієї миті у дверях кухні постав Джексон.

— Перепрошую, — нервово сказав він, — але там радіо здається, ваші друзі намагаються сконтактувати з вами… та голос кличе Джо.

Джо підскочив на місці.

— Чудово! — вигукнув він. — Чарлі, тягни рацію сюди. Це, певно, Гуго.

Чарлі вибіг з кімнати. Не встиг Юпітер здивуватися, що Гуго може розмовляти після того, як Мічений прохромив його своєю шпагою, а Чарлі вже повернувся. Він ніс великого передавача, набагато потужнішого, ніж ті маленькі переговорні пристрої, які Юпітер склав для себе, Піта і Боба. Щоб користуватися таким потужним передавачем, потрібен дозвіл поліції, але, мабуть, Чарлі та Джо не звертали уваги на такі дрібниці.

— Так, це Гуго, — підтвердив Чарлі й натиснув кнопку. — Гуго, тут Чарлі, як чути, прийом, прийом.

Він відпустив кнопку, й передавач ожив. Голос, що пролунав, був тихий через далеку відстань.

— Чарлі, де тебе нечистий носить? Уже десять хвилин викликаю тебе на зв'язок!

— Ми тут дуже зайняті. Що там у тебе?

— Справа зрушила з місця. Той білявий, котрий нижчий на зріст, щойно виїхав зі складу вантажівкою. За кермом робітник. Вони їдуть у бік Голлівуда, ми їдемо слідкома.

Серце Юпітера радісно ожило. Боб вирушив їх шукати. Невдовзі він разом з Гансом та Конрадом буде тут і… Але наступна фраза поховала всі його надії.

— Вони їдуть сюди?

— Ні, до міста. І вони не знають, що ми вчепилися їм у хвіст.

— Простежте, куди вони поїдуть, — наказав Чарлі, — схоже, розв'язка близько. — Він зиркнув на Джо. — Ти хочеш ще щось сказати Гуго?

— Так! Б'юся об заклад, що цей хлопець їде по Октавіана. Він якось розшукав його. Накажи Гуго простежити, чи не опиниться в їхніх руках гіпсовий бюст. Якщо так, то нехай будь-яким способом забере його в них.

Чарлі передав наказ і вимкнув передавача.

— Ось так, — сказав він, — ми таки доб'ємося свого. Ти, Джо, молодець, що придбав цю штуковину. Передавач уже себе окупив у цій історії. Ну, хлопче, — усміхнувся він, поглянувши на Юпітера, — тепер лишається сидіти й чекати.

БОБ ІДЕ ПО СЛІДУ

Боб чекав, доки мав терпець, але Юп і Піт не поверталися. «Привид» радив йому не баритись, якщо він хоче отримати бюст Октавіана, день уже хилився до вечора, але ні Перший, ні Другий Детективи не повертались. Цілком можливо, що вони натрапили на якийсь слід, але довше чекати не можна — так урешті-решт вирішив Боб. Він сам візьметься за цю справу.

Боб одержав у місіс Джонс дозвіл узяти малу вантажівку. Одержав він у неї і п'ять доларів, з обіцянкою відпрацювати за них. Крім цього, пояснивши місіс Джонс, що власниці не сподобався бюст, але, можливо, вона згодиться поміняти цей бюст на інший, він дістав дозвіл узяти з собою бюст Френсіса Бекона.

Ганс поклав бюст у кузов на полотнину. Боб повантажив на машину велику картонну коробку та купу старих газет, щоб гарно запакувати коштовний бюст, по якого він рушав у дорогу. Нарешті вантажівка виїхала з двору.

Нові господарі бюста мешкали на околиці Голлівуда, в сорока хвилинах їзди. Їхати треба було жвавими вулицями повз багаті квартали. На вулицях було стільки авто, що ні Боб, ні Ганс не помітили, що слідом за ними їде синій автомобіль, в якому сидять двоє чорновусих у масивних окулярах.

Нарешті Ганс притишив хід, і Боб почав розглядати номери будинків, мимо яких вони проїздили.

— Тут, — сказав він, — Гансе, гальмуй.

— Добре, зараз, — буркнув Ганс у відповідь.

Вантажівка зупинилась, і Боб стрибнув на землю. За півкварталу від них зупинився і синій автомобіль, два його пасажири невідривно стежили за кожним хлопчиковим кроком.

Ганс теж виліз із машини і зняв з кузова бюст Френсіса Бекона. Обережно тримаючи його під пахвою, він пішов за Бобом до будинку.

Після того, як Боб подзвонив, двері відчинила симпатична веснянкувата дівчинка.

— Ах, ви, звісно, один з Трьох Детективів, — вигукнула вона, і Бобові стало приємно від захоплення, яке він почув у її голосі. — І вам потрібен матусин бюст Октавіана для якоїсь загадкової і страшенно таємної справи, так? Заходьте, будь ласка. Я наледве вмовила матусю не віддавати бюст сусідці — довелось вигадати, що гіпс, з якого зроблено бюст, смертельно радіоактивний і що вам треба терміново його забрати, щоб він нікому не зашкодив.

Усі ці слова вилетіли з неї з такою неймовірною швидкістю, що Боб ледве встиг збагнути їх зміст. Ганс теж розгублено дивився на дівчинку. Але вона вже повела їх за собою в охайний внутрішній дворик з маленьким фонтаном посередині. Бобове серце радісно закалатало: у кутку дворика стояв бюст Октавіана. Боб мусив визнати, що поміж трояндових кущів цей мистецький витвір мав дурнуватий вигляд.

Струнка жінка підстригала трояндові кущі. Вона обернулась на голос дівчинки:

— Мамо, це Три Детективи, про яких я тобі розповідала. Точніше, один з них та його помічник. Він приїхав, аби забрати Октавіана і звільнити нас від небезпеки радіоактивного зараження.

— Не звертайте на Ліз уваги, — усміхнулася жінка, — вона живе у своєму вигаданому світі, де безліч шпигунів та загадкових злочинців. Я не повірила жодному її слову про те, що бюст випромінює радіацію, але він у цьому дворику не сприймається, тож я хотіла віддати його сусідці. Але вирішила спочатку дочекатися вас, бо Ліз сказала, що він вам дуже потрібний.

— Так, мадам, дуже дякую, — відповів Боб. — Бачите, Октавіана продали помилково. Якщо ви хочете отримати на заміну інший бюст, ми прихопили з собою ось цей, Френсіса Бекона.

— Ні, — сказала жінка, — я думала, що бюст сприйматиметься в цьому дворику, але виявилося, що тут краще без нього.

— Тоді ми повернемо вам гроші, — заявив Боб. Він дістав з кишені п'ятидоларову банкноту й подав її жінці.

— Це дуже славно з вашого боку, — подякувала жінка. — Забирайте вашого Октавіана. А в цей куточок я, мабуть, поставлю італійську вазу.

— Гансе, ти можеш взяти обидва бюсти відразу? — запитав Боб.

— У мене ж дві руки, отже, вистачить на обидва бюсти, — відгукнувся Ганс. — Вони ж легкі, мов коробки з тортами. — Він підхопив бюст, якому й ціни не скласти, лівою рукою. — То що, їдемо додому?

— Його потрібно запакувати в коробку, — сказав Боб, — а тоді…

— Ви що, вже їдете? — запитала Ліз. — Я вперше в житті зустрілася зі справжнім детективом, у мене до вас мільйон запитань.

— Та як би вам сказати, — завагався Боб. Йому було приємно слухати базікання Ліз. До того ж, якщо вона так цікавиться таємницями та розслідуваннями… — Знаєш, Гансе, ти запакуй Октавіана, а я зараз підійду. Тільки гарно його запакуй.

— Звісно, Бобе, — відгукнувся Ганс. Він пішов, тримаючи по бюсту в кожній руці, а Боб лишився погомоніти з Ліз, точніше, говорила тільки вона, Боб не мав жодної можливості вставити хоча б словечко відповіді на мільйон запитань, які сипалися з її вуст.

Ганс обережно повантажив обидва бюсти в машину й почав упаковувати один з них у коробку, як велів Боб. За кожним його рухом напружено спостерігали двоє в синьому автомобілі. Той, якого звали Гуго, по рації доповідав про все, що відбувається, своїм приятелям, які були в будинку Гораціо Августа.

— Цей здоровань запаковує бюст у картонну коробку, — повідомляв Гуго в передавач. — Мабуть, це Октавіан, по якогось іншого бюста вони б сюди не припхались. Так, він обв'язує коробку мотузкою, так, сів чекати білявого.

Юпітер, прив'язаний до крісла, чув кожне слово. Джо через передавача давав вказівки:

— Дістаньте ту коробку з кузова. Послухайте, я знаю, як це зробити. Влаштуйте дорожну пригоду. Гуго, заїдь перед вантажівкою, а коли вона рушить, зроби вигляд, що тебе зачепило крилом. Здійми галас. Вони обидва прибіжать глянути, що з тобою сталося…

— Постривай, — обірвав його голос Гуго, — обійдемося без цього. Здоровань пішов знову у той двір. Вантажівка лишилась без нагляду. Ми пішли.

Передавач замовк, а в Юпітера серце мало не вистрибувало з грудей. Не встиг Боб знайти бюст Октавіана, як той знову вислизає, з їхніх рук.

Ганс зайшов на подвір'я. Боб та Ліз продовжували щебетати, говорила в основному Ліз, а Боб відповідав, коли вона на секунду змовкала.

— Послухайте, а дівчинка-детектив вам не потрібна? — серйозно запитувала Ліз. — В деяких ситуаціях це дуже пригодилось би. В деяких розслідуваннях дівчатам ціни немає. Покличте мене тоді. Я — гарна акторка, умію майстерно гримуватися, можу змінювати голос і…

— Бобе, вибач, будь ласка, — втрутився Ганс, — я хотів тобі нагадати, що місіс Матильда прохала не затримувати вантажівку.

— Так, Гансе, звісно! — вигукнув Боб. — Вибачте, Ліз, я мушу їхати. Якщо нам потрібна буде агентка, ми звернемось тільки до вас.

— Ось вам мій номер телефону. — Ліз проводила його до хвіртки і на ходу записувала номер на аркуші. — Ось, мене звати Ліз Логан. Я чекатиму на ваш дзвінок. Як мені хочеться взяти участь у справжньому розслідуванні!

Боб узяв аркушик і сів у кабіну поруч Ганса; на синє авто, що їх обігнало, він не звернув жодної уваги. Він думав, що Ліз — хороша дівчина і що інколи справді буває необхідна допомога дівчат. Щоправда, Юпітер скептично ставиться до дівчат, але при нагоді Боб, звісно, зможе запропонувати кандидатуру Ліз Логан.

Ліз помахала йому на прощання рукою, він махнув у відповідь, а в кузов вантажівки навіть не глянув. Вони з Гансом поверталися на склад, не підозрюючи, що знову втратили Октавіана, хоча щойно знайшли.

А Юпітер уже про це знав, рація затріщала і ожила. Пролунав голос Гуго:

— Оборудка вдалася. Він у нас! Здоровань зайшов у двір, і ми з Френком миттю стягли коробку з кузова. Думаю, що вони навіть не помітили, що коробка зникла.

— Молодці! — гаркнув Джо. — Тягніть коробку в нашу нору і не відкривайте до мого приїзду. Чуєте?

— Чуємо. Кінець зв'язку.

Передавач замовк. Джо подарував Юпітерові криву посмішку.

— Справу залагодили, хлопче, — переможно сказав він, — камінець у нас. Більше я не маю до тебе запитань. Але про всяк випадок ми вас тут залишимо на деякий час — доки не заметемо сліди. Не турбуйся, ми зателефонуємо твоєму приятелю, щоб він приїхав сюди, але згодом, десь уночі.

Вони з поплічником вийшли кухонними дверима й веліли Джексону йти слідкома. Той на прощання пильно подивився на Юпітера, мовби хотів сказати, що йому шкода, що все так сталося. Потім їхня трійця сіла в машину, яка стояла за будинком, і від'їхала.

Ледве стих шум мотора, Юпітер гукнув до своїх приятелів:

— Піте! Гусе! Ви чуєте мене?

— Це ти, Юпітере? — почувся глухо Юпітерів голос. — Що там діється? Ти зможеш нас випустити звідси? Батарейки у нашій фарі майже сіли.

— Вибач, Другий, — сумно відгукнувся Юпітер, — я думаю, хто б це мене самого визволив. Я сиджу тут, сповитий, ніби мумія. Ми всі тут застрягли, а тим часом банда чорновусих захопила Октавіана!

НЕСПОДІВАНЕ ВІДКРИТТЯ

Юпітер сидів, міцно прив'язаний до крісла, і думав, що робити далі. У всіх детективних оповіданнях, якщо когось зв'язували, то завше траплялася нагода звільнитися: або лишався ніж, якого не помітили зловмисники, або мотузка перетиралася гострою склянкою. Тобто вихід завжди можна було знайти.

Але в нього не було нічого. Ніж, щоправда, у кімнаті був — він і далі лежав на підвіконні. Але дістатись до нього Юпітер не міг, а коли б і зміг, то як би він його відкрив? А коли б і відкрив, перерізати мотузку все одно не зміг би, адже Юпітерові руки були зв'язані не разом, кожна окремо пришнурована до бильця крісла.

Юпітер продовжував шукати вихід. Він не боявся, що вони помруть від голоду, адже хтось мав прийти сюди, але чекати, можливо, доведеться досить довго.

Знизу долинали глухі удари. Піт і Гус грюкали в замкнені двері, намагалися вирватись на волю. Потім пролунав голос Піта:

— Гей, Юпе! Юпе! Ти чуєш мене?

— Так, Другий, добре тебе чую, — голосно відгукнувся Юпітер. — Вам щось вдалося?

— Ні, двері дуже міцні. Тільки синці на плечах понабивали. Ой, як тут темно!

— Май терпіння, Другий. Я намагаюся щось придумати.

— Добре, Перший. Але думай швидше, тут, здається, водяться пацюки.

Юпітер стис вуста, аби краще думалось. Він нервово пересмикнувся у кріслі, від чого те захиталось і заскрипіло.

Крізь кухонне вікно він побачив, що сонце хилиться на захід. Він ніби дивився на величезного сонячного годинника: високий гірський шпиль на західному боці каньйону кидав тінь на клумбу перед будинком, і він бачив, як ця тінь стає тим довша, чим нижче сонце схиляється до небокраю.

Юпітер знову поворушився, аби переконатися, чи міцно його зв'язали. Так, міцно, але крісло хиталося і скрипіло під ним. Тут Юпітера осяяло: він згадав, як колись сів на старого стільця і той під ним розпався. От якби розпалося й це крісло!

Він почав щосили смикатися назад-уперед. Спинка крісла хиталася, а бильця тріщали, але не відламувались. Він різко смикнувся вбік і разом з кріслом упав на підлогу. Одна з ніжок, та, до якої була прив'язана його права нога, тріснула і зламалась. Юпітер різко смикнув ногою, і уламки ніжки випали з-під мотузки, яка її обкручувала. Одна нога була вільна! Спираючись на цю ногу, він підвівся і знову хряснув на підлогу разом з кріслом, тоді перекотився через спину, перенісши вагу тіла на бильця. Вони знову затріщали, і ліве бильце відпало. Юпітеру залишилось тільки висмикнути з мотузки ліву руку. Тепер лівицею він міг дотягнутися до правого бильця крісла і відламати його. Гуркіт поєдинку з кріслом стривожив замкнених у підвалі, Піт загукав:

— Юпе, що сталось? На тебе хтось напав?

— Та це крісло просто скажене, — крекчучи, відповів Юпітер. — Я борюся з ним, і, здається, перемога за мною. Постривай хвильку.

Він щосили смикався, крутився, штовхався. Крісло майже розпалося. Його частини — спинка, сидіння, бильце, ніжка — були роз'єднані, і хоч лишалися прив'язані до його тіла, але кожна зокрема. Юпітер зумів доповзти до вікна, дістати ніж і відкрити його. Лівою рукою він перетяв мотузку, якою була прив'язана до бильця його права рука. За якусь мить він уже стояв на ногах і струшував з себе рештки мотузки та крісла. Відчуваючи насолоду від цілковитої перемоги, він розминав помлілі м'язи і потягувався.

— Другий, зі мною все гаразд, — озвався він до приятеля. — Йду до вас на допомогу. — 3 кухні він сходами спустився у підвал, відсунув клямку на дверях і побачив Піта й Гуса, які заплющили очі від яскравого світла, що ввірвалося у підвал.

— Ох, — видихнув Піт, піднімаючись сходами, — який я радий тебе бачити, Юпе. Як ти зумів звільнитися?

— Невеликий приклад панування духу над матерією, — недбало кинув у відповідь Юпітер. — А тепер — ноги на плечі і гайда звідси. Не думаю, що Джо з поплічниками повернеться сюди, але береженого Бог береже. До того ж треба поспішати Боб знайшов бюст Октавіана…

— Та невже? Оце клас! — вигукнув Піт.

— Оце новина! — вторував Гус.

— … але банда чорновусих його викрала, — завершив фразу Юпітер. — Дорогою все розповім.

Вони вибігли з будинку і віднайшли свої велосипеди. Усі троє закрутили педалями у напрямку Рокі-Біч. Дорогою Юпітер оповів друзям усе, що сталося за той час, коли вони сиділи замкнені в льоху: як Боб отримав Октавіана і як банда чорновусих викрала його.

— Це ж треба, він був у наших руках, і ми знову його втратили, — бідкався Піт. — Дійсно, якийсь зачарований бюст!

— Сподіваюся, що це не злі чари «Вогняного Ока» нагадують про себе, — серйозно зауважив Гус.

— Нехай усі злі чари тепер дістануться чорновусим, а не нам, — сказав Юпітер. — Хто мене здивував, так це той, кого називали Гуго. По радіо його голос звучав дзвінко і впевнено, а позаяк Мічений проткнув його шпагою, то це не мав би бути голос живої і здорової людини.

— Ще одна загадка, — згодився Піт. — Я от думаю, як нам повернути назад Октавіана. Гусе, боюся, що твій спадок вислизнув у тебе з рук.

Далі їхали в сумному мовчанні. Рух на дорозі все жвавішав, тому дорога до складу Джона забрала чимало часу. Уже під вечір вони згадали, що й сьогодні не пообідали вчасно, і всім смертельно захотілося їсти.

На подвір'ї були тільки Боб, Ганс та Конрад. Обидва робітники в закутку двору складали дрова. Вантажівку ще не загнали в гараж, і вона стояла біля контори. Боб відсторонено тицяв щіткою по металевій садовій лаві, з якої він щойно кінчив здирати іржу.

— Боб дуже невеселий, — зауважив Піт, коли вони під'їхали ближче. — Журиться, що не довіз Октавіана.

— Ми всі через це засмучені, — відповів йому Юпітер. — Треба гнати від себе сумні думки. Я сам поговорю з Бобом.

Коли хлопці підійшли до Боба, він підвів очі і спробував усміхнутися.

— Вітаю, — сказав він, — а я думаю, де це ви поділись?

— Їздили оглянути будинок Гусового дідуся, — відповів Юпітер, він прихилив велосипеда до стіни, — але «Вогняного Ока» так і не знайшли. А цю тут нового?

— Тут… — почав Боб і затнувся. Йому геть не хотілося розповідати про те, що сталося.

— Добре, нічого не кажи, — виручив його Юпітер, — я сам спробую все вирахувати з допомогою дедуктивного методу. Бобе, подивися мені в очі. Добре, дякую. Не відводь погляду, по твоїх очах я прочитаю все, що ти не хочеш нам розповісти.

Піт і Гус ледве стримували сміх, коли бачили, як пильно Юпітер вдивляється в обличчя Боба, як він приклав до чола палець, нібито в глибокій задумі.

— Здається, я вирахував, — сказав він, — картина вимальовується. Ти сидів у штабі і задзвонив телефон. Озвався один з «привидів». Октавіана знайдено. Ти рушив по нього вантажівкою з Гансом за кермом. А поїхав ти… зараз, стривайте… певно, у Голлівуд. Я розповідаю так, як було?

— Атож! — вигукнув Боб, від здивування він очі закотив під лоба. Боб знав, що Юпітер блискуче володіє дедукцією, але щоб так усе вгадати… неймовірно!

— А тоді я… — почав він.

— Ні, ти вже не перебивай, — сказав Юпітер, — я продовжую логічно мислити. Ти зайшов у будинок. З тобою був Ганс, він ніс бюст, — мабуть, на той випадок, якби господарі захотіли зробити обмін. Потім Ганс вийшов з двома бюстами, тобто Октавіан був у нас в руках. Ганс відніс бюсти в машину й запакував Октавіана до коробки. Після цього він пішов по тебе, ви повернулися удвох, сіли в машину і поїхали додому. А вдома побачили, що коробки з бюстом на кузові немає, вона ніби крізь землю провалилася. Так було чи ні?

— Точнісінько так! — Боб аж рота відкрив, такий був здивований. — Коробка ніби випарувалась. Злетіти з кузова вона не могла — там високі борти. Я навіть не можу уявити…

Тут до них підійшов Ганс з бюстом у руках. Він звернувся до Боба:

— Що робити з цією скульптурою з вантажівки? Куди її покласти? Бо я хочу загнати машину в гараж.

— Та залиш її тут на лавці, — відповів Боб. Він обернувся до Юпа і пояснив: — Це — Френсіс Бекон. Я брав його на той випадок, коли б господарі захотіли поміняти його на Октавіана. Але вони вирішили взяти гроші.

Ганс поставив бюст на лавку і відійшов. Бюст був обернутий до них потилицею, і Піт, котрий знав, як місіс Джонс любить, щоб усе було до ладу, пішов, щоб повернути його обличчям.

— Юпе, — запитав Боб, — а як ти дізнався, що ми знайшли бюст Октавіана і…

Крик Піта не дав доказати:

— Ідіть сюди і скажіть, що це мені не привиділось! — Вони глянули на підпис на постаменті, на який показував Піт, і прочитали:

ОКТАВІАН.

— Октавіан! — вигукнув Гус. — Отже, чорновусі до нього не добрались!

— Виходить, Ганс випадково поклав до коробки інший бюст, — здогадався Боб. — Ось як це сталося: у нього в руках були два бюсти, і коли він виліз на кузов, то один бюст поклав на дно кузова, а другий в коробку — і переплутав! А я так зажурився, що коробка зникла, що й не звернув на це уваги. Тож Октавіан весь час був у нас.

Не змовляючись, вони насторожено озирнулись навколо себе, ніби чекали нападу Міченого або банди чорновусих. Але довкіл панувала тиша. Навіть Юпітер трохи розгубився від такої несподіванки, але він найшвидше отямився.

— Гей, — наказав він, — швиденько візьміть бюст. Ходімо в майстерню, там розіб'ємо його. А потім заховаємо «Вогняне Око» так, щоб ніхто не знайшов. Досить з нас пригод.

Піт, найдужчий з-поміж хлопців, відніс бюст до майстерні і зручно встановив. Юпітер узяв зубило та молоток.

— Погляньте, — показав він на потилицю скульптури.

— Тут просвердлили отвір, щось поклали, а потім залили свіжим гіпсом. Зроблено дуже акуратно, але слід залишився. Думаю, «Вогняне Око» у нас в руках.

— Менше слів — більше справ, — заохотив його Піт.

— Удар по ньому гарненько, тоді побачимо.

Юпітер приклав зубило до маківки голови бюста і вдарив молотком. Після другого удару бюст розколовся навпіл, з нього випала кругла дерев'яна шкатулочка. Піт підняв її і подав Юпітерові.

— Відкрий швидше, — благально сказав він, — нарешті ми побачимо цей рубін, який п’ятдесят років був захований від людських очей… Чого ти чекаєш? Злякався його злих чарів?

— Ні, — повільно відгукнувся Перший Детектив, — але ця шкатулка щось дуже легка. Що ж, спробуємо.

Він повернув круглу накривку шкатулки і підняв її. Всі зазирнули всередину. Ніякого осяйного рубіна в шкатулці не було. Там тільки лежав згорнутий руркою папірець. Дуже повільно Юпітер дістав його і розгорнув. На аркуші було написано лише п'ять слів:

КОПАЙ ГЛИБШЕ, ЧАС — ЦЕ СУТТЄВО.

ЩО ХОВАЛОСЯ В ПОСЛАННІ?

Уночі Боб довго не міг заснути. Надто страшні і незвичайні події відбулися того дня. А що у фіналі? Клаптик паперу, який знайшли у голові Октавіана! Отакі вам пироги!

Той вечір приніс і Юпітерові неабияке розчарування. Він так сподівався, що «Вогняне Око» нарешті опиниться в їхніх руках, але він помилився. А помилятись Юпітер ой як не любив. Він ще раз уголос прочитав:

— «Копай глибше. Час — це суттєво».

— Але ж так само було написано і в першому посланні! — обурився Піт.

— Мабуть, ми ще не перебрали всіх можливих варіантів. Копати — це те саме, що докопуватись до суті. Щоб розгадати цю загадку, копати треба дуже глибоко, — узагальнив Юпітер. — А бюсти твій дідусь Гораціо використав, аби збити з пантелику чужих, які могли прочитати його листа й самі заходитись шукати рубін. Гусе, дідусь був певен, що ти здогадаєшся.

— Але я ні про що не здогадуюсь, — мовив Гус і стенув плечима, — я нічогісінько не розумію. Може, дідусь думав, що ми приїдемо разом з татом? Але ми не могли собі цього дозволити. У нас не вистачало грошей, щоб приїхати удвох, до того ж тато не міг надовго кинути роботу.

— Перечитаймо ще раз листа, — запропонував Юпітер, і Гус дістав з кишені конверта. Юп розгорнув послання, і всі схилились над ним.

«Августові Августу, моєму троюрідному внуку.

Август — твоє ім'я, «август» — твоя слава, і в «августі» твоє щастя. Нехай не зупинить тебе гора перепон, яка стоїть на твоєму шляху. Тінню твого народження позначені і початок і кінець.

Копай глибоко, сенс моїх слів — лише для тебе. Я не можу писати зрозуміліше, щоб інші не дізналися того, що належить знати тільки тобі. Він мій, я придбав його та володію ним, хоча ніколи не випробовував його злих чарів. Але п'ятдесят років уже минули, за півстоліття він очистився. Та все ж його не можна відібрати або викрасти, а можна тільки купити, отримати в подарунок або знайти.

Тому пильнуй, хоча, втім, час — це дуже суттєво. Його та свою любов я залишаю тобі.

Гораціо Август».

— Нічого нового я тут не вичитав, — фиркнув Піт.

— Скажу вам, що я теж розумію цього листа не більше, ніж раніше, — підтримав його Гус. — Тут написано, що в серпні моє щастя. Але якщо це стосується бюста одного з Августів, то що це може означати? Нині серпень і завтра мій день народження. Я народився шостого серпня, о пів на третю годину дня. Так мені розповідав тато. Але як моє щастя пов'язане з місяцем серпнем?

Юпітер кусав губи. Цього разу його дедуктивні здібності були безсилі. Він зітхнув:

— Що ж, ранок від вечора мудріший. Але погляньмо ще раз на уламки Октавіана.

Піт подав йому обидві частини розколотого бюста, і Юпітер уважно оглянув отвір, де була захована дерев'яна шкатулка.

— Так, я мав рацію, — сказав він, — отвір у бюсті було зроблено не тоді, як заливали свіжим гіпсом, а значно раніше. Я подумав, що цей отвір зробили, щоб дістати з бюста «Вогняне Око» та переховати в надійніше місце. Певно, містер Август вирішив, що бюст — не досить надійний сховок для такої коштовності.

Інші хлопці мовчали. Вони не мали що додати до Юпітерових слів.

— Гаразд, — по тривалій паузі мовив Перший Детектив, — певно, піти додому і підкріпитись — це найрозумніше, що ми можемо зараз зробити. Я несподівано відчув, що помираю від голоду. Може, завтра спаде на думку щось нове.

Боб попрощався з приятелями й поїхав велосипедом додому. Після вечері він сів записати події, які трапились цього дня, доки вони були ще свіжі в пам'яті. Він саме описував відвідини Юпітером, Гусом та Пітом старого будинку Гораціо Августа, коли подумав, що місце, де стоїть цей будинок, називається якось незвично — Часовий каньйон. Звісно, назви бувають дуже дивні, але…

— Тату, ти чув коли-небудь про місцину, що називається Часовий каньйон, це на північ від Голлівуда? — запитав він батька. — Трохи дивна назва.

Тато відірвався від книги.

— Часовий каньйон? — перепитав він. — Гм-м-м, щось мені це нагадує. Поглянемо в атласі. — Він підійшов до книжкової шафи і дістав великого атласа Каліфорнії.

— Отже, Часовий каньйон, — повторив він, гортаючи сторінки. — Поглянемо, ага, є такий, послухай-но: «Невеликий безлюдний і важкодоступний каньйон на північ від Голлівуда. Первісна назва — каньйон Сонячного Часу, її походження пояснюється тим, Що під певним кутом шпиль одного з пагорбів довкола каньйону нагадує гномон сонячного годинника», а гномон, Бобе, це вертикальна частина сонячного годинника, тінь від якої падає на горизонтальний циферблат. Каньйон Сонячного Часу надто довга назва, тому його почали називати лаконічніше — Часовий каньйон.

— Спасибі, тату, — подякував Боб.

Він знову взявся за свої записи, але раптом подумав, може, варто розповісти Юпітерові про те, що він довідався. Хоча нібито нічого важливого в цій інформації не було, але судити про те — Юпітерові. І Боб вирішив зателефонувати Джонсам. Коли Юпітер підійшов до телефону. Боб йому все розказав. На тому кінці дроту довго мовчали, а потім Боб почув, як Юпітер тихо зойкнув.

— Бобе, — озвався Юпітер, ледве тамуючи хвилювання, — я знайшов. Я знайшов ключа до розгадки.

— Якого ключа? — перепитав Боб, він напружено намагався розгадати хід Юпітерових думок.

— Саме той ключ, якого мені бракувало. Бобе, ти завтра працюєш у бібліотеці, чи не так? От і добре, а після обіду приходь сюди. Скажімо, на першу годину. У мене вже все буде готове.

— Готове до чого? — поцікавився Боб, але Юп уже поклав слухавку.

Нічого не зрозумівши, Боб повернувся до своїх записів. Коли в тому, що він розказав, і був якийсь ключ, то він уявлення не мав, що можна тим ключем відімкнути.

З такими думками він і заснув, а наступного ранку, працюючи в бібліотеці, не припиняв роздумувати, що ж цього разу вигадає Юп.

Коли з'явився на складі Джонса, все ще продовжував мучитися від незнання. Там на нього вже чекали Юпітер, Піт і Гус. Вантажівка теж була готова до виїзду, Конрад і Ганс сиділи в кабіні. У кузові лежали два заступи і рядно, щоб хлопцям було на чому сидіти. Юпітер тримав у руках фотоапарат.

— Власне, куди ми їдемо? — запитав Боб, коли вантажівка, підстрибуючи на вибоях, виїхала за браму.

— Я теж би не відмовився дізнатися, — підтримав його Піт. — Юпе, що в тебе на думці? Чому ти не поділишся з нами своїми планами, ми ж бо одне пошукове агентство.

— Ми вирушаємо перевірити повідомлення, яке Гус одержав від Гораціо Августа, — оголосив Юпітер, він був дуже задоволений собою. — Ганс та Конрад їдуть з нами як охоронці. В їхній присутності ніхто не наважиться на нас напасти.

— Та годі, досить нам голови морочити, — розізлився Піт, — поясни до пуття, що ж діється.

— Ну гаразд. Боб підказав мені ключ до розгадки, повідомивши, що Часовий каньйон, в якому мешкав дідусь Гуса, раніше називався «Сонячний Час», — почав пояснювати Юпітер. — Та я сам мусив би здогадатись: я ж сидів там на кухні, прив'язаний до крісла, і бачив тінь від тонкого гірського шпиля. Гусе, твій дідусь розраховував, що ти знайдеш рішення, коли згадаєш про його захоплення способами визначення часу. Він думав, що ти або твій татко поєднають це з назвою каньйону та його листом і ви зрозумієте, що він мав на увазі, в той час як інші, ті, хто не знає про його хобі, нізащо не здогадаються.

— А я все одно ні про що не здогадався, — сказав Гус.

— А я, здається, зрозумів! — схвильовано вигукнув Боб. — Це сонячний годинник — тінь від величезного гномона вказує на місце на газоні перед будинком, де захований рубін. Саме там Гус має копати!

— Дуже добре, архіваріусе, — похвалив його Юпітер.

— Але ж газон досить великий, — втрутився Піт. — Як ми дізнаємося, де копати?

— Це місце назване в посланні, — сказав Юпітер. — Прочитаймо ще раз його. Гусе, дай, будь ласка, листа… Дякую.

Він розгорнув аркуш і почав читати:

— «Август — твоє ім'я, «август» — твоя слава, і в «августі» твоє щастя». Це все написане для того, щоб привернути Гусову увагу до слова «август», тобто назви місяця «серпень», хоча сторонньому це речення видасться безглуздям. Далі: «Нехай не зупинить тебе гора перепон, яка стоїть на твоєму шляху. Тінню твого народження позначені і початок і кінець». А ця фраза, здається, говорить про одне, а насправді означає геть інше. Дідусь сподівався, що Гус здогадається, що тут мовиться про гору, яка нависла над Часовим каньйоном, а «тінню твого народження» позначено місце, на яке падатиме тінь шпилястої гори в час твого народження, тобто шостого серпня о другій годині тридцять хвилин після обіду. Ти згоден, Гусе?

— Так, ти маєш рацію. Тепер я теж розумію: серпень — гора — тінь — час народження. Усе це просто відразу стало очевидним, коли знаємо, що йдеться про величезного сонячного годинника.

— А решта в посланні дуже просто, — продовжував Юпітер. — «Копай глибоко» — що ж тут розуміти. Все інше написане в посланні, аби збити з пантелику сторонніх. От тільки слова «час — це дуже суттєво» мають подвійний сенс. З одного боку, вони означають, що треба поспішати, щоб знайти рубін, а з другого — знову пов'язані з сонячним годинником — необхідно точно знати час.

— О другій годині тридцять хвилин. Маємо менше, ніж годину часу! — вигукнув Піт.

— Устигнемо, ми вже майже приїхали.

Піт пильно подивився на шлях. Там було порожньо, жодного автомобіля.

— Цього разу, здається, ніхто за нами не стежить, — сказав Піт.

— Я переконаний, що ми близькі до розгадки, — мовив Юпітер, — а з Гансом та Конрадом можемо почуватися у повній безпеці.

Вантажівка повернула на вузьку дорогу, що вела в Часовий каньйон. Пагорби наступали на неї з обох боків, але потім ніби розбігалися перед невеликою рівниною, на якій стояв будинок Гораціо Августа. Ганс зупинив вантажівку і запитав:

— Юпе, що нам робити? Бачиш, нас випередили.

Хлопці скочили на ноги і стурбовано подивилися вперед. На майданчику перед будинком уже стояло кілька великих самоскидів, бульдозерів та величезний дизельний екскаватор. Гігантські сталеві щелепи його ковша пожирали будинок Гораціо Августа. Даху та однієї стіни вже не було. Екскаватор змикав зуби, ковтнувши чергову порцію споруди, і переносив уламки до кузова самоскида. Бульдозер прасував грунт за будинком, він викорчовував дерева і розрівнював клумби.

— Будинок зносять! — заволав Піт. — Згадайте, Двігінс розповідав, що на його місці збираються побудувати кілька котеджів.

— І вони тут усе переорють, залишиться рівне місце, — застогнав Боб. — Може, вони вже знайшли «Вогняне Око»?

— Сумніваюся, — зіщулившись, зауважив Гус. — Погляньте, куди падає тінь від гори. Вони ще не наблизились до того місця.

Від будинку від'їхав самоскид, повний будівельного сміття.

— Геть з дороги, — гаркнув його водій, — дайте проїхати, у нас платня погодинна!

Ганс від'їхав убік, звільнив дорогу для самоскида А уламки будинку, який танув перед очима, вже сипалися з ковша екскаватора в нову вантажівку.

— Віджени машину туди, — сказав Юпітер Гансу, — і стій там. Якщо тебе хтось про щось почне питати, посилай за відповідями до мене.

— Гаразд, Юпе, — згодився Ганс. Він від'їхав метрів на двісті й зупинився там, де його вантажівка нікому не заважала. А хлопці залишилися дивитись, як руйнують будинок. З протилежного краю майданчика до них підійшов низенький товстун у костюмі з краваткою, але на голові — будівельна каска.

— А ви, діти, що тут робите? — незадоволено запитав він. — Ми не потребуємо глядачів.

Боб і Піт не знали, що й сказати, але Юпітер мав готову відповідь.

— Розумієте, мій дядечко придбав меблі з цього будинку, — вказав він, — і послав нас глянути, чи не лишилося тут ще щось таке, що можна було б дешево купити.

— Немає в цьому будинку нічого, — рявкнув товстун у костюмі, — тільки голі стіни. Тож розвертайтесь і гайда звідси!

— Дозвольте хоч трішки подивитись, — попрохав Юпітер. — Наш приятель приїхав з Англії, — він показав на Гуса, — і ніколи не бачив, як в Америці зносять будинки, йому дуже цікаво.

— А я кажу — геть звідси! — заверещав товстун. — Теж мені цирк знайшли. Придавить когось, а мені відповідати!

— Тоді хоча б… — Юпітер крадькома зиркнув на годинника, стрілка показувала чверть на третю, — хоча б п'ятнадцять хвилин можна подивитись? Ми стоятимемо збоку, щоб нікому не заважати.

Але товстун, який виявився бригадиром робітників, не був налаштований на добрі стосунки.

— Ні, — повторив він, — ідіть додому!

Хлопці у відчаї дивились на тінь від шпиля гори на газоні. Вже через п'ятнадцять хвилин вона покаже те місце, де закопане «Вогняне Око».

— Добре, ми підемо звідси, — раптом згодився Юпітер, — сподіваюся, ви не заперечуватимете, якщо я сфотографую на пам'ять цей будинок? Мені досить хвилини.

На відповідь він не чекав, а попрошкував газоном до того місця, куди падала тінь від верхівки шпиля, фотоапарат налаштовував на ходу. Бригадир хотів заперечити, але передумав, вирішив не зв'язуватися з цим хлопцем. За метр від того місця, де кінчалась тінь, Юпітер зупинився, обернувся до будинку і сфотографував його. Потім він заховав фотоапарат, нахилився й зав'язав шнурок на черевику. Після цього він повернувся до друзів.

— Дуже вам дякую, — сказав бригадирові, — ми вже йдемо.

— І щоб я вас тут більше не бачив! — непривітно відповів бригадир. — Завтра ми все тут перекопаємо. Через три місяці на цьому місці буде шість нових будинків, а посеред них — басейн для плавання. Тоді можете прийти й купити будь-який з цих будинків, який сподобається. — І він глузливо зареготав.

Юпітер стрибнув до кузова, хлопці й собі за ним. Ганс завів мотор, і машина потихеньку рушила. Піт зітхнув.

— Це жорстоко, — сказав він, — нас прогнали, коли Гусовий спадок, можна сказати, був уже в кишені. А завтра вони переорють газон. Усьому кінець.

— Ще не зовсім, — крізь зуби кинув Юпітер, — як стемніє, ми повернемося сюди і спробуємо ще раз.

— У темряві? — здивувався Боб. — Та як же ми тоді знатимемо, де копати? Яка ж уночі тінь від гори?

— А ми попросимо гірського орла показати нам потрібне місце, — сказав Юпітер.

Після цієї загадкової заяви Юпітер замовк.

НЕПРОХАНІ ГОСТІ

Час повз до вечора, як натомлений равлик. Піт, Боб та Гус працювали на тітоньку Джонс, аби відшкодувати ті години, на які вони відірвали від роботи Ганса та Конрада. Вони фарбували металеві стільці для саду, щоб ті були, як нові, щоб їх можна було продати якомога дорожче.

Юпітер решту дня просидів у майстерні, щось майстрував, Що саме, він не казав, але хлопці здогадувалися, що той пристрій пригодиться уночі, коли шукатимуть «Вогняне Око».

Коли закінчили роботу, всі зостались на вечерю в Юпітера. Після вечері Ганс виїхав вантажівкою за браму, поставив машину на тихій вулиці в кількох кварталах від складу і лишився там.

— А тепер, — сказав Юпітер, — саме час замилити очі нашим переслідувачам. Я викликав «ролс-ройс» з Уортінгтоном, він буде тут, щойно стемніє. До цього треба все приготувати.

— Ти збираєшся востаннє використати «ролс-ройс» саме сьогодні? — здивувався Піт. — А вже завтра ходитимемо пішки?

— У нас є велосипеди, а при потребі візьмемо вантажівку, — зауважив Боб.

— Але ж цього недостатньо, — пробурчав Піт, — до того ж, коли вантажівка буде вкрай нам потрібна, виясниться, що вона зайнята. Місіс Джонс, певно, вже набридло, що ми постійно в неї просимо це авто. А без машини агентство занепаде.

— Будемо обходитися, — відповів Юпітер, — хоча, звісно, буде тяжко.

На прохання Гуса хлопці розповіли, як Юп виграв конкурс і вони здобули право на безкоштовний прокат «ролс-ройса».

— А сьогодні востаннє скористаємось цим правом, — зітхнувши, Піт завершив розповідь, — хоча ми й думали, що у нас ще чимало часу. Гелберт, розпорядник «Катайся на здоров'я», не захотів нас слухати. Тож сьогодні — востаннє.

— Як жаль, — поспівчував Гус, — я сам бачив, які величезні в Південній Каліфорнії віддалі від одного місця до іншого і як вам необхідний автомобіль.

— Гаразд, щось придумаємо, — сказав Юпітер, — берімось готувати прикриття. Гайда до майстерні, але спочатку нехай кожен вдягне одну з моїх старих курток. — Він дістав із шафи чотири різні куртки й роздав друзям. Хлопці вбралися і стали кумедні, бо вони були замалі. Піт взагалі ледве втиснувся в свою. Але Юпітер лишився задоволений.

— Боже мій, що це ви знову затіяли? — здивувалась Матильда Джонс, коли побачила хлопців. — Ні, я не можу зрозуміти сучасну молодь!

— Просто ми хочемо трохи розіграти наших… гм-м-м, приятелів, тітонько Матильдо, — пояснив Юпітер. Дядечко розреготався.

— Матильдо, та нехай діти побавляться, — сказав він. — Я малим теж був шибайголовою.

Юпітер з хлопцями пішли до майстерні. Там на столі лежав пристрій, якого склав Юпітер. Це була металева коробка з довгою ручкою, трохи схожа на пилосмок. Від коробки тягнувся шнур, до іншого кінця якого були приєднані навушники.

Ще в майстерні стояли чотири кравецькі боввани, які придбав нещодавно дядечко Титус. Вишикувані в ряд, вони нагадували шеренгу солдатів, які стоять по команді «струнко», але без голів.

— А тепер одягнемо цих бовванів, — наказав Юпітер. — Для цього я й попрохав вас надягнути додаткові куртки. Я не хотів, аби хтось побачив, що ми несемо сюди вбрання в руках. Одягніть куртки на манекени й застебніть на всі ґудзики.

Хлопці виконали команду. На кожному з манекенів тепер була куртка, порожні рукава якої погойдувались.

— Якісь вони неприродні, — зауважив Піт, — потерпаю, що таким маскарадом нікого не обдуриш.

— Коли приробимо їм голови, буде краще, — відповів Юпітер. — А їхні голови — в цьому пакеті.

По цих словах він дістав чотири блакитні повітряні кульки.

— Надимайте кульки до розмірів людської голови і прив'язуйте до ший манекенів. — Цей наказ виконали швидко. Але і з головами, за які слугували повітряні кульки, манекени мали не надто привабливий вигляд.

— Дарма, у темряві ніхто не зрозуміє, — мовив Юпітер.

Хлопці чекали. Поволі темнішало, і боввани з повітряними кульками замість голів у сутінках стали якимись зловісними. З вулиці долинув автомобільний сигнал.

— А ось і Уортінгтон, — сказав Юпітер, — я велів йому поставити авто якомога ближче біля майстерні. Берімо кожен по боввану — і гайда!

Підхопивши свої потворні витвори, хлопці через купи сміття прокрались до темного силуету «ролс-ройса». Дверці автомобіля були прочинені, але вогні в салоні не горіли.

— Я тут, містере Юпітер, — озвався водій. — Що накажете?

— Уортінгтоне, оце ваші пасажири, — сказав Юпітер, — сьогодні вони замість нас.

— Гаразд, — мовив водій, — саджайте їх у авто.

Хлопці занесли усі чотири манекени в салон і прихилили їх до спинки сидіння. При зачинених дверцятах у напівтемному салоні було видно тільки чотири силуети, голови яких похитувались. Навіть зблизька вони нагадували хлопчаків, які щось жваво обговорюють.

— Все добре, Уортінгтоне, — схвалив Юпітер, — тепер їдьте з великою швидкістю надбережжям, а тоді поверніть у гори й покрутіться там години зо дві. Потім верніться сюди і вивантажіть манекени. Після цього ви вільні. Мабуть, більше ми з вами не побачимось. Наш термін користування «ролс-ройсом» кінчився.

— Так, я знаю, — відповів водій, — і вельми шкодую про це. Мені дуже подобалось працювати з вами. То я поїхав!

— Виїздіть із двору з вимкнутими фарами і не вмикайте їх, доки не від'їдете зо два квартали, — попередив Юпітер.

Хлопці провели поглядами «ролс-ройс», який швидко зник у темряві, немовби намагався уникнути сторонніх поглядів.

— Так, — зауважив Боб, — коли хтось стежить за подвір'ям, він повинен вирішити, що ми поїхали. Принаймні на якийсь час ми його обвели круг пальця.

— Сподіваюся, що він учепиться за це авто, аби простежити, куди ми їдемо, — обізвався Юпітер, — а ми тим часом виліземо через Лазівку Рудих Волоцюг і сядемо у вантажівку до Ганса. Піте, візьми металошукача.

Піт узяв коробку з довгою ручкою, яку змайстрував Юпітер, і вони рушили до лазівки Рудих Волоцюг — штахету в закутку подвір'я, кілька дощок якого відсовувались. Через лазівку вони потрапили на темну вулицю і за кілька кварталів від будинку знайшли вантажівку з Гансом, який чекав на них в умовному місці. Здається, ніхто за ними не стежив.

Дорога до Часового каньйону минула без пригод. Коли вони під'їхали до напівзруйнованого будинку Гораціо Августа, там панувала глибока тиша. На газоні кілька самоскидів та бульдозер завмерли в очікуванні нового робочого дня, але, на щастя, сторожа біля них не було.

— Гансе, коли ми зійдемо, — сказав Юпітер, — постав вантажівку поперек дороги, щоб ніхто не зміг проїхати, і пильнуй. Коли помітиш, що хтось наближається, посигналь.

— Добре, Юпе, — згодився водій.

— Поки що все йде, як заплановано, — тихо проказав Юпітер, — а тепер попросимо детектор запитати в орла, де треба копати.

— Може, ти нарешті поясниш, що задумав? — запитав Піт, коли вони зістрибнули з вантажівки, прихопивши два заступи і змайстрований Юпітером прилад.

— Це пристосування — металошукач, — пояснив Юпітер, він узяв пристрій і рушив до газону. — З його допомогою ми знайдемо будь-який металевий предмет, навіть якщо він закопаний на два метри в землю.

— Але ж «Вогняне Око» не металевий предмет, — заперечив Боб.

— Звісно, ні, але коли я нагнувся зашнурувати черевика після того, як сфотографував будинок, — сказав Юпітер, — я зумисне загубив серед трави півдоларову монету, щоб у такий спосіб позначити місце. На цій монеті викарбуваний орел — ось його я й запитаю, де нам копати.

— Але ж на той час було тільки п'ятнадцять хвилин на третю, а не пів на третю, — згадав Гус, доки вони йшли газоном.

— А я приміряв, де кінчатиметься тінь через п'ятнадцять хвилин, — відповів Юпітер. — Тож коли я помилився, то не набагато.

Він зупинився і поклав на землю плоску коробку пристрою, клацнувши вмикачем, заходився водити детектором по землі.

— Коли він натрапить на метал, відразу запищить, — пояснив Юпітер. — Звісно, в темряві нелегко зорієнтуватися, але, здається, я стояв десь тут.

Він продовжував водити приладом по землі, поступово зона пошуків ширшала. Коли він стомився, його змінив Піт, але детектор уперто мовчав.

— Загубили ми твого орла, — стомлено сказав Піт, — газон дуже великий, цілу ніч можна його обстежувати.

— Монета має бути десь тут, — запевнив його Юпітер, — я трохи втиснув монету ребром у землю, щоб її не помітили. Другий, ну ж бо, проведи приладом ось тут.

Піт провів металошукачем по траві і здригнувся — у навушниках почувся писк.

— Ще раз! Ти рухав надто швидко, — шепнув йому Юпітер.

Піт повільно провів металошукачем по тому ж місцю. Цього разу запищало голосно, і він опустив детектор на землю.

— Це тут! — вигукнув він.

Юпітер став на коліна і, ввімкнувши ліхтарика, присвітив навколо себе. Повзаючи по траві, нарешті таки знайшов монету.

— Копати треба тут, — мовив він. — Може, я трохи помилився, тому доведеться чималу яму вирити.

Піт узяв у Боба заступ і почав копати. Яма поступово глибшала. Крім шурхоту заступа об землю, у каньйоні не було чути жодного звуку, навіть цвіркуни мовчали. Хлопці чекали, що заступ наткнеться на метал або дерево, ну, на якусь скриньку, але даремно. Нарешті Піт розігнувся й замурзаною в землі рукою витер чоло.

— Я не можу більше, — сказав він. — Юпе, мені здається, що тут нічого немає.

Юп не відповів, він напружено думав. Подивився на темні обриси будинку, на маківку шпиля, яку ледве розгледів на тлі зоряного неба, потім ступнув на тридцять сантиметрів ближче до будинку.

— Спробуй копнути тут, — сказав він Піту.

— Гаразд, — згодився той. Він застромив заступа в землю й викинув груддя нагору, копнув ще раз, потім ще і ще. І раптом заступ об щось ударився, здається, об камінь. — Тут щось є! — шепнув Піт.

— Нумо поглянемо, — Юпітер мусив стримувати хвилювання. Він посвітив у яму ліхтариком. Із землі визирала кам'яна скринька. Юпітер став на коліна й заходився розгрібати руками землю. Нарешті зміг обхопити скриньку пальцями. Замурзавши й сорочку й руки об землю, він намагався витягти скриньку. Нарешті це йому вдалося.

— Це скринька з мильного каменю, — сказав він. — Бобе, присвіти ліхтариком, я її відчиню.

Юпітер почаклував над золотистим замочком скриньки, смикнув його в один бік, тоді в другий. Щось тихо клацнуло, і скринька відчинилася. Трохи подумавши, Юпітер підняв дашок, і їх засліпив яскравим світлом великий пурпуровий камінь, який лежав на шовковій подушечці.

— Ми знайшли його! — заволав Піт. — Оце так Юпітер! Досяг того, що хотів!

— Молодці! Молодці! — вигукнув Гус.

Юпітер відкрив рота, щоб щось сказати, але не встиг, — хлопці завмерли від жаху, нічну темряву розпанахало яскраве світло. З чотирьох боків їм в очі вдарило світло прожекторів. Засліплені, вони ледве розрізняли постаті людей, що обступали їх зусюди.

— Молодці, дітки! — пророкотав знайомий бас. — Знайшли камінець. А тепер віддайте його нам.

Хлоп'ячі серця опустились у п'яти. При світлі прожекторів вони розгледіли чотирьох чорновусих, які наближались до них. В одного з них у руці був пістолет — великий і жахливий.

— Банда чорновусих, — видушив із себе Боб. — Вони сховалися за самоскидами і чатували на нас.

— Ми дізналися, що ви тут були вдень, — сказав той, якого звали Джо, — і що вас звідси прогнали. Але ми не сумнівалися, що ви повернетесь.

— Досить базікати! Нам потрібний камінь, хлопче, — рявкнув Гуго. — Віддай його, і без фокусів.

Боб аж здивувався — такий переляканий вигляд мав Юпітер. У нього так тремтіли від страху руки, що він випустив скриньку в яму.

— Я… я сам його дістану, — переляканим голосом проказав Юп. Він нахилився, помацав рукою і підняв камінь.

— Ось він, — сказав Юпітер, — якщо він вам потрібний — ловіть!

З цими словами він пожбурив камінь над головою Гуго. Окресливши в повітрі пурпурову дугу, рубін розтав у темряві.

ВІДДАЙТЕ МЕНІ «ВОГНЯНЕ ОКО»!

Гуго лайнувся й крутнувся назад.

— Шукайте його, — крикнув він, — спрямуйте туди прожектори!

Снопи світла пролягли в той бік, куди Юпітер кинув камінь. Тим часом Юп віддав іншу команду:

— Хутко до вантажівки! Хутко! Вони не стрілятимуть.

Він вистрибнув з ями. Як наполохані зайці, хлопці через газон залопотіли п'ятами до вантажівки, де на них чекав Ганс. Він ретельно стежив за в'їздом до каньйону і нічого з того, що діялось в нього за спиною, навіть не помітив.

Чорновусі ще порпались у високій траві, шукали камінь, а всі хлопці вже сиділи у кузові вантажівки.

— Гансе, хутко! — гукнув Юпітер. — Вези нас звідціля!

Ганс ні про що не запитував. Мотор заревів, завівся, і вони стрілою помчали геть з Часового каньйону. Ніхто не намагався почати розмову. Всі сили йшли на те, щоб триматись за борти, адже машину добре підкидало на вибоїнах. Дорога була безлюдна, і вони дуже швидко приїхали додому. Коли Ганс заїхав через відчинену браму у двір, хлопці мовчки зістрибнули на землю. Їхні втрати Ч цій операції були: два заступи, металошукач та «Вогняне Око».

Хлопці стояли біля входу до контори. Боб зітхнув:

— От і кінець усьому.

— Атож, зрештою, вони нас перемогли, — сумно підтвердив Піт.

— Так їм, принаймні, здається, — в тон друзям додав Юпітер.

— Здається? — Гус був збитий з пантелику. — Юпе, що означає «здається»?

— Я гадав, що вони стежитимуть за «ролс-ройсом», — почав пояснювати Юпітер, — але тут вони виявилися хитрішими і чекали на нас біля будинку. Все ж інтуїція підказала мені, що треба вжити особливих заходів безпеки. Бобе, будь ласка, присвіти сюди.

Боб навів на Юпа світло ліхтарика. Той простяг руку, розтис пальці, і на його долоні спалахнув великий пурпуровий камінь.

— Прошу познайомитись: справжнє «Вогняне Око», — урочисто оголосив Юпітер, — а той камінь, що я, кинув їм, — підробка, яку Мічений лишив нам на згадку.

Я її про всяк випадок прихопив. І коли нагнувся в ямі!» щоб підняти впущений камінь, там його й підмінив.

— Юпе, ти — геній, — прорік Боб.

— Достеменно! — підтвердив Гус. — Гарно ти обвів їх круг пальця.

— Це просто чарівно! — вигукнув Піт.

Але тут за їхніми спинами пролунав холодний спокійний голос:

— А тепер, юначе, я заберу у вас цей камінь. Будь ласка, віддайте його мені, я чекаю.

Не встигли хлопці збагнути, що ж це діється, як потужний ліхтар над входом у контору яскраво спалахнув.

З-за рогу будинку контори, де він стояв у темряві ніким не помічений, до них підходив високий худий чоловік. Він простяг до хлопців руку. В другій руці він стискав тростину-шпагу, показуючи, що не забариться пустити її в хід. Хлопці вибалушили на нього очі, вони все ще не розуміли, що діється.

— Не думайте втекти! — попередив він, піднімаючи тростину. Його рука продовжувала тягтися до каменя. — Ну ж бо, — наполягав він, — я чекаю. Чекаю на вас тут цілий вечір. Гарна вигадка — посадити до розкішного «ролс-ройса» манекенів, але я на неї не купився. Я був певен, що ви перехитруєте цих дрібних злодюг, які ні на що, крім фальшивих вусів та полювання за бюстом Августа, не здатні. Я відразу зрозумів, що бюсти — хибний слід, і сказав їм про це. А ось ви рухалися в правильному напрямку і добули камінь. Тепер віддайте його мені.

Боб зрозумів, що це кінець. Нічого не поробиш — доведеться рубін віддати. Але Юпітер не ворухнувся, пурпуровий камінь все ще лежав у нього на долоні. Хлопець наважився і заговорив:

— Пане Рандур, ви з храму Справедливості у Флешиварі?

— Так, юначе, — відповів Мічений, — я той, хто зв'язує цей храм із зовнішнім світом. Упродовж п'ятдесяти років я, а до мене — інші брати з нашого храму шукали рубін, щоби Справедливість знову отримала здатність викривати зло і захищати добро. Цей камінь підступно викрали; зрадник, один з колишніх служителів храму, продав його, цей нікчема боявся, що магічна сила каменя викриє його чорні справи. Пройдисвіта спіткало лихо, як і кожного, хто заволодів каменем нечесно. Віддайте мені рубін, доки його злі чари не накоїли біди.

І на підтвердження сказаного він знову заніс тростину-шпагу. Але Юпітер, як і раніше, стояв без руху.

— Злі чари мертві, камінь очистився, — сказав він. — Тепер його можна знайти, отримати як подарунок або купити, але не можна забрати силоміць або вкрасти. Так мовиться в легенді. Я його знайшов, отже, мені він нічим не загрожує. А тепер я дарую його Гусу. Тримай, друже, — він передав камінь Гусу, і той, трохи розгублений, узяв його. — Тобі його подарували, тому ти теж у безпеці. А от коли ви, пане Рандур, силоміць відберете в нього камінь, усі злі чари цього рубіна впадуть на вашу голову.

Мічений довго мовчав. Тільки поглядом, здавалось, проколював хлопців наскрізь. Він повільно опустив одну руку в кишеню.

— Я сподівався, що зумію налякати вас так сильно, що ви самі віддасте мені камінь, — мовив він, — але бачу, що помилився. Ви маєте рацію, я ніколи б не наважився силоміць забрати камінь. Що ж, коли так…

Він вийняв з кишені руку, в ній був довгастий зеленавий аркуш. Мічений передав його Гусу.

— Коли так, то я можу купити його. Це засвідчений банком чек. Я згоден заплатити за «Вогняне Око», позаяк не зміг отримати його в інший спосіб. Може, хтось запропонував би вам і більшу суму, але може статися так, що ви взагалі не зможете його продати. Тінь його лихої долі ще довго затьмарюватиме цю коштовність і відлякуватиме колекціонерів. Тому раджу вам згодитись на мою пропозицію.

Гус розгублено взяв чек, подивився на нього і аж рота відкрив з подиву.

— Отакої! — вигукнув і по-вуличному чвиркнув крізь зуби. — По руках, забирайте камінь.

Він подав Міченому рубін. Той заховав його до кишені. На прощання він сказав хлопцям:

— Не бійтеся тих пройдисвітів з фальшивими вусами. Це просто дрібні шахраї, які почули про захований скарб і вирішили його знайти, щоб перепродати мені. Також прошу вибачити недоречну спробу налякати вас, щоб змусити віддати камінь задарма. — Він замовк.

— Ага, якщо вам цікаво, як я сюди потрапив, — знову заговорив він. — Я прочитав замітку в газеті про смерть містера Августа. Багато років я шукав хоч найменший натяк — і нарешті знайшов цей камінь. А тепер — прощавайте.

Ступаючи тихо, мов кіт, він зник у темряві. Почувся шум автомобіля, і все стихло. Четверо хлопців дивились один на одного.

— Ущипніть мене, абощо, — заговорив Боб після тривалої мовчанки. — Я не можу повірити, що це не сон.

— А мені, думаю, не допоможе, якщо і вщипнути, — сказав Гус, — і цей чек… Багату спадщину лишив мені дідусь Гораціо Август! А віднайшов її ти, Юпітере.

Невдовзі хлопці реготали, штовхались, плескали Юпітера по спині. А той стояв похмурий, мовби його нітрохи не втішало те, що все так добре кінчилося.

— Юпе, що з тобою? — нарешті здогадався запитати Боб. — Ти ж мав би найбільше радіти. Що не так?

— Що не так? — зітхнув Юпітер. — Та ви погляньте на мене. Я весь брудний — руки, обличчя, одяг. А ви ж знаєте, що тітонька Матильда не терпить бруду. Як тільки я прийду додому, вона з порогу потягне мене у ванну.

ВИСНОВКИ АЛЬФРЕДА ХІЧКОКА

Ось так закінчилась історія з таємницею «Вогняного Ока». Що ж тут можна ще додати?

Август Август щедро подякував Трьом Детективам, вділивши частку з коштів, отриманих за рубін. Ці гроші хлопці відклали на навчання в коледжі. Гус також заплатив Гелберту, управителю агентства «Катайся на здоров'я», щоб Три Детективи могли і в майбутньому користуватись автомобілем. До їхніх послуг знову і позолочений «ролс-ройс», і Уортінггон, тож діяльність пошукового агентства може тривати й далі.

Деякі дрібні деталі випливли вже після закінчення слідства. Виявилось, що Двігінс не був у змові з чорновусими, але копію загадкового листа Гораціо Августа вони отримали саме в нього. Їхній ватажок Гуго був адвокатовим небожем. Він підслухав, як Рандур пропонував Двігінсу велику суму за будь-яке повідомлення, яке вказуватиме, де заховане «Вогняне Око» Гуго змусив дядька віддати йому копію листа. Після цього Двігінс вигадав пригоду з нападом зловмисників, йому було соромно, що він мимоволі став спільником Гуго. Коли хлопці «рятували» Двігінса, Гуго причаївся у сусідній кімнаті. Саме тоді він підслухав розмову про гіпсові бюсти і зрозумів, що їхня роль дуже важлива в пошуках коштовного каменя.

Після цього він розшукав Рандура, і той згодився заплатити Гуго, якщо він добуде рубін. Гуго залучив до пошуків своїх непутящих приятелів, погрозами змусив Джексона допомагати їм і взявся за пошуки каменя.

Коли Юпітер дізнався про це, він зрозумів, як фальшивий рубін так швидко потрапив до Рандура. Його приніс Гуго, після того як вийняв з розбитого бюста Августа: шахрай прямісінько зі складу побіг до Рандура. Але Рандур побачив, що це підробка, а спектакль з «убивством» Гуго він вигадав тільки для того, щоб налякати дітей.

Гус повернувся зі своїм спадком додому в Англію. Про Гуго та його поплічників більше ніхто нічого не чув. Стало відомо, що «Око» знову перебуває на своєму одвічному місці в Індії, у храмі Справедливості у Флешиварі, нових пригод з ним не було.

А Три Агенти шукають тепер нову загадкову історію, яка потребує слідства. Я не здивуюся, коли почую про їхні чергові успіхи.

Будьте певні — у такому випадку я обов'язково розповім вам про їхні нові пригоди.

«Однокласник», 1996, № 7-12.

Content

Артур Роберт Таємниця «Вогняного Ока»

Роберт Артур ТАЄМНИЦЯ «ВОГНЯНОГО ОКА» Детективна повість

АГЕНТІВ КЛИЧУТЬ НА ДОПОМОГУ

СУПЕРЕЧКА З МІСТЕРОМ ГЕЛБЕРТОМ

ЗАГАДКОВЕ ПОСЛАННЯ

«ДОПОМОЖІТЬ!»

З'ЯВЛЯЄТЬСЯ МІЧЕНИЙ

ДИВНІ ВИСНОВКИ

НА СЦЕНІ З'ЯВЛЯЄТЬСЯ ЧОРНОВУСИЙ

БОБ ПОВІДОМЛЯЄ ДИВОВИЖНУ НОВИНУ

ВАЖЛИВИЙ ДЗВІНОК ВІД «ПРИВИДА»

СПІЙМАЛИСЯ!

«МИ ЗНАЄМО, ЩО ВИ ТАМ!»

ДОПИТ ТРЕТЬОГО СТУПЕНЯ

БОБ ІДЕ ПО СЛІДУ

НЕСПОДІВАНЕ ВІДКРИТТЯ

ЩО ХОВАЛОСЯ В ПОСЛАННІ?

НЕПРОХАНІ ГОСТІ

ВІДДАЙТЕ МЕНІ «ВОГНЯНЕ ОКО»!

ВИСНОВКИ АЛЬФРЕДА ХІЧКОКА