Бабенко Г.

Люди з Червоної скелі

Г. Бабенко

ЛЮДИ З ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ

Оповідання з життя людей кам'яної доби

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

ЗАГИН ПЛЕМЕНИ УРУ-УРУ

аї-Наї прокинувся од великого шуму й галасу, що раптом порушив тишу ночі. Серед реву чоловічих голосів і верещання жінок особливо виділявся різкий й високий голос молодої Учанги. Багаття спалахнуло від оберемка сухого хмизу, що підкинув старий Бо-ра, і маленька прогалявина серед густого й темного лісу спалахнула смарагдовими тінями. Купка чоловіків і парубків невеличкого племени Уру-Уру одбивалася од високих білявих людей, що оточили табір і з ревом напали на оборонців його. Ватажок їхній, з бородою майже до пояса, лютий на вигляд чоловік, ухопив за волосся Учангу і потягнув її від багаття в гущавину лісу. Від того й кричала так голосно й різко Учанга. Малий Каї-Наї бачив, як батько його зчепився з парубком чужого племени і покотився з ним по землі.

Жах охопив Каї-Наї. Він затремтів під своєю вовчою шкірою, якою був покритий на ніч, але разом з жахом в ньому прокинулась звіряча злість, жага помсти й невиразний обов’язок стати нарівні з іншими на оборону рідного табору. Він ще не розумів до пуття, що коїться навкруги, але інстинкт лісової людини підказав йому, що хвилина ця є хвилина смертельної небезпеки для всього племени Уру-Уру.

Каї-Наї заверещав, як вовченя, і коли повз нього пробігав чужий вояк, розмахуючи кам’яною сокирою, він кинувсь йому під ноги й зі злістю та огидою вп’явся своїми гострими зубами в тверду смердючу литку ворога. Вояк завив від болю, труснув ногою, щоб скинути хлопця, але той міцно зціпив зуби, хоч у роті йому було гірко від смердючого лою, яким змащене було тіло вояка. Вояк кинув сокиру на землю, ухопився обома руками за волосся Каї-Наї, одірвав його, як п’явку, від ноги, підняв угору, вдарив ногою в живіт і одкинув далеко від себе. Потім підхопив сокиру й знову кинувся в бійку.

Від удару Каї-Наї захопило дух, все повітря раптом вилетіло йому з грудей й відітхнути, набрати нового повітря він не зміг; в очах йому потемніло, і, непритомний, він покотився під якийсь кущ.

Скільки пролежав так Каї-Наї, він не знав. Але коли розплющив очі, в таборі було тихо, сонце стояло високо, і проміння його, пробиваючись крізь листя, падало на землю яскравими золотистими кружалами. Каї-Наї підвівсь і, протираючи очі кулаками, мруживсь на сонце.

Він забув, що було вночі. Здивувало його тільки, що він лежав не під шкірою коло багаття, як завжди, і що в таборі було так тихо: під цей час завжди палало багаття, коло нього порались жінки, і мати неодмінно лаяла молоду Учангу.

Каї-Наї встав і наблизився до табору. І те, що він там побачив, раптом відживило в пам’яті його пригоду минулої ночі. Коло згаслого багаття, ницьма, уткнувшись головою в попіл, з обгорілим сивим волоссям лежав старий Бо-ра, а на голові в нього чорніла рана від удару важкої сокири.

— Діду! — хотів крикнути Каї-Наї, але голос завмер йому, коли він побачив, що трохи далі, навалившись на ворога, лежить його батько, а в спині стирчить ратище напівзламаного списа.

Уся прогалявина була вкрита трупами білявих людей і людей з племени Уру-Уру. І знову, як і вчора, Каї-Наї охопив жах і звіряча злість до далекого ворога. Нікого не лишилося в живих з рідних і близьких йому людей, тут, на цій лісовій прогалявині.

Каї-Наї, тремтячи, обійшов усю прогалявину, придивляючись до знайомих і незнайомих, чужих і рідних йому обличчів, і не помітив серед них ані руху, не почув жодного звуку, стогону — усюди були холодні мертві тіла, вишкірені зуби й застиглі очі бійців. Жінок не було серед трупів, крім одної: це була стара дружина діда Бо-ра. Важкий спис наздогнав її коло самого краю прогалявини, і вона, розкинувши руки, лежала тепер непорушно, як і старий її чоловік. Старі жінки не потрібні були білявим людям, а старою в таборі була тільки ця Гобана, дружина Бо-ра.

Каї-Наї не знав, що робити. Він нагадував мале оленя, мати якого вбили мисливці. Олениха лежить, витягнувши ноги і одкинувши голову, очі їй скляні вже й невидющі, а дурне оленя стоїть коло неї, лиже морду й реве, не розуміючи, що з матір’ю, чого вона непорушна й холодна.

Отупіння напало на Каї-Наї. Він був сам серед цього, хоч і рідного йому, але страшного, темного лісу. Каї-Наї безсило сів на землю, глянув на завалений трупами табір і страшно, вголос заревів, заплакав.

Тихо було на прогалявині. Тільки шумів тихенько ліс, та круки, що з’явилися сюди ще зранку, сиділи на гілках і крякали, перегукуючись проміж себе. Вони поглядали на групи, але не наважувались ще злетіти на них.

Довго сидів і плакав Каї-Наї. Круки, поглядаючи скоса на хлопця, один по одному обережно то злітали на землю й походжали круг трупів, то знов вилітали на дерева й чорними купами звідти пантрували за трупами. Коли Каї-Наї підвів голову, пара круків сиділа вже на батьковій спині і дзьобала рану коло самого ратища.

Каї-Наї скочив і кинувсь до трупа. Гайвороння, крячучи, знялося вгору й знову посідало на гілках навкруги прогалявини.

Каї-Наї витягнув списа з батькової спини, підняв його угору і потряс у повітрі.

— Ого-го! Біляві люди! — крикнув він в тому напрямі, куди, як він думав, пішли вороги.

— … Го-го!.. Люди… — гукнув хтось з лісу.

— Я піду по ваших слідах, щоб помститися за батька й матір! — крикнув Каї-Наї.

— … батька й матір! — знову відгукнувся хтось з гущавини лісу.

Каї-Наї прислухався. Ліс тихенько шумів круг нього. Круки повернули голови в бік Каї-Наї й стежили за кожним його рухом. На сусідньому дереві сидів дятел і дзвінко довбав кору дерева: тук, тук…

— Тук, тук!.. — відгукувався хтось з лісу.

— Я не боюся тебе! — злісно крикнув Каї-Наї.

— … боюся тебе! — відгукнулося з лісу.

Каї-Наї, стиснувши зуби, кинувсь у ліс. Ніде не було нікого.

Каї-Наї, як собака, то нахиляючись до землі, то розглядаючи гілки й кору дерев, біг лісом з однією думкою наздогнати ворогів, побачити матір, яку забрали біляві люди, й помститися за батька. Як помститися, він і сам добре не знав.

Довго біг Каї-Наї. У грудях йому клекотіли жага помсти і запал погоні. Він забув, що він зовсім самотний серед цього страшного темного лісу, що поруч нього нема вже дужої руки батька, з яким він часто ходив на полювання і ставив пастки й сільця на звірів.

Ліс шумів у нього над головою; якісь птахи сумно перегукувалися в височині, а він біг і біг… Та ось Каї-Наї спинився, щоб передихнути, і притулився всім тілом до дерева. Темна шкіра Каї-Наї злилася з рудуватою корою дерева. Треба було маги дуже острий зір, щоб побачити в сутіні лісу маленьку його постать.

Віддихавшись, Каї-Наї обережно оглянувся навкруги. Якесь невиразне почуття підказувало йому, що далі йти не можна, що на нього чекає там якась небезпека.

Він затаїв дух і ждав.

Недалеко нього почулося ледве чутне муркотіння.

Каї-Наї ще дужче прилип до дерева: він знав, що це муркоче Злий ворог лісової людини — рись. Хлопець потягнув носом, і легенький вітрець приніс до нього знайомий запах звіра. Каї-Наї зрозумів, що рись не чує його через те, що вітрець був з того боку, де був звір. Каї-Наї, не рухаючися, поводив очима круг себе. Сажнів за три від того дерева, біля якого він стояв, звішувалась майже до землі гілка, а над нею іскрились дві зелені зірки. Зірки то згасали, то знову засвічувались.

Каї-Наї завмер і заплющив очі. Він думав, що і його очі зараз горять у сутіні лісу, як і очі звіра. Раптом разом з запахом рисі, гострий нюх хлопця почув ще один запах: це був важкий запах лося. Тепер Каї-Наї, навіть заплющивши очі, знав, на кого полює рись. Здивувало його тільки те, що він раніше не почув запаху лося.

Лось стояв недалеко від рисі і, підвівши голову, об’їдав бруньки на сусідньому з риссю дереві. Коли лось наблизився до рисі, вона поповзла по гілці, потім, похитавши задом, плигнула і вп’ялася йому в шию.

Могутній рев лося прокотився лісом, він закинув роги на спину і, ламаючи усе перед собою, кинувся геть, несучи на спині своїй страшного верхівця.

Каї-Наї засміявся: дурний лось, не почув рисі. Хлопець заздрив рисі, — у неї буде обід, а у нього ще зранку порожній живіт. Він відійшов від дерева і обережно подався стежкою, що проклали вороги.

Він не мав сумніву в тім, що він на вірній дорозі. Замести сліди ватаги в сотню людей, що тягли за собою жінок, не можливо було в цьому вогкому лісі. Зім’ятий мох, зламані свіжі гілки, зірвана кора, позначали дорогу ворогів; це була єдина дорога, коли не лічити ще різних звіриних стежок та стежинок, якою можна було йти тут.

Ледве хлопець відхилявся на бік, як зразу попадав у таку гущавину, такі непролазні хащі, що йому мимоволі доводилося вертати на стару стежку. Але й цією стежкою йти було важко: то вона йшла глибокими ярами, геть заваленими старими струхлявілими деревами й хмизом; то держи-дерево, наче товстюче павутиння, заплітало колючими гілками своїми прохід; то плющ та лози дикого винограду, перекидаючись з дерева на дерево, з гілки на гілку, стелячись по землі, перегороджували дорогу, плутались і заважали йти Каї-Наї. А він, як мавпа, пролазив крізь плетиво держи-дерева, дерся на товстючі тисячолітні дуби, що залягли серед дороги; виснув на коріннях дерев, злазячи з круч; мок у потоках, що з скаженим ревом падали в яри та провалля, й нарешті, вибравсь на рівне місце, вийшов на велику прогалявину, оточену деревами кислиці та дикої груші.

Тут було ясно й сонячно.

Трава на прогалявині була зім’ята й потоптана, а серед прогалявини ледве помітним димком куріло напівзгасле багаття.

Каї-Наї спинився. На прогалявині не було нікого, вороги, видко, пішли звідси недавно і їх легко буде наздогнати в лісі. Але Каї-Наї так заморився і був такий голодний, що повалився під кущ і відпочивав так з півгодини.

Сподіваючись знайти щось попоїсти, він підійшов до багаття. Коло багаття валялися недогризки дикого кабана й оленя, якими пообідали біляві люди. Хлопець погриз і поссав кісток, на яких майже не було м’яса, і йому ще дужче захотілося їсти; тоді він набив шлунок кислицями й дикими грушами, що рясно вкривали землю, і, знесилений, заснув під кущем.

ОГНІ НА ЧЕРВОНІЙ СКЕЛІ

аї-Наї прокинувся від страшного удару грому, що прокотився лісом. Блиснула блискавка й освітила темну галявину. Хлопець скочив, тремтячи від жаху. Він вже не раз і раніш чув удари грому й бачив блискавку, і вони завжди здіймали в ньому неспокій та незрозумілий панічний жах. Тяжкі хмари пливли понад лісом, було душно й жарко. Ліс хитався й тріщав під натиском дужого вітрюг. Знову вдарив грім. Вогненна блискавка розідрала упоперек небо й сліпучою ламаною стрілою вдарила у високу суху грушу, що самотно стояла серед галявини. Груша розкололася вздовж, узялася димом і спалахнула високим до хмар дужим полум’ям. Майже одночасно знову вдарив грім. У Каї-Наї залящало в ухах і він, оглухлий й майже сліпий, не пам’ятаючи себе, кинувся в ліс. Він, не розглядаючись, куди біжить, прямував лісом, падаючи й знову підіймаючись, а над головою в нього хтось роздирав небо і сліпучими стрілами сліпив його. І всі ці страшні могутні сили, як думав він, прямували на нього, малого хлопця Каї-Наї. Він біг не зупиняючись, продирався крізь гущавину, а серце билося у грудях, як сполоханий птах, і груди розпирало так, що не можна було й дихнути. Нарешті він спинився, притулився до дерева й прислухався. Грім гуркотів трохи далі, і Каї-Наї зрозумів, що те дуже й могутню, що стрясало небо й ліс і гналося за ним, не знає, де він, не знайшло його, і він може відпочити. Раптом пішов дощ; спочатку маленький, потім усе дужчий і дужчий, і через хвилину ліс був повний шурхоту й шуму великого дощу, що лив над лісом цілими патьоками. Коли блиснула блискавка, і ліс на хвилину осяяло зелене полум’я, Каї-Наї побачив, що він стоїть біля старого товстелезного дуба, а над головою в нього чорніє дупло. Хлопець підскочив, ухопився за край дупла, підтягнувсь на руках і всунув у дупло голову.

— Фрр!.. — зашуміло щось з дупла.

Каї-Наї пустив руки й упав на землю; з дупла вилетіла якась велика птиця й зникла в сутіні лісу. Каї-Наї перечекав трохи, потім постукав кулаком по дуплі.

— Гей, вилазь, хто там ще є! — крикнув він.

Дупло мовчало, тоді хлопець знову підтягнувся на руках і вліз у дупло. В дуплі було сухо й тепло; воно було таке велике, що там можна було б вмістити трьох таких хлопців, як Каї-Наї. Примощуючись лягти у дуплі, Каї-Наї почув, що він лежить на чомусь твердому, що перекочувалось під ним, як дрібне каміння. Він помацав руками. Під ним була ціла купа горіхів: він випадково натрапив на дупло, де білка складала свої зимові запаси. Каї-Наї зрадів, і через хвилину горіхи затріщали на кріпких зубах хлопця. А надворі лив дощ, шумів листям темний ліс і гуркотів здалека грім, що вже не був страшний тепер хлопцеві.

Усю ніч бушувала негода, а Каї-Наї, як білка, наївшись горіхів, спав у дуплі.

Каї-Наї прокинувся від легкого удару по голові, наче хто кинув у нього каменючку. Він розплющив очі. На краю дупла сиділа білка і, звісивши у дупло хвоста, чухала вуха лапками. Це вона кинула в свою комору нову порцію горіхів. Каї-Наї швидко сунув руку і вхопив білку за хвіст. Вона обернулась і вкусила хлопця за палець. Тоді він, хоч як пручалась вона, стягнув її до себе й задушив. Він затремтів з радощів і замурмотав, як дика кішка, коли запустив свої зуби в хутро білки. Розідравши її, він став їсти тепле ще м’ясо звірка. З’ївши білку й закусивши горіхами, він став почувати себе досить добре. В животі його було повно й тепло. Він навіть помацав себе руками по животі. Живіт був твердий як барабан. Каї-Наї задоволено засміявся: це вже не кислиці. Але раптом згадав, що він самотний тут у лісі, хоч і ситий, і сум та жага помсти з новою силою загорілася в дикій душі Каї-Наї. Каї-Наї повикидав всі горіхи з дупла і виліз. Для чого повикидав він горіхи, Каї-Наї не знав. Коли йому зустрічалося гніздо пташине, він завжди руйнував його, розбивав яєчка, що лежали там, і викидав пташенят із гнізда. Це робили усі хлопці, товариші Каї-Наї, і робили без усякої злости, навіть тоді, коли їм зовсім не хотілося їсти. Був чудовий ранок. Листя було мокре від дощу, що пройшов уночі, і краплі його горіли на сонці, як діяманти. Пахло корою дерев та прілим листям.

Каї-Наї пішов навпростець у той бік, де він думав найти прогалявину з багаттям, і відтіля, знайшовши слід, знову піти за ворогами.

Він уже з годину йшов лісом і дивувався, що нема прогалявини, де він бачив учора багаття. Йому здалося, що він забрав дуже вправо; через це він повернув ліворуч і йшов так деякий час, але прогалявини не було, і хлопець з досадою зрозумів, що збився з дороги. Каї-Наї стало ніяково. Коли він ішов за ворогами, у нього була мета наздогнати їх, а що далі буде, він не знав. Ця лісова стежка була єдиним зв’язком з людьми, хоч вони й були його ворогами, і, загубивши її, він зоставсь один проти лісу, проти тих могутніх сил, що вчора ще гуркотіли над його головою і, хто знає, може, довідавшись, що він збився з дороги, вони знову з’являться сюди й нападуть на нього. Він думав, що удар блискавки, що запалив грушу, мітив у нього, і він тільки випадково, сховавшись у дуплі, уник вірної смерти.

Він заскиглив і, зірвавшись з місця, навпростець побіг лісом. Тепер він не знав, куди біжить, він почував тільки, що стояти так не можна, що треба щось робити і кудись бігти. Довго в розпуці біг хлопець, а ліс хльоскав його вітами, роздирав сучками шкіру і шумів над його головою непроглядною стелею. Але ось ліс став рідшати, перед очима у Каї-Наї появився клапоть неба, і згодом він був на прогалявині.

Радісний, вибіг він на неї, думаючи, що знайшов те, що шукав. Серед прогалявини він зупинився і став розглядати землю, сподіваючись знайти сліди ворожої постоянки, але це була не та прогалявина, де він знайшов учора багаття.

Раптом позад нього почувсь шурхіт. Каї-Наї швидко обернувся і зомлів з жаху: за кілька кроків від нього стояв ведмідь. Хмара бжіл літала навколо нього. Однією лапою він затуляв очі, а другою одмахувавсь од бджіл, що яро накидались на нього. Мабуть ведмідь виламав десь борть, забравсь туди і добре попоїв меду.

Ведмідь був тотемом рідного племени Каї-Наї. Жодна людина з їхнього племени через це не підіймала списа й не стріляла в ведмедя. Смерть неминуча судилася б зухвалому смільчакові, смерть від своїх рідних. Каї-Наї знав це. Крім того, він знав, що усе його плем’я, плем’я Уру-Уру, мало походження від ведмедя, і, таким чином, перед ним стоїть оце його кревний родич. Каї— Наї упав навколюшки й уклонився ведмедеві.

— Не займай мене, Уру-Уру! — звернувсь до нього Каї-Наї. — Я ще хлопець! Я тільки малий хлопець, Каї— Наї! Ми ніколи не полюймо на тебе. Це біляві люди не люблять тебе. Вони вбили мого батька й забрали в полон матір. Вони пішли тією стежкою, що веде з прогалявини, де стріла з неба спалила дерево.

Каї-Наї був хитрий хлопець; він хотів використати свого родича, нацькувавши його на ворогів.

Коли він підвів голову, ведмідь був уже далеко і, одбиваючись від бджіл, що насідали на нього, пірнув у гущавину.

Каї-Наї підвівся і потихеньку пішов за ведмедем. Він був певний, що ведмідь послухався його вмовлянь і пішов слідом білявих людей і, таким чином, він, Каї-Наї, стежачи за ведмедем, знайде стежку, якою, пішли вороги.

Бджоли, загубивши в кущах ведмедя, раптом побачили хлопця, що йшов їм назустріч, і люто накинулись на нього. Каї-Наї затанцював на прогалявині, одмахуючись, як і ведмідь, од бджіл, і коли одна з них боляче ужалила його в спину, як заєць поскакав геть і сховався в кущах, а бджоли довго ще гули на прогалявині, шукаючи на кому б зірвати злість.

Каї-Наї спробував був обійти прогалявину й знайти ведмежий слід, але це не вдалося йому, і він знову заблудив. Так блукав Каї-Наї цілий день, майже не ївши: йому пощастило знайти тільки декілька пташиних гнізд і з’їсти десятка півтора маненьких голих пташенят. Надвечір, знесилений, він вибрав високе дерево і зліз аж у саме верховіття його.

У лісі під деревами було вже темно, а тут з дерева Каї-Наї побачив сонце, що своїм долішнім краєм уже сідало за обрій. Трохи правіше хлопець побачив річку. Річка одбивала в собі останню проміння сонця і блищала різнобарвними огнями. По цей бік річки стояла висока скеля, що горіла в низьких променях сонця на тлі темного синього лісу, як величезний рубін. Але Каї-Наї не розумівся на красі природи, — його більше обходив порожній його шлунок, йому хотілося їсти.

Коли зайшло сонце, на скелі засвітився зразу один вогник, потім другий і згодом усю скелю, як намистом, охопив цілий ряд вогників.

Коли б Каї-Наї міг рахувати хоч до десяти, він налічив би там не менш як дев’ять вогнів, але хлопець міг рахувати тільки до чотирьох, а все, що було більше чотирьох, у нього мало назву «багато».

Таким чином на думку Каї-Наї на скелі було «багато» вогнів.

Каї-Наї з радощів, що побачив вогонь, почав плигати на своїй гілці так, що перелякав усіх ґав на сусідньому дереві, й вони з галасом і криком знялися в повітря. Довго не могли заспокоїтися ґави, цілу годину перегукувались, крякали, усаджуючись на гілках, аж поки зовсім не стемніло. Хлопцеві хотілося зараз же злізти з дерева й бігти до червоної скелі: там були люди, там так привітно блищали вогники; але бажання це швидко згасло в ньому, коли він згадав про темряву, що панувала зараз у лісі під деревами.

Він довго дивився на вогники, які то пригасали й ледве блищали, то спалахували, як червоні зорі. Каї-Наї ясно уявляв, що було там, коло цих далеких вогнів: багаття тріскотить, дим з іскрами здіймаються вгору; над багаттям смажаться оленячі й кабанячі туші; коло них пораються жінки, трохи далі лежать чоловіки, тільки-но повернувшись з полювання, й голодними очима дивляться на смалець, що капаю з кабанячої туші у вогонь. Смалець шкварчить і загораються блакитними вогниками. У хлопця покотилася слина. Як добре було б зараз сидіти коло багаття й їсти м’ясо! Мати завжди потай від батька давала йому кращі куски. Згадавши про матір, Каї-Наї заскиглив, як цуценя. Хлопець не зводив очей з вогнів, а в животі йому бурчало від голоду. Нарешті він, обхопивши руками й ногами гілку, заснув. Йому снилося, що він сидить коло вбитого кабана, видираю з нього величезними кусками сало й їсть, їсть і не може наїстися.

ЗУСТРІЧ З ЛЮДЬМИ З ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ

едве зійшло сонце, Каї-Наї зліз з дерева і побіг до червоної скелі. Але тепер він знав, куди біжить; він не думав, хто були ті люди на червоній скелі і як поставляться вони до нього, хлопця з чужого племени. Там на червоній скелі були люди і цього було досить для Каї-Наї. Він ішов навпростець до скелі, й інстинкт лісової людини не давав йому збитись з простої лінії. Згодом він стояв уже на березі досить великої річки, а праворуч од нього підносилася вгору червонуватого кольору скеля. Вона стояла на самому березі річки; один край її звисав над річкою, а річка кипіла й клекотала під нею. Ближче до Каї-Наї берег був пологий і піщаний, і тут хлопець побачив купку людей, запнутих у звірячі шкіри. Вони стояли спиною до хлопця й дивились на річку. У річці, борючись з водою, що дико виривалась з-під скелі, плив лось. Видно було, що він ранений і ледве держиться на воді: він то зникав під водою, то знову появлявся на її поверхні. Люди з берега один по одному натягували луки й пускали в нього стріли. Нарешті лось, зовсім знесилений, став потопати, і за хвилину його вже несли бурхливі хвилі річки. Люди на березі заметушилися; п’ятеро з них, поскидавши з себе шкіри, кинулись у річку і попливли до лося. Пливти було не легко, але вони були добрі пливці і мабуть дужі люди, бо за кілька хвилин вони наздогнали лося й притягли до берега. Каї-Наї, ледве дихаючи, стежив за полюванням; ніздрі йому розширилися, а очі горіли диким вогнем: він увесь був думкою там, на березі, коло людей, що полювали на лося.

— Дзз!.. — задзижчало щось у повітрі, і повз правого вуха в хлопця пролетіла стріла.

Каї-Наї обернувся, але не став дожидатися й розглядати, хто пустив у нього стрілу: він добре знав цей звук і ще лучче — що треба тікати від того місця, звідки вилітають такі звуки.

Він підскочив і побіг просто до берега, де були люди. Навздогін йому полетіла друга стріла і, випередивши його, вп’ялась перед ним у землю. Каї-Наї перескочив через стрілу й наддав ходу. Стріли одна по одній лягали то попереду, то збоку його. Як хлопець кидавсь управо, — то стріла гула коло правого вуха; а вліво, — то й стріла, як настирлива муха, гула й дзижчала зліва.

Раптом позад нього розлігся веселий регіт, і з лісу вийшли два парубки; на плечах вони несли убиту козу. Це вони, жартуючи, пускали стріли в Каї-Наї і цей лісовий жарт так звеселив їх, що вони аж тряслися від реготу, а з ними на списі тряслася убита коза.

Почувши регіт, Каї-Наї ще наддав ходу і влетів у купку мисливців на березі, що обернулися і здивовано дивилися на нього. З розгону улучив він головою в живіт якомусь мисливцеві. Той дав Каї-Наї такого стусана, що хлопець, перевернувшись, розстягнувсь на піску. Він не встиг ще очуняти й піднятися, як на нього насіли два хлопці приблизно такого віку, як і він, і почали його лупцювати по чому попало. Каї-Наї спочатку не зрозумів у чому річ, що з ним діються і звідкіля взялися ці хлоп’ята. Він мовчки дивився на них, а вони гатили його кулаками під загальний регіт мисливців і парубків з козою, що надійшли вже до гурту. Але так було не довго. Побачивши, що він має діло тільки з хлопцями, а це траплялося з ним досить часто у себе дома, Каї-Наї вивернувсь з-під своїх ворогів, дав ногою в живіт одному, так що той покотивсь на землю, а другому заліпив у ліве око і через хвилину вже сидів на одному з хлопців і лупцював його з неменшим завзяттям, ніж вони його. Побачивши це, одна з жінок, що були з мисливцями, мати того самого хлопця, що його лупцював Каї-Наї, підскочила й ухопила Каї-Наї за волосся. Синок її видерся з-під Каї-Наї і знову накинувсь на нього. Каї-Наї прийшлося тугенько: жінка держала його за волосся й праву руку, а синок її, користуючись з такої нагоди, бив його по голові. Тоді мисливець, якому Каї-Наї улучив головою в живіт, відштовхнув жінку й сказав:

— Годі! Не велике діло утрьох набити малого хлопця!

А потім, звернувшись до Каї-Наї, що як вовченя скалив зуби на жінку й її синка, спитав:

— Хто ти й відкіля прийшов до нас?

— Я Каї-Наї, з племени Уру-Уру! Біляві люди вбили мого батька й забрали в полон матір. Я йшов за ворогами й заблудився… Я хочу їсти, — відповів хлопець.

Відповідь Каї-Наї не справила ніякого вражіння на мисливців. Це була звичайна річ. Вони й самі часто робили напади на слабіших од них сусідів, вибивали всіх до одного чоловіків і забирали в полон жінок і дітей. Вони здивувалися тільки, як Каї-Наї пощастило живим пробратися крізь ліс…

— Я хочу їсти, — знову сказав Каї-Наї.

— Гайя! — звернувся чоловік до жінки, що тільки-но тягала за волосся Каї-Наї. — Дай хлопцеві їсти!

Жінка прогарчала щось крізь зуби і з великою неохотою кинула Каї-Наї шматок оленини. Хлопець підхопив м’ясо і з насолодою запустив у нього зуби.

— Куди пішли біляві люди? — спитав мисливець.

Каї-Наї не знав, куди пішли його вороги, він так і хотів сказати мисливцеві, але раптом згадав про прогалявину, де блискавка спалила грушу й відповів:

— Вони пішли через прогалявину, де стріла з неба спалила дерево.

Мисливець нічого не зрозумів з його відповіді, але промовчав, а трохи згодом знову спитав хлопця:

— Коли це було?

— Сонце зайшло один і ще один раз, — сказав Каї-Наї.

Після цього мисливці перестали цікавитись хлопцем і підійшли до лося, що, розкинувши величезні роги, лежав на піску. Згодом вони вже порались коло нього, Здираючи шкіру кам’яними ножами. Розділивши тушу на декілька частин, вони поклали м’ясо на плечі ланкам, і ті, вгинаючись під вагою, понесли його до скелі, а чоловіки, підібравши зброю, легенько пішли попереду. Каї-Наї й собі поплентавсь за ними.

ТОТЕМ ПЛЕМЕНИ З ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ

аї-Наї вже з тиждень жив серед людей червоної скелі. Мешканці скелі ставилися до нього, як до приблудного цуценяти. Йому часто не вистачало шматка м’яса й місця коло багаття. Кращі куски й кращі місця займали чоловіки, а жінки й діти завжди сиділи поза їхніми спинами й ловили недоїдки, що кидали їм через плечі чоловіки. При таких порядках Каї-Наї легко міг померти з голоду, бо коли йому щастило запопасти ласий кусок, на нього гуртом накидалися усі хлопчаки, що були коло багаття й виривали його навіть з рота та ще й били його так, що він довго чухав потім боки й плечі. А чоловіки, набивши рота стравою, давилися від реготу. Всього на скелі було коло сотні мешканців. Всі вони належали до племени орла, який був їхнім тотемом. Цей тотем недвижно сидів у клітці на скелі й, не заплющуючи очей, як здавалось Каї-Наї, дивився на сонце, оживлявся тільки тоді, коли у клітку до нього кидали сире м’ясо. Тоді він грізно клекотів комусь в далечінь і, вп’явшись пазурями, шматував їжу.

До орла мав доступ тільки один чоловік з усього племени. Це була товстюща-претовстюща людина. Таких товстих людей Каї-Наї ще ніколи не бачив. Коли він ішов, черево йому тряслося, наче трясовина в болоті, коли кинути каменюку. Каї-Наї ніколи не бачив, щоб він що-небудь робив, або ходив на полювання, а йому завжди попадали кращі куски, й кожний мисливець, притягнувши до скелі дичину, відділяв для нього добрий шматок м’яса. Каї-Наї спитав про нього в одного з хлопців, і той сказав йому, що це чаклун, що він має діло з духами. Всі поштиво давали йому дорогу, коли він ішов, а матері непомітно вкривали немовляток, щоб на них випадково не попав погляд чаклуна і від погляду не скоїлося чого з дитиною. Тотем знав тільки одного чаклуна і тільки від нього приймав їжу. Клітка з орлом стояла коло печери, де жив чаклун; орел недвижно сидів цілий день, а на ніч чаклун ховав клітку у печеру. Підходити до клітки було заборонено під страхом смерти. Всі знали й пам’ятали це, особливо діти, хоч їм і кортіло підійти до клітки й подратувати орла.

Одного жаркого дня, коли чоловіки були на полюванні, а жінки й діти пішли у ліс по гриби й горіхи, Каї-Наї лежав на краю скелі, що звішувалась над річкою, й дивився на хвилі річки. Він не пішов у ліс з жінками, бо в нього боліла нога. Він трохи звихнув ступню правої ноги, плигнувши якось з досить високого каменя. Річка клекотіла під скелею і, взявшись піною, стрибала по камінню, що перегороджувало річку. Каї-Наї було скучно й сумно; він думав про матір, яку, може, не доведеться вже й побачити, і про батька, дух якого мабуть блукав десь у лісі. Він розпитував хлопців, чи не знають вони часом, де живуть біляві люди, що вбили його батька, але ніхто з них не знав цього, а питати дорослих він боявся. Йому набридло дивитися на річку й він, обернувшись, став дивитися на площадку, що була на скелі перед печерами. Печери зяяли своїми темними пащами, і погляд його мимоволі зупинився на чаклуновій печері й на клітці з орлом, що стояла коло печери. Раптом він побачив маленького, років чотирьох, хлопчика, що, лукаво оглядаючись, потихеньку і якось боком підходив до клітки. В руці він тримав хворостину. Підкравшись до клітки, він просунув хворостину крізь ґрати й почав дратувати орла. Орел з гордим презирством глянув на хлопчика й одсунувсь у глиб клітки. Тоді хлопчик вийняв з рота шматочок м’яса, що держав за щокою, і просунув руку з м’ясом у клітку. Орел витягнув шию і, не дивлячись на м’ясо, дзьобнув хлопчика в руку і вирвав кусок живого тіла. Хлопець несамовито скрикнув з болю і розмахуючи раненою рукою, побіг від клітки.

У цей час у входа в печеру з’явивсь чаклун. Очі його загорілись диким гнівом, коли він зрозумів, що робив хлопчик. Він кинувся за хлопцем, наздогнав його і вдарив у спину ногою. Хлопчик упав і довго лежав без пам’яті, коло раненої руки набігла калюжа крови, а чаклун прогарчав щось крізь зуби і пішов до своєї печери. Каї-Наї підняв хлопця і поклав його на шкірі біля багаття, що ледве жевріло. На площадці не було нікого в цей час, крім Каї-Наї, якому доручено було стежити й не давати згаснути багаттю.

Коли повернулися з лісу жінки, Каї-Наї розповів про те, що трапилося, матері хлопця. Він думав, що вона розсердиться на чаклуна, а вона ухопила свого хлопчика й стала лизати йому рану на руці. Потім, сунувши в руку Каї-Наї жменю горіхів, попрохала його, щоб він мовчав і не казав нікому про те, що бачив. Каї-Наї й не збирався нікому казати про це, і його здивувало прохання жінки. Потім, подумавши, він зрозумів, чого боялася жінка: хлопчик її порушив заборону й образив тотема; дивно було тільки, що він так легко збувся гніву чаклуна. Але Каї-Наї помилився.

Коли всі мисливці зібралися надвечір до скелі, чаклун виступив перед найзначніших й старіших мисливців племени. Обличчя його було розмальоване чорними й червоними смугами, волосся сивими патлами падало йому на плечі, а в волоссі встромлене було орлине перо. Черево його тряслося, очі палали гнівом.

— Люди з червоної скелі! — сказав він. — Люди з племени орла!.. Скоїлось щось нечуване!.. Скоїлось те, чого ще ніколи не було серед нашого племени. Нашого тотема зневажено, з нього знущаються! Порушено заборону… Син Ману, я бачив сам, підняв руку на тотема!..

Мисливці мовчали: всі вони добре знали, що своїм учинком хлопець дійсно образив тотема, так думав навіть батько хлопця, здоровило Ману. Ніхто не питав, що думають про це жінки; вони сиділи осторонь і робили своє; діло, — це було діло не баб’ячого розуму. Довго сиділи чоловіки мовчазні, а потім ватаг племени, той самий чоловік, що йому Каї-Наї в перший день улучив головою в живіт, спитав у чаклуна: Зробив хлопець, син Ману?

— Він дратував орла і годував тотема м’ясом з свого поганого рота…

Ватаг помовчав, почухав потилицю, бо його дуже в цей час дошкуляли паразити, і сказав:

— Хлопець дійсно образив тотема, але він дуже малий і не розумі з, що робить…

— Хто образив тотема, той мусить вмерти! — крикнув чаклун.

— Хіба не можна вмилостивити тотема, — продовжував ватаг: — хай Ману, батько хлопця, віддасть половину кабанячої туші тотемові.

— Я дам цілу тушу тотемові, — сказав Ману, батько хлопця.

Чаклун, почувши про кабанячу тушу, пом’якшав, але, зрозумівши, що на цьому ділі можна дещо заробити, сказав:

— Правда, хлопець дійсно малий, але кабанячою тушею вмилостивити тотема не можна… Але, — додав він, дивлячись на Ману, — можна буде віддати тотемові не цілого хлопця, а частину його, [наприклад, руку або ногу…

У Ману затрусилися литки: він ясно уявив собі, як рубають його синові сокирою ногу…

— Я дам тотемові три ведмежих шкіри і п’ять бобрових!.. — ледве повертаючи язика, сказав він.

— Уночі сьогодні я пораджуся з тотемом і запитаю, чим можна вмилостивити його… — наче не чуючи слів Ману, сказав чаклун.

На цьому скінчилася нарада. Мисливці полягали спати, хто в печерах, а хто коло багаття на скелі, а чаклун, взявши клітку з орлом, пішов у свою нору.

Згодом все поснуло на червоній скелі, тільки не спала мати хлопчика, що образив тотема.

Він плакав від болю в рані, рука розпухла йому, а мати колихала хлопця навколюшках і лизала йому рану.

Ніч була тиха. З-за скелі виглянув місяць і осяяв верховіття лісу. Од скелі на річку упала довга чорна тінь, а річка в тому місці, де вона виривалась з тіні, горіла сріблястою зморшкуватою смугою. Ліс похмуривсь і навис над річкою. Самотнє багаття блимало на площадці перед скелею.

— А-а, а-а, а! А-а, а-а, а!.. — то нахиляючись, то випрямляючись, колихала мати хлопчика, а тінь її, бігаючи по скелі, то виростала до самого верхів’я скелі, то падала до рівня печер. — А-а, а-а, а! А-а, а-а, а!..

Рантом, тишу ночі порушив новий звук. Чулося, ніби гудів величезний джміль. Жінка, що колихала дитину, підвела голову й прислухалась. Звуки то зростали, то знову тихшали. Згодом до цього звуку приєднався різкий клекіт орла. Жінка затрусилася від жаху. Звуки йшли з чаклунової печери: це чаклун розмовляв з тотемом про її дитину, про її любого хлопчика. Щось моторошне й таємниче було в цих звуках. Наче хтось жалібно — жалібно плакав і скарживсь на свою долю. Ось звуки почали чергуватися: щось гуло довго й нудно; потім став клекотати орел; потім знову разлягалося сумне джмелине гудіння, а коли замовкало воно — грізно й жадібно летів клекіт орлячий.

Мати вхопила хлопчика, побігла в свою печеру і сховалась у далекому кутку.

Жінки й діти, що попрокидалася від цих звуків, не могли вже заснути ці$ї ночі: такі страшні й незрозумілі здавалися вони мешканцям скелі. Майже всю ніч гуло в чаклуновій печері, і вилітав з неї лютий клекіт орлячий.

Коли настав день, чаклун вийшов з печери. Очі запухли йому від безсонної ночі; він увесь наче розм’як і осів. У руці він тримав стрілу з кремінним вістрям. Побачивши Ману, він покликав його й тихо забалакав з ним. Ніхто не чув, що казав чаклун Ману. Ману мовчки слухав чаклуна і на знак згоди хитав головою. Потім Ману уклонився чаклунові і побіг зі скелі до річки, перескакуючи через каміння, як заєць. Схвильовано й не розуміючи в чому річ, дивилась йому вслід жінка з раненим хлопчиком. Через кільки хвилин Ману повернувся до скелі. У шкірі, що була доти в нього на плечах, він приніс купку жовтої глини. Уся людність скелі висипала з печер і дивилась на чаклуна. Чаклун висипав глину на землю й звелів Ману принести води з річки. Здоровило Ману, як мале хлоп’я, слухався чаклуна. Він збіг із скелі, знову побіг до річки і в тій самій шкірі, в якій він приніс глини, притягнув води. Чаклун вилив частину води на глину і почав місити її. Коли потрібно ще було води, Ману, що увесь час стояв коло чаклуна, держачи в шкірі воду, по знаку його лив воду на глину. Коли глина загусла, чаклун почав з неї ліпити щось подібне на людську постать. Спочатку він зробив з глини досить велику кулю і сплющив її з боків, — це був тулуб. Потім приліпив зверху трохи меншу кулю, — це була голова. Коли він приліпив руки й ноги, усім стало ясно, що він зробив хлопчика. Коли глиняний хлопчик був готовий, чаклун випроставсь, підвів гордо голову і звернувся до мисливців.

— Я цілу ніч балакав з тотемом. Він хоче хлопця, сина Ману. Цей хлопець, — показав він на глиняну ляльку, — син Ману. Ми віддамо тотемові сина Ману, бо він зневажив тотема.

Він узяв стрілу, що поклав перед тим, як почав ліпити, на землю, і встромив її у глиняну ляльку в те місце, де у людини серце. Потім підняв ляльку з землі й поніс її до скелі, що написали над річкою. Тут він став щось мурмотати про себе й пританцьовувати, держачи перед себе ляльку. Глина була ще вогка і скоро від ляльки, поки танцював чаклун, поодвалювалися руки й ноги. Чаклун прогарчав щось крізь Зуби, приліпив знову до ляльки руки й ноги і скинув її зі скелі у річку. Таким чином чаклун обдурив тотема, принісши йому, замість живого хлопця, глиняну ляльку. Всі були задоволені й дивували з мудрости чаклунової. А Ману довго ще після того бив бобрів, ведмедів та кабанів для нього і годував ненаситне черево чаклунове. Крім того, чаклун узявся гоїти рану хлопцеві, якого дзьобанув орел, і коли рана нарешті загоїлась, у Ману не зосталося жодної шкірки, навіть білячої, — усе перейшло в печеру до чаклуна.

ПОЛОНЕНИЙ

ого ж самого дня, як у лісі було вже темно, а скеля горіла червоним полум’ям, два мисливці притягли з лісу білявого з рудою бородою чоловіка. Це була людина ще молода, кріпка, дужа, з кривими ногами. Руки йому були скручені назад і зв’язані. Уся скеля зібралася до полоненика. Діти скакали навколо нього, а жінки цокотіли, як сороки. Коли один з хлопців підійшов і штрикнув його стрілою, він вишкірив такі ікла, що хлопець не наважився більше підійти до нього. Всім цікаво було знати, де спіймано цього чоловіка, і чого він забрався у володіння людей червоної скелі. Тоді Ману, що спіймав його, став розповідати, як він пішов полювати на бобрів до бобрової греблі, не до тієї, що була ближче, а до тієї, що була далі; як він убив двох бобрів, як інші бобри, побачивши це, поховалися; як він довго сидів коло греблі, дожидаючись, коли знову повилазять з річки бобри; а бобри сиділи в річці, чекаючи, поки він піде геть; як він знайшов слід оленя і пішов по сліду; як олень дійшов до річки, переплив річку, а Ману загубив слід; як він знову повернувся і знайшов слід вже лося, але то був старий слід… І так далі й таке інше, і слухачам уже здавалось, що вони ніколи не почують про рудого чоловіка, як його спіймав Ману. Він своїм нудним і недоладнім оповіданням так роздратував мисливців, що вони готові були кинутися на оповідача й розірвати його на шматки.

Тоді ватажок перебив Ману і сказав:

— У Ману довгий язик, а короткий розум! Хай скаже про це Мабора, що привів полоненого вкупі з Ману. Мабора був один із тих парубків, що колись жартували з Каї-Наї, пускаючи в нього стріли.

— Я ставив сільця на янота, — почав Мабора, — чую, хтось кричить. Я підвівся і собі крикнув: го-го!.. А той кричить: сюди! Я побіг. Бачу рудий чоловік лежить на землі, а на ньому сидить Ману і ричить — сюди! Я підбіг. Ми вдвох зв’язали руки рудому чоловікові. От і все! — закінчив Мобара.

Знов довелося говорити Ману. Ману довго плутав, нарешті слухачам вдалося зрозуміти, як було діло. Повертаючись додому, він здумав подивитися, чи не попало чого в пастки, що постачив він їх учора на новому місці. Він підходив дуже тихо. Наблизившись, він побачив коло пасток людину. Це був білявий чоловік. Він стояв і нахилившись роздивлявся на пастки. Оглядівши пастки, в які нічого не спіймалося, білявий пішов геть, розглядаючи якийсь слід. Ману пішов за ним, зацікавившись, по якому сліду йде білявий. Слід був чоловічий, але не належав жодному з чоловіків зі скелі, бо Ману знав слід кожного з людей свого племени. Ману, ховаючись за деревами, став стежити за білявим. Згодом білявий зупинився на тому місці, з якого можна було бачити верхів’я скелі, і тихенько заскреготав по-сорочому. У відповідь з якогось дерева почувся також сорочий скрегіт. Ману став розглядати дерево і на великому дубі, що стояв серед прогалявини, побачив другого білявого чоловіка: він стояв на гілці і, підставивши долоню до очей, розглядав скелю. Побачивши чоловіка, що крикнув йому по-сорочому, він зліз з дерева і почав щось казати йому, показуючи рукою на скелю. Тоді той, за яким стежив Ману, теж поліз на дерево, а другий повернувся і пішов у напрямі річки. Ману не знав, що робити: чи зостатися тут і стежити за чоловіком, що зліз на дерево, чи йти слідом чоловіка, що пішов до річки. Подумавши, він вирішив почекати, поки білявий злізе з дерева. Білявий сидів високо, дерево стояло самотно на прогалявині, через це трудно було непомітно підкрастися до нього й дістати стрілою. Білявий сидів на дереві, розглядаючи скелю, а Ману стежив за ним і думав. Нарешті Ману спало на думку взяти живим білявого чоловіка; і коли той зліз з дерева і пройшов повз нього, Ману кинувся на нього і повалив на землю. Білявий оборонявся мовчки, а Ману, знаючи, що поблизу мусять бути свої люди, закричав і на крик його прибіг Мабора. Тоді вже вдвох вони подужали білявого і зв’язали йому руки. Почувши, що полонений розглядав скелю і очевидячки був розвідником, всі підняли крик, особливо жінки: вони верещали й кидались на білявого і мабуть видерли б йому очі, коли б ватажок не відіпхнув їх і не сказав, звернувшись до полоненого:

— Хто ти і що робив у нашому лісі?

Білявий мовчав, тільки очі з-під рудих брів бігали по лицях мешканців скелі. Раптом погляд його упав на жінку Ману, сковзнув по її постаті і зупинився на ногах жінки. Права нога її була трохи крива. Жінка, не витримавши погляду полоненого, одійшла й заховалась у жіночому натовпі. Білявий вишкірив свої ікла і сказав:

— Я бачив твої сліди у лісі, ти клишонога, як ведмідь!

Ману стукнув його за це кулаком по голові, а ватажок знову спитав полоненого:

— Хто ти і чого блукаєш по наших лісах?

Білявий знову не відповів нічого. Тоді Каї-Наї, що довго придивлявся до нього, виступив наперед і сказав:

— Я знаю цього чоловіка; він з тих людей, що перебили наше плем’я, вбили мого батька й забрали в полон матір. Пам’ятаєш, — звернувся він до полоненика, — як я укусив тебе за ногу?

Всі подивились на ноги білявого. На правій литці дійсно були сліди зубів Каї-Наї. Обличчя білявого спалахнуло звірячим гнівом, він плигнув на Каї-Наї, але Ману знову вдарив його по голові кулаком і крикнув:

— Стій, рудий кабанюго!

— Я жалкую, що не розтрощив тоді голови твоєї сокирою! — звернувся полонений до хлопця.

— А чого прийшов я сюди, — спитайте оте вовченя! — показав він на Каї-Наї. — Він добре знає, чого ми були у їхньому таборі. Ха, ха! У вас дуже багато жінок, а в нас небагато! — додав він, сміючись в вічі мисливцям.

Всі деякий час мовчали. Всіх уразила сміливість і нахабність полоненого. Якась сила й певність себе почувалися в словах цього зв’язаного й оточеного ворогами чоловіка.

Але згодом мешканці скелі схаменулися. Ціла хуртовина обурення знялася коло нього і, коли б не заборона ватага, вони розірвали б полоненого на куски.

Йому дужче зв’язали руки й ноги, повалили на землю; чоловіки сіли коло багаття порадитися, що робити з полоненим. Коло нього зосталися тільки жінки й діти. Вони плювали йому в вічі, шпигали кістяними голками й стрілами, видирали волосся з його рудої бороди. Нарешті їм обридло це, й вони, залишивши полоненого, пішли спати, а чоловіки сиділи й радилися. Ніхто не знав, чи випадково біляві люди попали до червоної скелі, чи це розвідники, і через це треба сподіватися нападу білявих людей. Плем’я білявих було велике й дуже, і коли б воно зробило напад на скелю, навряд чи вдалося б одбитися од них, хоч скеля була висока й захищати її було зручно. Вирішено знову допитати полоненого. Ватаг підійшов до нього й спитав:

— Скажи, що робив ти у наших лісах? Коли ти не скажеш, ми вогнем примусимо тебе заговорити!

Полонений засміявся.

— Не даром кажуть старі люди: коли хочеш, щоб тобі не вірили, — кажи правду. Адже ж я тобі сказав, чого ми завітали до племени Уру-Уру. Сподівайтеся нас і до себе!

— Ось він забалакав по-іншому! — сказав Ману.

Він узяв головешку з багаття й припалив полоненому живіт. Тіло полоненого зашкварчало, в повітрі запахло горілим м’ясом… Полонений тільки нахмурився.

— Ти хоч і здоровий, а дурний. Люди мого племени згодом прийдуть до вас, переб’ють вас усіх, а жінок заберуть!.. І твоя клишонога попаде до нас. Ха, ха!

Ману хотів розтрощити йому голову сокирою, але ватаг спинив його і спитав полоненого:

— Чи багато ваших зараз стежить за нами?

— Скільки треба! — коротко відповів полонений.

Видно було, що білявий глузував з своїх ворогів.

— Даремно розпитуйте рудого шакала, — сказав чаклун, що ввесь час сидів мовчки й тільки слухав. Він нічого не скаже. Завтра вранці ми його кинемо з скелі на каміння, а за його товаришем, що бачив Ману, треба послати погоню. Може, їх було тільки двоє, і вони випадково потрапили до скелі. Треба вбити й другого: тоді біляві люди, не знаючи, де поділися їхні розвідники, не знатимуть і про нас.

Ця річ здалась розумною усім чоловікам, і через це вирішено було, що завтра зранку по слідах другого підуть Ману й Мабора і, коли він один, уб’ють його, або приведуть живого до скелі, а полоненого врадили скинути зі скелі, щоб усе плем’я бачило смерть ворога.

Ще місяць не підіймавсь з-за скелі, а вже все плем’я спало по печерах. На площадці блимав вогонь, трохи далі од нього лежав полонений, а коло нього, зігнувшись, сидів вартовий, стежив за полоненим і підкидав, коли треба було, хмизу в багаття. Вартовим коло полоненого був Мабора, молодий парубок, син ватага, що допоміг Ману зв’язати полоненого. Маборі дуже хотілося спати, він цілий день вештався по лісі и заморився, як олень, за яким ганялися вовки. Голова його мимоволі схилялася на коліна, а віки були такі важкі, що він з великим напруженням розплющував їх, щоб вони зовсім не зліпилися. Він тер очі кулаками, щоб не заснути, навіть намагався заспівати якоїсь пісні, але сон брав своє, й голова його раз-у-раз то схилялася до колін, то раптом підіймалася, коли Мабора силою волі, примушував себе прокинутися.

— Не спи, дурний, а то втечу! — сказав йому полонений.

— Брешеш! — підводячи голову, відповів Мабора, підвівся, підійшов до полоненого й помацав вузли на руках і ногах.

— Брешеш, не втечеш! — заспокоївшись, знову сказав Мабора і сів недалеко полоненого.

— Покажи мені свою жінку… Чи ти ще не мафії жінки? — звернувся полонений до свого доглядача.

— Мовчи! — крикнув Мабора.

— А може в тебе є доросла сестра? — знову запитав полонений. — Так ти не турбуйся: їй добре буде жити в нас… Я знаю, вона добре вміє смажити кабанину, а я люблю кабанину…

Мабора простягнув ногу і вдарив ногою полоненого по голові. Той замовк, а Мабора, зігнувшись, сидів недалеко нього.

Згодом почувся рівний подих вартового й легеньке похрапування. Полонений підвів голову й подивився на нього.

— Не спи, а то втечу! — тихо сказав полонений.

Але Мабора вже спав, посапував і цмокав уві сні губами.

Тоді полонений стулив губи, і зі скелі пролунав крик пугача. Мабора ворухнувсь, але не прокинувся. Полонений знову подививсь на свого доглядача й прислухавсь. З лісу ледве чутно долетів до нього у відповідь крик другого пугача. Полонений перевернувся на бік і тихенько покотився до краю площадки. Пройшло з чверть години. Раптом знову закричав пугач, але чути було, що кричить він у підгір’я скелі. Полонений підвів голову й заклацав, як кажан. За кілька хвилин коло полоненого з’явилась білява голова його лісового товариша.

— Швидше — руки!.. — тихо сказав полонений, зовсім зомліли!..

За хвилину їх уже не було на площадці, а Мабора спав. І бачив Мабора, що він зовсім не на скелі коло полоненого, а йде лісом по якомусь сліду… Він придивляються до сліду і ніяк не може зрозуміти, що то за слід… А поперед нього йде хтось і сміється, але того, хто сміється, не видно. Раптом бачить він, що це сміється полонений. Маборі стало прикро, що полонений глузує з нього, він кидаються навздогін йому і бачить, що це зовсім не полонений, а якась дівчина, і ця дівчина така гарна, якої ще не бачив Мабора… Дівчина сміються й каже: «А я добре вмію смажити свинину!» Мабора кидаються до неї, ловить її, і в руках його молоде жіноче тіло; але раптом він бачить, що це зовсім не дівчина, а кабан… Кабан вишкірив свої ікла й питає: «А у тебе є сестра?» А з дерева раптом почувся пугачів крик, і коло нього щось зашурхотіло, наче проповзла велика гадюка… Мабора вхопив дрючок і побіг за гадюкою, а вона перекинулась у кажана і клацав майже коло самого вуха: «Не спи, а то втечу! не спи, а то втечу!» — «Брешеш, — каже Мабора, — не втечеш»… А батько вийшов з-за дерева, ухопив його за плече, так боляче та й питає: «Маборо, а де полонений?..»

Мабора розплющив очі. Був уже день. Перед ним стояв батько, ватаг племени й кричав:

— Маборо! Маборо, а де полонений?..

Полонений утік.

Трудно навіть уявити собі, що за ґвалт знявся на скелі, коли мешканці упевнялися в тому, що полонений дійсно втік. Усі лізли до Мабори, сучили кулаки й обвинувачували в тому, що він проспав і не встеріг полоненого. Ніхто й не згадав про те, що Мабора був зморений і йому не призначили навіть зміни на варті.

Погано прийшлося б Маборі, коли б раптом не спала на думку йому одна гадка. Йому й самому дивно було, як він міг заснути. Він добре пам’ятав, що балакав з полоненим, і раптом якось опинився у лісі. Тут було щось не так, мабуть тут не обійшлося без чар. Щось дуже сміливо полонений казав про те, що втече. Мабуть він був чаклун і зачарував його…

— Стривайте! — закричав Мабора. — Я знаю, чого втік полонений: він напустив на мене чари!.. Я балакав з ним… І раптом бачу, що я вже не на скелі, а в лісі, і рудий іде поперед мене й сміються… Я кинувсь за ним, а він обернувся дівчиною….

І Мабора, прикрашаючи й прибріхуючи, розповів слухачам свої пригоди вві сні. Коли він скінчив, всі довго мовчали Ясно було, що полонений був чаклун і дійсно навів чари на Мабору. А Мабора, ухопившись за живіт, сказав, що він і досі почуваю чари в собі і йому важко від них, наче він носить у собі цілого зубра. Мешканці скелі опинилися в прикрому становищі: треба б було послати погоню за втікачем, але це можливо було б, коли б він був звичайною людиною; коли ж він чаклун — погоня ніколи не дожене його, бо він обертатиметься то вовком, то зайцем, плутатиме сліди й заведе погоню у такі місця, що вони ніколи й не виберуться відтіля. Довго Мабора ходив, взявшись за живіт і зігнувшись: це чари рудого не давали йому спокою. Тоді виступив чаклун червоної скелі й сказав:

— Ви — малі діти… Ви забули, що у вас є я — великий чаклун племени орла… Я можу зняти всі чари, що рудий навів на Мабору, й зробити так, що ви побачите його сліди і легко знайдете його. Принесіть мені гадюку, кажана й кабанячої крови!..

Десятка півтора хлопців кинулося в ліс, а інші в печери, і незабаром коло чаклуна лежало п’ять мертвих гадюк і з десяток кажанів, бо цього добра було багато у печерах, а гадюками був повний ліс.

Чаклун вибрав найбільших гадюку й кажана, вирізав з гадюки шматок м’яса, а з кажана вийняв серце, поклав у чоловічий череп, що був йому за горщика, добавив туди жменю глини, плюнув і став товкти цю нечисть, поливаючи водою, що була розбавлена кабанячою кров’ю. Потім промурмотав щось над ціфо стравою і дав її випити Маборі. Мабора, тремтячи, підійшов до чаклуна і випив з пів черепа.

— Пий ще! — наказав чаклун.

Мабора напруживсь, випив останню і за хвилину зблював.

Тоді чаклун сказав, що тепер всі чари вийшли з Мабори, і йому не страшні ніякі чаклуни, крім нього, великого чаклуна племени орла. Мабора потім казав, що він ледве не вмер, коли виходили з нього чари, бо вони вивернули з нього усі кишки. Тепер він почував себе добре і палав від бажання наздогнати полоненого.

ПОГОНЯ

годом усе плем’я розсипалось по скелі, шукаючи слідів полоненого. Сліди простували до лісу. Всі думали, що йде один слід, бо втікачі йшли один за одним і той, що йшов ззаду, наступав на сліди переднього. Але Каї-Наї, що йшов поруч з Ману помітив слід другого білявого, бо не легко уночі було попадати ногою на слід, і всі зрозуміли, що полонений утік не сам, а йому допомагав хтось другий. Але це не похитнуло віри в чари, що їх наче б то навів полонений на Мабору. Навпаки, переслідники вихваляли свого чаклуна, що він зняв полуду з очей їхніх, і вони бачать сліди. Недалеко від скелі Каї-Наї знайшов ремінці, якими були зв’язані руки й ноги полоненого, і сокиру його товариша, що той загубив, тікаючи з скелі. Ця сокира звернула увагу усього племени червоної скелі. Вона була гладка, наче вилизана, в ній була просвердлена дірка, а в дірку щільно вбитий держак. Люди зі скелі не знали, як свердлити дірки, обточувати й шліфувати каміння: вони оббивали й віддавлювали свою зброю важким камінним і прив’язували ремінцями свої сокири до держаків. Зброя їхня була нерівна, зламчата і швидко затуплювалась. © http://kompas.co.ua

Сокиру білявого узяв собі чаклун і сказав, що вона мабуть теж зачарована: з неї треба зняти чари. Усім мисливцям хотілося мати цю сокиру, але вони так боялися чар і чаклуна, що ніхто з них не наважився одбивати у нього знахідку.

Коли сліди було знайдено, усі повернулися до скелі, а Мабора, Ману, ще трою мисливців і Каї-Наї, що прилучивсь до них за їхньою мовчазною згодою, пішли слідом білявих людей. Йти по слідах було не легко навіть таким знавцям лісу, як Ману та його товариші, бо й утікачі в цьому ділі були не малі мастаки: вони заплутували свої сліди так, що переслідникам доводилося, загубивши слід, шукати його цілими годинами, поки знову нападали на справжній слід білявих. Надвечір вони дійшли до невеличкої прогалявини. Сліди втікачів обривалися коло прогалявини; наче біляві провалилися крізь землю. Довго морочили голову Ману й товариші його, не розуміючи, куди зникли сліди. Переслідники кілька разів верталися назад по сліду, перевіряючи себе і кожного разу вони знову підходили до прогалявини, а сліди кудись зникали, наче їх хто обрубав і потягнув за собою. Каї-Наї, згадавши, що біляві добре лазять по деревах, став придивлятися до старого клену, що стояв якраз коло того місця, де кінчалися сліди. Підвівши голову, він побачив, що одна з гілок звісилась долі, наче вона була трохи надламана. Він підскочив і ухопивсь за гілку. Гілка затріщала, вона дійсно була надламана й нахилилася під вагою хлопця майже до землі. На вищій од неї гілці хлопець побачив рудий волос, що зачепився за сучок. Каї-Наї тихо свиснув і поманив рукою Ману.

— Ну, що там? — зневажливо обізвався той.

— Руді пішли по гілках, — сказав Каї-Наї, — я знайшов волос полоненого на дереві.

Каї-Наї узяв волос і, звісившись з гілки, подав його Ману.

Волос був з бороди полоненого. Тепер усім ясна стала хитрість втікачів: вони обійшли прогалявину, йдучи по гілках.

Дійсно, коли Каї-Наї, перелазячи з дерева на дерево, а Ману з товаришами долом, — теж обійшли прогалявину, сліди знову з’явилися перед очима переслідників. Видно було, що вони прямували до річки. Переслідники якнайшвидше пішли по слідах, маючи на думці наздогнати втікачів коло річки, але вони помилились. Сліди дійсно кінчалися коло річки, тільки втікачі буди тут давненько: на березі переслідники Знайшли тільки слід човна, що був мабуть захований у кущах коло річки. По слідах видно було, що ніхто не пильнував човна і таким чином білявих людей було тільки двоє.

Переслідникам дуже прикро було признатися, що вони спіймали облизня, бо ніхто з них не сподівався того, що у білявих був човен. Треба було вертатися додому, бо наздогнати берегом втікачів, а головне вбити або спіймати їх на річці, не маючи човна, була марна надія.

Тоді Мабора сказав:

— Як хто хоче, а я піду берегом; дійду до постоянки білявих людей і дізнаюсь таки, чого приходили вони до нас.

Він був дуже впертий парубок і його дратувало те, що полонений обдурив його, утік та ще й, як він думав, навів чари, від яких він ледве не вмер.

Всі здивувалися з сміливости Мабори, але ніхто не схотів іти разом з ним.

Тоді я сам піду! сказав Мабора й пішов берегом річки.

— Стривай, і я з тобою! — крикнув йому Каї-Наї.

Мабора глянув на нього, але нічого не сказав, і вони скоро зникли за деревами, а Ману з товаришами пішли додому, дивуючи з дурощів Мабори.

Вже стало темно під деревами, а Мабора усе йшов уздовж річки, і за ним плентавсь Каї-Наї. Він дуже втомився і йому хотілося їсти, але він мовчав, боячись, що Мабора прожене його, і він зостанеться самотини у лісі. Нарешті й Мабора втомився: сів, вийняв з торби, що висіла у нього на спині, м’ясо й став їсти. У Каї-Наї не було торби з харчами і він, як цуценя, сидів перед Маборою й дивився йому в рот, а слина йому котила так, що він мусів ковтати її щохвилинки. Наївшись, Мабора хотів уже лягати спати, але, глянувши на Каї-Наї, зрозумів, що й той мабуть хоче їсти. Тоді він витяг недогризок з торби й кинув його Каї-Наї.

Вночі було холодно, а розпалити багаття Мабора боявся. Каї-Наї протрусивсь усю ніч від холоду, кутаючись у шкіру, що обмотана була в нього круг стегон… А вранці, ледве зійшло сонце, вони знову пішли берегом річки.

— Чого ми йдемо униз по річці? — спитав Каї-Наї. — Може втікачі попливли проти течії…

— Того, що ти дурний, хлопче!.. — засміявся Мабора. — Коли б вони попливли проти течії, вони б мусіли обов’язково проплисти повз нашу скелю, а там такі пороги, що проти течії не пройдеш човном… Крім того, я знаю, чув від нашого чаклуна, що плем’я білявих людей живе вниз по річці од скелі…

— А далеко від скелі їхня постоянка?

— Ніхто з наших до пуття не знад, де живуть вони. Тільки один наш чаклун, здасться, знад, це він і сказав мені, що плем’я білявих прийшло сюди недавно, і живуть вони на березі цієї річки… Тільки я, Мабора, — гордовито додав парубок, — не боюся їх…

Мабора думав, що, позбавившись чар полоненого, йому не страшні ніякі біляві люди. Так сказав йому великий чаклун його племени, племени великого орла.

Каї-Наї з захопленням дивився на Мабору. Який сміливий цей Мабора, він не боїться білявих людей, іде у їхні володіння дізнатися, чого приходили до них ці два втікачі. Каї-Наї в цей час забув, що й він іде туди ж, і що втікач їхній має особливі рахунки з ним, Каї-Наї, й не пожартує, спіймавши його коло свого табору. Але Каї-Наї думав тільки про те, як побачить він свою маму, що була в полоні у цих людей.

Три дні йшли так Мабора та Каї-Наї, і дедалі Мабора ставав обережніший: він боявся випадково зустріти білявих мисливців, бо це не ввіходило в його плани.

Одного ранку, це вже було четвертого дня їхньої мандрівки, вони почули якісь незрозумілі для них звуки, наче хто ухав по річці:

— Ух! Ух!

Вони обережно виглянули з кущів. Перед ними йшли тихі води річки, що була тут значно ширша, ніж коло скелі. Коло другого берега вони побачили човна. На човні сидів білявий рибалка. В руках він тримав якогось дрючка і, держачи його, як списа, кидав у річку. Коли долішній кінець дрючка падав у воду, з неї вилітав той звук, що звернув на себе увагу Каї-Наї та Мабори.

— Ух! Ух! — неслося з річки.

Парубок і хлопець довго дивилися на рибалку й не зрозуміли, що він робить. Плем’я орла й рідне плем’я Каї-Наї були переважно мисливські племена, вони майже не рибалили, і через це їм чудним здавалося те, що робив білявий рибалка. Трохи згодом він витяг свою сітку, повиймав з неї рибу і знову опустив сітку в річку. Тоді тільки Мабора та Каї-Наї зрозуміли, що дрючком своїм рибалка лякав рибу і заганяв її в свою сітку. Такі лови невідомі були Маборі й Каї-Наї; це була для них новина, бо вони у себе били рибу тільки острогою, а коли вона напровесні великими зграями йшла вгору по річці, били з лука лососів, що, вилітаючи з води, перескакували через пороги.

Вибравши рибу, рибалка поплив униз по річці, а берегом, ховаючись поза кущами й деревами, побігли за ним Мабора та Каї-Наї. Річка раптом зробила заворот управо, і коли Мабора та Каї-Наї оббігли коліно річки, перед ними заблищали сині води досить великого лісового озера. Річка впадала в озеро, а недалеко від гирла річки хлопці побачили дещо таке, що, роззявивши роти, вони застигли на місці: серед озера на вбитих у дно озера палях, що стирчали досить високо над водою, був зроблений поміст, а на помості рядком стояло десятків з п’ять будівель, зроблених з дерева. Під дахами будівель висіло багато сушеної риби, а на дрючках коло будівель сушилися сітки мешканців цього озерного сільця. Синій димок багаттів, що курілися поміж будівлями, як туман слався над тихими водами озера.

Ці біляві люди дійсно були якимись чарівниками! Печерні мешканці не вірили своїм очам. Спорудити такі, як їм здалося, величезні будівлі, та ще на воді — це було щось нечуване й невидане! Особливо їх вразив вогонь, що горів, очевидячки, просто на помості, і поміст не загорався; це було, дійсно, якесь чудо!

— Може, дерево не горить через те, що воно вогке? — спитав Каї-Наї.

Один день вогке, другий день вогке, потім загориться, — відповів Мабора.

Але факт був очевидний: вогонь горів, а дерево не займалося. Бідні печерники й гадки не мали про вогневища й поганенькі без димарів кабиці білявих, де палав вогонь. Рибалка тим часом підплив до помосту й крикнув. На крик його з будівлі, що стояла скраю, вибігли хлопчик і дівчинка, а за ними з дверей вийшла висока й огрядна жінка.

Така проста річ, як те, що відчинились і зачинилися двері, Маборі й Каї-Наї теж здалася незрозумілою: вони бачили на власні очі, що в будівлі була рівна стінка, в стінці не було ніякої дірки, і раптом стінка якось відкрилася, з’явилася дірка, з дірки вийшли діти й жінка, і дірка сама (вони не помітили, як жінка штовхнула двері ногою) закрилася, і стінка стала знову рівна, як і була! Дивна річ. Усе те, що бачили вони, так пригнітило їх, що вони перестали вже дивуватися й тільки дивились без усякої мисли на те, що було перед їх очима.

Рибалка підплив під поміст, а хлопчик і дівчинка ухопилися за ремінець, що був на помості, й підняли ляду. З ляди стала вилітати риба, що викидав з човна рибалка, і падати на поміст. Викидавши рибу, рибалка ухопився за край ляди і виліз. Приставивши долоню до лоба, він почав розглядати береги озера. Тут тільки схаменувся Мабора, зрозумівши, що він може побачити його з Каї— Наї, бо вони майже зовсім вилізли на берег озера.

— Треба одійти од берега далі в ліс, бо нас тут легко можуть побачити з озера, — сказав він.

Вони заховалися в кущі, злізли на дерево й довго ще стежили за життям білявих людей. Вони помітили, що од помосту до протилежного од них берега йдуть кладки. Кладками туди й сюди ходили жінки й діти водяного сільця.

На березі, недалеко від кладок стояло декілька шкіряних наметів, коло наметів на довгих дрючках теж сушилася риба, й палало багаття. Усе це було знайоме Маборі, і він навіть зідхнув з радощів, що побачив нарешті таке, що було зрозуміле йому. Але, придивившись, Мабора став знову чухати потилицю: на вогні стояв великий глиняний горщик, з горщика підіймалася пара; Мабора з Каї-Наї навіть тут, на другому березі, чули запах страви, що, очевидячки, йшов з горщика. Це знову було незрозуміле, бо мисливське плем’я орла не знало ще глиняного посуду.

Коло багаття з горщиком сидів чоловік. На колінах у нього лежав камінь. Чоловік узяв коротенький лук, обплів двічі якусь цурку тятивою; один кінець цурки взяв у рот, а другий поставив на камінь, потім став двигати луком туди й сюди. До Каї-Наї й Мабори долетів різкий звук свердла.

У цьому не було нічого дивного. Мабора й Каї-Наї так само добували вогонь.

— Він добував вогонь… — сказав Каї-Наї.

— Мабуть… — глузливо відповів Мабора. — Нащо йому вогонь, коли біля нього палає багаття!

Це було дійсно дивно.

— Я знаю, що робить він, — сказав Мабора, — він робить дірку… Він робить дірку для держака сокири.

Трохи згодом вони злізли з дерева, пішли у глиб лісу, заховалися в гущавині й проспали там до вечора.

Коли вони прокинулися, сонце вже сіло, і з озера до них долітав неясний гомін і шум.

Вони зрозуміли, що чоловіки повернулися з полювання. Поміж гуком людських голосів чулося й собаче гавкання, але Мабора та Каї-Наї не надали цьому ніякого значіння.

МАТИ

оли стало зовсім темно, Мабора витяг з торби свинячого смальцю й помастив ним своє тіло.

— Мажся й ти! — сказав він Каї-Наї, — а то змерзнеш, перепливши річку.

Каї-Наї теж помастив своє тіло смальцем, і хлопці, спустившись з кручі, переплили річку й вилізли на протилежний берег недалеко від табору. Вода в річці була холодна й вони поплигали трохи на березі, щоб зогрітися, й обережно почали крастися до табору.

Ніч була тиха й темна. Крізь дерева блимав вогник багаття. Хлопці хотіли підкрастися до наметів на березі й підслухати балачки білявих коло багаття і з балачок дізнатися про їхні плани. Хлопці тихенько виповзли на узлісся. Багаття було далеко від них; вони поплазували, ховаючись за порубані дерева, що лежали навколо табору. До них вже долітали гомін розмови і окремі слова мисливців. Коли це коло багаття задзявкало цуценя, за ним собака, другий, третій і скоро ввесь табір був повний ґвалту лютої собачні. Люди, що сиділи коло багаття, повскакували й ухопились за зброю.

Мабора та Каї-Наї спочатку не зрозуміли, чого підняла собачня такий лемент і відкіля узялась така сила собак. Люди з червоної скелі не мали свійських собак і це було для хлопців неприємною й незрозумілою новиною. Вони знали тільки диких собак та вовків і в думках навіть не мали, що можна привчити собаку до себе. Біляві люди здалися у той час їм за якихось могутніх і таємничих чаклунів.

Привчити собаку, щоб вона стерегла табір!

Це була якась дивна мрія, що її здійснили ці біляві чарівники!

Хлопці притаїлися й поприлипали до землі, але собаче виття та гавкання не вгамовувалося. Мабора й Каї-Наї з досадою поповзли назад і сховалися в лісі.

Потрохи гавкання почало стихати і згодом знову стало в таборі тихо, тільки іноді виривалося злобливе гарчання окремого неспокійного пса. Коли затихла собачня, хлопці знову поповзли до табору, але й на цей раз собаки почули їх і знову підняли ґвалт.

Мабора, сам лютий як собака, знову поповз до лісу… У цей час з протилежного боку табору почулося вовче виття… Собаки знову завили й загавкали, а хлопці, почувши вовків, злізли на дерево й заховалися у листі.

Вовки вили всю ніч коло табору, й хлопці вже не наважувалися злізти з дерева.

Мабора лаяв вовків за те, що вони заважали йому: він не кидав думки обдурити собак. Але ці вовки врятували хлопців: біляві, почувши вовків, заспокоїлися і другого дня не стали шукати слідів того, хто збунтував собак минулої ночі, бо вони думали, що собачня здратувалася, почувши вовків.

Вранці Мабора та Каї-Наї бачили, як прокинулося водяне селище; як одна частина мешканців, покликавши собак, пішла на полювання, а друга, сівши у човни, попливла річкою й озером рибалити; і щастя хлопців, що мисливці не пішли повз них, бо собаки неодмінно почули б чужинців, і біляві постріляли б їх, як тетеруків!.. Але Мабора та Каї-Наї й не думали про це і спокійнісінько, як ґави, сиділи на деревах.

Вороже селище й табор на березі були перед очима в хлопців, як на долоні. Ближче до них земля на березі була розчищена од лісу й пеньків, і дерева, що росли тут, стягнуті були й зложені осторонь на кут.

Трохи згодом, після того, як пішли чоловіки, з табору вийшов невеличкий гурт жінок і дітвори і з ними той чоловік, що вчора свердлив дірку в камені. На місці, розчищеному від лісу, вони розділилися на два гурти.

Каї-Наї, придивившись, пізнав в одній з жінок свою матір, а серед останніх — Учангу й інших жінок племени Уру — Уру.

На матері, Учанзі та ще на трьох жінках його рідного племени, він побачив якісь петлі, що накинуті були на тіло й ішли упоперек грудей, а від петель ішли довгі ремінці, що були прив’язані до якоїсь чудернацької речі. Ця річ підскакувала й волочилася по землі. Каї-Наї здалося, що вони тягнуть якийсь пеньок. Пеньок цей був загострений знизу, зверху у ньому стирчала палиця, за яку держався хлопець років дванадцяти. Цього хлопця теж пізнав Каї-Наї.

Це був Нака, друг і ворог Каї-Наї: з ним вони видирали пташенят із гнізд? ходили по горіхи і з ним майже щодня Каї-Наї бився навкулачки.

Друга партія жінок кількістю дорівнювалася першій і тримала у руках мотики з оленячого рогу. Чоловік поставив уряд жінок з мотиками, а гурт жінок з чудернацькою річчю одвів трохи далі; потім одійшов на бік і крикнув. Жінки замахали мотиками, підпушуючи землю… Перша партія, де була Каї-Наї мати й Учанга, рушила з місця… Каї-Наї ледве не звалився з дерева від здивування, коли Нака устромив загострений кінець пенька в землю, наліг на палицю і крикнув. Жінки подались уперед, ремінці натягнулися, і вони тихо пішли, тягнучи за собою первісного плуга, що, вириваючись з слабих ще рук хлопця, вивертав з-під себе цілину.

Мабора теж витріщив очі і з роззявленим ротом дивився на жінок: того, що бачив він, не міг збагнути нерозвинений мозок печерного мешканця.

Мабора та Каї-Наї ніяк не могли зрозуміти, для чого жінки риють землю, та ще таким чудернацьким способом…

Чоловік, що вчора свердлив дірки, іноді підходив до Нака, брав з рук його держака і показував йому, як керувати плугом. Це своєрідне змагання мотики з плугом закінчилося повною перемогою плуга. За годину, поки жінки з мотиками колупали землю й товклись майже на одному місці, плуг дійшов до узлісся, повернувся назад і підняв рівну смугу землі.

Мабуть праця була дуже важка, бо запряжені жінки раз-у-раз зупинялись і витирали піт з лоба.

А чоловік, видно було, був дуже радий перемозі плуга: він реготав, скакав і глузував з жінок з мотиками.

Він сам вигадав цього плуга й показав його роботу, порівнявши з працею мотиками.

Під кінець змагання усі мешканці селища, що були в цей час дома, висипали, на берег… Повилазили навіть згорблені діди й баби, спираючись на ціпки. Вони недовірливо хитали головами й підозріло дивилися на цю новину. Винахідник зняв збрую з жінок і відніс плуга в намет. Він помітив деякі хиби в своєму плузі і, виправивши їх, думав напровесні пустити плуга в роботу…

Потім Мабора та Каї-Наї бачили, як жінки почали чистити рибу, що наловили вчора рибалки, й стали розвішувати її для просушування на дрючках. Коли жінки скінчили роботу, мати Каї-Наї одійшла од жіночого гурту й лягла під кущем недалеко дерева, на якому сиділи Каї-Наї з Маборою.

Хлопець зліз з дерева і, ховаючись у траві, підповз до матері. Вона лежала горілиць і, підклавши руки під голову, дивилась на небо.

— Мамо! — тихо покликав Каї-Наї.

Вона підвелась і з жахом подивилась в бік Каї-Наї.

— Не бійся, мамо; це я, — Каї-Наї…

Вона знову впала на землю. Груди їй здіймалися від частого подиху, і Каї-Наї почув, як стукало в неї серце.

— Не бійся, мамо! — знову сказав Каї-Наї, — це я, Каї-Наї: я скучив і прийшов до тебе…

Жінка підвела голову; подивилась, чи не дивиться хто на них, і спитала, радісно дивлячись на Каї-Наї:

— Ти живий, синку? Я думала, що й тебе вбито, як батька…

Каї-Наї побачив, як сльози потекли з її очей… Але вона витерла їх, усміхнулась і спитала:

— Де ти був, любий, і як довідався, що я тут?

Каї-Наї розповів їй, як він зостався самотний у лісі, як блукав там і натрапив на плем’я, що мешкало на червоній скелі; як вони з Маборою пішли по слідах білявих людей і дійшли до водяного селища.

— Тепер я розумію, — сказала вона, — це ти укусив за ногу Дода…

З табору долетів до них звук свердла. Вона подивилась на табір…

Там коло багаття знову сидів чоловік, що вигадав плуга і свердлив свої дірки.

— Я боюся за тебе, синку… Дод дуже лютий і недобрий чоловік… Він заприсягся, що розтрощить тобі голову, коли ти ще попадешся йому на дорозі.

Каї-Наї засміявся.

— Я не боюся Дода! — сказав він.

— Що думають робити біляві люди? — раптом почувся голос Мабори, що підповз до них і слухав розмову Каї-Наї з матір’ю.

— Хто це? — злякано запитала жінка.

— Не бійся, мамо… Це Мабора, парубок з червоної скелі… Ми укупі прийшли з ним сюди.

— Що думають робити біляві люди? — знову нетерпляче спитав Мабора. — Що казали Дод та його товариш, коли повернулися додому? Чи думають люди з озера напасти на плем’я орла, чи Дод з товаришами випадково потрапили до нас?

Жінка подивилась на Мабору. Він лежав схований за кущем, і крізь віти чагарника їй були видні тільки очі парубка, що дико горіли від нетерплячки.

— Дод з товаришем випадково потрапили до вас, але вони тепер мають на думці перебити вас, як плем’я Уру-Уру, і забрати у вас жінок…

— Коли?..

— Я не знаю… Але здасться, що не скоро…

— Що робила ти, мамо, з жінками і нащо тягала пенька, що рив землю?

— Я й сама не можу зрозуміти цих людей, нащо вони риють землю… Вони великі чарівники… У них усе не так, як у нас. Той чоловік, що зараз сидить коло багаття, казав, що цим пеньком по весні вони ритимуть землю й кидатимуть у неї зерно.

— Він чаклун?

— О, він великий чаклун… Він ще казав, що з того зерна виросте багато-багато зерна…

— Нащо їм зерно? Принаджувати птахів у сільця?

— Ні, вони самі їстимуть його…

— Зерно? Вони їстимуть зерно?

Багато чудесного й незрозумілого бачив Мабора у цих чаклунів, що жили на воді серед озера, але те, що почув він зараз, вразило його, м’ясоїда й печерного мешканця, більше за все. Їсти зерно! Хіба їм замало риби в річці й озері та звірів у лісі?

Вони роблять з зерна ось що, — сказала жінка й дала Маборі кусок чорного твердого з золою коржа…

Мабора відкусив трохи коржа, пожував і з огидою виплюнув. Після цього чарівники з озера не стали вже цікавити парубка: він зневажав їх…

Вони їдять зерно! Тільки подумати: вони їдять зерно!

— Я іду додому! сказав він. — Коли хочеш, жінко, ходім до нас…

Я не можу йти з вами, бо тоді вони взнають, що ви були тут, і доженуть вас…

— Не доженуть, — упевнено сказав Мабора.

— Ні доженуть… Вони нацькують своїх собак і пустять їх по сліду…

Їй сором було признатися, що вона стала вже за жінку тому чоловікові, що свердлив дірки, і їй зовсім не хотілося йти до червоної скелі. З другого боку їй хотілося, щоб Каї-Наї був коло неї.

— Зоставайся, синку, зі мною… — якось мляво сказала вона.

— Я не піду до них… Вони вбили мого батька. Я помщуся за батька, — злісно відповів Каї-Наї. — Ходім, мамо, з нами!

— Я не можу… Я слаба… Я не дійду до червоної скелі…

— Ходім, Каї-Наї! — сказав Мабора. — Твоя мати покуштувала вже страви білявих і не піде до нас…

— Ходім, мамо! — знову сказав Каї-Наї.

Жінка мовчала.

Хлопець повернувся і поповз у траві.

Мабора хотів був зараз таки іти додому, але раптом у голові його заворушилася несподівана думка: треба якось помститися, щоб біляві ці чарівники й зерноїди довго пам’ятали людей з червоної скелі! Він знаю, як помститися! Він спалить ліс, що порубаний лежав на березі коло селища, і знищить всю велику роботу, що її зробили мешканці водяного селища, рубаючи дерева. Йому хотілося підпалити селище, але він знав, що це не можливо.

Очі Каї-Наї заблищали радісним вогником, коли Мабора поділився з ним своїми думками.

— Велике багаття зоставимо ми цим зерноїдам! — радісно сказав він.

Нарубок і хлопець заховалися в гущавині лісу й нетерпляче чекали ночі, щоб здійснити свої мрії.

Коли сіло сонце, вони знову підкралися до табору зерноїдів. На березі був великий шум і гомін. Майже все селище зібралося тут. Наметів і риби, що порозвішувана була на дрючках, вже не було, а серед порожнього тепер місця, де стояли намети, зерноїди розпалювали велике багаття. Мабора та Каї-Наї, як білки сидячи на дереві, намагалися зрозуміти, що вигадали ще і що робитимуть ці кляті зерноїди. Але те, що побачили вони, так збентежило і вразило їх, що вони довго сиділи мовчки, не вірячи своїм очам.

Коли багаття запалало, до нього підбігло чоловіка двадцять хлопців і парубків; вони повихоплювали головешки з багаття й, розбігшись по березі, підпалили зрубаний й повалений купами ліс!..

Вони самі зробили те, чим хотів помститися їм Мабора!

Парубок з хлопцем бігли лісом, а позад них на березі тріщав і горів порубаний ліс. Зерноїди спалили його, щоб на тому місці посіяти своє нікчемне зерно.

ГОЛОД СЕРЕД ЛЮДЕЙ ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ

ешканці червоної скелі були дуже необачний нарід. Вони з зацікавленням прослухали Мабору, коли він розповідав їм про життя озерних мешканців, але в головах їхніх залишилося тільки те, що люди ці їдять зерно, живуть досить далеко і не збираються зараз напасти на плем’я червоної скелі.

Через це вони навіть не подумали про те, щоб приготуватися до нападу ворога. Чаклун сказав, що він знає такі чари, що ніякі зерноїди не страшні будуть їм; треба тільки слухатися та поважати його, великого чаклуна племени орла.

Промайнуло літо. Північ подихнула холодним вітром; закружляло жовте листя і з тихим журним шурхотом стало падати долу. Вітер вільно вже гуляв лісом, а пороги ревіли під скелею, й річка, промайнувши пороги, сумно лизала піщаний берег.

Каї-Наї злазив зі скелі, стояв, притулившись до дерева, і слухав рев порогів і сумний шурхіт, що наповняв ліс. Він часто стояв так і думав про матір, яка відмовилась від нього й зосталася з людьми, що вбили його батька й вигубили рідне плем’я. Він не розумів матері й не розумів того, що було у нього в серці. Осінній шум лісу, журний шурхіт листя нагадували йому про щось, щось говорили. Він прислухався і йому здавалось, що дерева й листя говорять про нього, але він не міг зрозуміти їхньої розмови і, не зрозумівши, ішов додому.

Мешканці скелі переживали тяжкі дні. Усе менше й менше чогось ставало звіра та дичини навколо скелі й випадали дні, коли мисливці поверталися додому з порожніми руками.

Тоді все плем’я сиділо голодне й тулилося одне до одного коло багаття в димних печерах. Коли ж приходила ніч, а ночі стали чогось незрозуміло довгі й темні, в печери закрадався жах. Він ховався в темних кутках печер, гасав довгими тінями по стінах, в довгому дикому вовчому витті, долітав знизу з гомоном і шумом могутнього лісу, гуркотів, плюскав і ревів у порогах річки, що билась об берег під скелею…

Коли ж одного вечора з чаклунячої печери знову полилося страшне таємниче дзижчання і грізний клекіт орлячий, жінки й діти з криком і виттям збились докупи і, вкрившись шкірами, тремтіли, як у пропасниці. Каї-Наї й сам не знав чого, але його не лякали ні це таємниче дзижчання, ні лютий клекіт орлячий. Він помітив, що в печерах зосталися тільки жінки й діти та зовсім молоді парубки. Чоловіки кудись зникли і це дуже зацікавило хлопця. Згодом дзижчання в чаклунячій печері досягло такої сили, що здавалося, — там гуде ціле кубло величезних шершнів.

Багаття ледве жевріло серед печери, освітлюючи купки жінок і дітей, що позаклякали під шкірами й боялися навіть висунути руку, щоб підкинути хмизу в багаття.

Каї-Наї, користуючись з цього, виповз і пішов до чаклунячої печери. На площадці перед печерами не було нікого. Вітер гуляв над скелею і з-під скелі долітав глухий гуркіт порогів. Тут на площадці дзижчання чулося ще дужче й сумніше.

Раптом до нього приєдналося якесь глухе тупотіння, наче гурт зубрів топтався на одному місці. Це було так страшно й несподівано, що Каї-Наї затремтів з жаху, як і ті, що лежали в печерах під шкірами.

Каї-Наї хотів був повернути назад, але цікавість перемогла страх, і він, ставши накарачки, пірнув під шкіру, якою завішаний був вхід у чаклунову печеру. Він повз коридором, що вів до печери, а назустріч йому летіло глухе дзижчання й тупотіння, наче гурт зубрів біг коридором від хмари джмелів.

І раптом печери й коридор стряслися від могутнього реву зубрів…

Каї-Наї тремтячи припав до землі: він думав, що ось-ось гурт тварин увірветься в коридор і розтопче його, як мале цуценя…

Він пожалкував тоді, що не залишився у своїй печері, а лиха година потягла його до чаклуна. Але ніхто не біг коридором і тупотіння знову понеслося з печери.

Стиснувши зуби, Каї-Наї знову поповз уперед і зупинився перед внутрішнім входом у печеру.

Каї-Наї глянув у печеру і аж відкинувся назад від того, що побачив там: печеру освітлювали смолоскипи, що палали по кутках; дим і чад густою хмарою стояли під склепінням печери. Печера була повна зубрів, що товклися й ходили колом по печері.

Коли Каї-Наї придивився краще до зубрів, він із дивуванням побачив, що всі вони стояли на задніх ногах, а в передніх тримали тарахкалки, що з вереском крутилися й торохтіли на коротеньких цурках. Дивуванню Каї-Наї не було краю, коли він побачив, що у зубрів були не ратиці, а людські ноги й руки. Зубри стояли не на всю ступню, а на п’ятах і, нахиливши рогаті голови, спокійно й поважно йшли у якомусь чудернацькому танці… Раптом вони зупинилися, підняли тарахкалки вгору й міцний рев знову потряс склепіння печери. Але тепер Каї-Наї не боявся вже цього реву: він знав, що це були не звіри, а люди, що поодягали на себе звірячі шкіри. В одній парі ніг Каї-Наї навіть пізнав незграбні лапи вахлая Ману.

Каї-Наї з зацікавленням стежив, що буде далі. Але він міг так сидіти цілу ніч і не побачити нічого більше, ніж бачив зараз: чоловіки з червоної скелі, повдягані у звірячі шкіри, товклися до ранку й ревіли, як зубри. Це було таємниче ворожіння, яким чаклун та мисливці примушували зубрів плодитися й наповняти ліси навколо червоної скелі.

Каї-Наї обридло дивитися на них; він ледве не заснув під звуки тарахкалок. Але вчасно схаменувся й поповз геть із печери.

А в тій печері, де мешкав він, жінки ще тряслися від жаху, і багаття мабуть загасло б, коли б Каї-Наї не зворушив його й не підкинув хмизу. Він стягнув вовчу шкіру з якогось хлопця, що спав коло багаття, накрився нею й заснув так міцно, як не спав ще ніколи.

Другого дня мисливцям пощастило забити трьох зубрів і двох оленів. Усе плем’я зраділо, коли великі куски м яса зашкварчали на рожнах над багаттями. Мисливці не ходили на полювання, поки не з їли м’яса до маслаків. Всі чоловіки й чаклун з ними не мали й трохи сумніву в тому, що дичина з явилася від їхнього ворожіння й танців у звірячих шкірах.

Але після цього щасливого полювання дичина знову зникла з лісу навколо червоної скелі і голод настав серед племени орла. Даремно, одягаючи то оленячі, то зуброві шкіри, тупотіли чоловіки в чаклуновій печері: дичина зникла і тільки вовки, також голодні, як і люди, вили під скелею.

Мисливці усе далі й далі заходили від скелі, шукаючи звіра, і майже завжди знесилені поверталися додому з порожніми руками.

Сум обгорнув мешканців скелі. Вони, худі й знесилені, лежали в печерах і ссали та жували старі смердючі звірячі шкіри. Згодом почала хворіти і вмирати дітвора. Ще сумніше стало в печерах.

Тоді чаклун, який майже щодня балакав з тотемом, що якимсь чудом животів ще у своїй клітці, сказав ватагові племени:

— Тотем гніваються. Плем’я гине з голоду… Дітвора вмирає… У нас занадто багато старих жінок… Кожна з них їсть, як дужий мисливець, а корнети з них ніякої.

Ватаг зразу зрозумів, про що балакаю чаклун. Йому й самому приходила в голову ця думка, але він сказав:

— Треба порадитися з мисливцями…

Коли ватаг на нараді сказав, що чаклун радить перебити і з’їсти старих жінок, всі мисливці зраділи й погодились з цим.

Того ж дня вбили й із’їли п’ять старих жінок; серед них була й мати Мабори, жінка ватага… Плем’я бенкетувало всю ніч. І Каї-Наї їв людське м’ясо і воно йому, голодному, здалося солодким і смачним.

Коли переїли жінок, настала черга дідів. Але не кожний з них віддавав даром свою життя: деякі з них сміливо й одчайдушно захищали себе й боролися з убивцями, коли ті сокирами трощили їм голови.

Деякі з них тікали в ліс і ховалися там, але по слідах їхніх, як на полюванні, йшли невблаганні й жорстокі переслідники, і всі вони падали під стрілами ударами списів.

Невеселі то були часи і, коли вони нарешті минулися, й мисливці знову стали натрапляти на дичину ніхто з мешканців скелі не згадував про них, а Каї-Наї все це здавалось далеким, страшним сном…

ЗЕРНОЇДИ

годом ударив мороз. Річка стада, так що нею можна було легко переходити на другий берег навіть дорослим мисливцям. Тільки коло порогів річка довго ще змагалася з холодом, не замерзала і дзюрчала навколо каміння. На берегах був уже сніг, а річка, що замерзла вже після того, як він випав, лежала рівним склом поміж берегами. Діти, узуті в лосині постоли, ковзалися й гралися на річці, а мисливці по пороші легко знаходили й били звіра. Каї-Наї та Мабора, що здружилися після мандрівки до озерного селища, якось вистежили лося й, підкравшись, пустили в нього по стрілі. Стріли вп’ялися одна у правий бік, а друга в задню праву ногу звіра, і лось, шкутильгаючи й гублячи плями крови на неглибокім снігу, побіг від них, прямуючи до річки. Мабора та Каї-Наї побігли за ним по слідах; вони бачили, що лося тяжко поранено, що він не піде далеко і загине від утрати крови.

Там, де річка круто звертала уліво, на березі вони побачили лося. Він стояв, припавши на одне коліно й лизав сніг, а з правого боку у нього червоніла велика пляма крови. Лось увесь курився парою. Побачивши ворогів, лось скочив і кинувся на лід; лід затріщав під вагою важкого звіра, але не проломився, і він, ковзаючись і ледве держачись на розчепірених ногах, зник на завороті за крутим берегом річки. Вони хотіли вже збігти на лід і добити лося, бо Мабора сподівався, що він упав на льоду, як раптом з річки залунали голосні крики людей, що, очевидячки, у цей час були на річці, але ще не видимі були, бо їх закривав берег. Хлопці здригнули від несподіванки і глянули один на одного. За хвилину Каї-Наї був уже на високому дереві й дивився на ту частину річки, що була схована від них за високим берегом. На льоду, лежачи на боці, бився лось, а навколо нього зібралося до сотні людей, зодягнутих у добре зшиті шкіратяні вбрання. Видно було, що їх так зацікавили стріли в боці лося, що вони навіть забули добити його. Один з них, стережучись, щоб він не вдарив його ратицею, підійшов до лося і витяг з ноги стрілу.

Каї-Наї не довго забарився на дереві, бо в цьому чоловікові він упізнав свого старого знайомця, зерноїда Дода. Він навіть не помітив, як опинився на землі.

— Зерноїди! — крикнув він Маборі.

Хлопці, як вовки, один за одним побігли лісом. Не було сумніву, що зерноїди, скористувавшись з того, що стала річка, йшли по льоду до скелі, щоб знищити плем’я орла.

Хлопці боялися, що зерноїди, знайшовши їхні сліди коло річки, гнатимуться за ними, доженуть і уб’ють їх раніш, ніж вони зможуть попередити мешканців скелі. Але, на їхнє щастя, сніг, що досі тільки зривався, пішов густо, так що за три кроки не видно було нічого і за півгодини засипав їхні сліди. Хлопці пішли тихіше, і тоді тільки Каї-Наї розповів Маборі те, що бачив з дерева. Новина, яку принесли хлопці, дуже стурбувала мешканців скелі. Багато мисливців ще не повернулося з полювання і їх не сподівалися рано додому, бо в таку погоду легко можна було заблудити в лісі. Зерноїди, навпаки, скористуються з такої негоди й нападуть на скелю, бо вони йшли річкою, а річка обов’язково доведе їх до скелі.

Стало темнішати. Один по одному верталися зморені мисливці. Всі вони з запалом починали розказувати про полювання й про те, як блукали в лісі; але запал цей раптом згасав, коли їм оповідали про те, що бачив Каї-Наї. Нарешті, коли стало зовсім темно, всі мисливці зібралися в чаклуновій печері на нараду, а на піщаному березі перед порогами, куди мусіли вийти з річки зерноїди, поставили вартових. Каї-Наї теж пробрався за дорослими в печеру чаклуна й притаївся в темному куточку.

Чоловіки сиділи коло невеличкого багаття, що освітлювало стіни печери й кидало полохливе світло на обличчя мисливців. Тільки тепер Каї-Наї придивився до стін печери. Усюди по стінах якийсь невідомий митець понамальовував різні сцени з мисливського життя. Ось тур, нахиливши волохату голову, риє ратицями землю, а в боці у нього стирчить спис… Ось біжить олень, закинувши роги на спину, а його наздоганяв швидка стріла мисливця. І чудно й страшно від цих малюнків стало Каї-Наї… При поганенькім, що ледве блищало, світлі багаття йому видавалися живими ці дивні Звірячі постаті.

Першим говорив Ману; він підвівся на весь свій великий зріст, і тінь його, підіймаючись до склепіння печери, упала й затемнила малюнок тура, на який дивився Каї-Наї. Говорячи, Ману похитувався туди й сюди, а рогата голова тура то виглядала з-за плечей, то знову ховалася в його величезній тіні.

— Я не боюся зерноїдів, — казав Ману. — Я розтрощу голову чоловікові з рудою бородою, якого я спіймав, а проґавив Мабора… Ми переб’ємо їх на скелі й не віддамо їм жінок…

— Але зерноїдів занадто багато… У них стільки бійців, скільки нас усіх: чоловіків, жінок і дітей…

— Хто це казав? — спитав Ману.

— Це казав хлопець Каї-Наї, який бачив їх на льоду, на річці…

— Це йому здалося з переляку!

Тоді заговорив ватажок племени, батько Мабори.

— Хлопець каже правду… І Мабора казав, що чув багато голосів з річки. Не даром же хвалився полонений перебити нас… І мати Каї-Наї теж казала Маборі: «Їх багато»…

— Засядемо на площадці: будемо бити їх, коли вони лізтимуть до нас…

— Заховаємось у печерах. Вони можуть лізти у печері тільки по одному, і переб’ємо їх! — сказав якийсь молодий мисливець.

Всі засміялися.

— Це дурниця, — відповів ватажок, — вони викурять нас димом з печер, як лисиць…

Довго говорили чоловіки, і всі поради виходили на кепське: треба було битися з ворогом, а ворога було втроє більше за всіх дорослих мешканців скелі.

Один чаклун сидів мовчки, схиливши голову, і наче спав. Товсте черево, що він встиг уже викохати після голоду, тряслося в нього на колінах від кожного подиху. Нарешті він розплющив очі, скинув мутними очима на мисливців, позіхнув і сказав:

— Ви знову забули, що в вас є я — великий чаклун племени орла! Ви всі сміливі люди, але зерноїди переб’ють вас і заберуть жінок. Тільки я — він гордовито випроставсь — тільки я, великий чаклун, можу врятувати плем’я!

Страшний був у цю хвилину чаклун. Він тряс головою: настовбурчені сиві патли піднялися на голові, очі палали, відбиваючи полум’я багаття. Голос його, дужий і хрипкий, залунав під склепінням печери.

— Тотеме! — звернувся він до орла, що недвижно сидів у клітці і згорда дивився на мисливців. — Тотеме! Це ти навчив мене, старого, як у смертельну годину врятувати плем’я…

Орел розгорнув крила й змахнув ними. Лютий клекіт орлячий луною відбивсь у склепінні печери.

Чаклун упав навколюшки перед тотемом, а за ним попадали і всі мисливці. Каї-Наї, тремтячи від жаху, як несамовитий, вискочив з печери. Сніг уже не йшов, наче небо витрусило його до останку, небо було зоряне, і ліс, і річка блищали під ясним світлом місяця. Було досить холодно. На скелю, засапавшись від швидкого бігу, злізли три вартових, що стояли коло річки.

— Ідуть! — крикнув один із них, ускочивши в печеру.

— Скільки їх? — запитав ватажок.

— У мене й у них, — показав він на своїх товаришів, не вистачило пальців на руках і ногах, щоб перелічити їх!..

Всі дивились на чаклуна. Тільки він міг врятувати плем’я. Тотем показав йому путь до порятунку.

— Діти мої, — сказав чаклун, — беріть усе, що є в печерах, і йдіть за мною…

Коли все плем’я збилося у чаклуновій печері, він спитав:

— Чи всі тут?

— Всі! — відповіли мешканці скелі.

Чаклун пішов у куток, де стояла клітка з орлом, переставив її на інше місце і, взявши в руки списа, Засунув його в щілину, що була в стінці. Працюючи списом, як підоймою, він звалив великого каменя, що щільно затуляв якусь дірку, і сказав:

— Сюди, діти мої!

Потім узяв клітку з орлом і просунув її в дірку. Жінки, діти й мисливці один по одному залазили в дірку, і згодом в печері зостався один чаклун. Він узяв тоненький, але кріпкий ремінь, підперезав, як поясом, камінь, що досі затуляв дірку, і теж поліз за всіма. Потім мисливці, потягнувши за обидва кінці ремінь, притягли до дірки каменюку й знову затулили нею дірку, а ремінь з великим напруженням витягли за один кінець.

Плем’я опинилося у великій залі. Десь у кутку залі дзюрчав струмок і невеличким водоспадом губився у щілині. За цією залею йшли коридори, а потім друга й третя залі і здавалося, що кінця й краю не буде цим залям і коридорам. Мешканці скелі йшли, натикаючись на сталактити, що стирчали на долівках заль, а рослий Ману зачепив і зламав головою кінець сталактита, що попався йому на дорозі. Дітей завели якомога далі від дірки, щоб вони криком своїм не показали пристановища племени. Коло дірки зосталися тільки чаклун та ватаг племени. Вони лягли на землю й, пристаривши вуха до каменя, що затуляв дірку, мовчки слухали. Довго прислухалися вони, але все було тихо в печері. Раптом крізь щілину вони почули їдкий запах диму.

— Хе, хе! — хрипко засміявся чаклун, — вони викурюють нас з печер…

Щохвилини диму в щілину проходило все більше й більше, але в такій великій ралі це було непомітно.

Пройшло не менш як з годину. У щілину потягнуло холодним свіжим повітрям.

— Зараз будуть тут! — сказав чаклун.

У цю мить у щілину пробилося тоненьке проміння світла…

— І тут нема! — почувся голос в печері.

Чаклун і ватажок здригнулися, впізнавши голос колишнього полоненого.

— Але ж не могли вони провалитися крізь землю, — сказав хтось другий.

— А може вони почепилися за хвіст свого орла й полетіли! — засміявся чийсь молодий голос.

— Не жартуй з цим! — спинив його голос старого зерноїда, — не жартуй з тотемом, хоча б і ворожого племени!

— Дивись — зубр!..

— А ось олень!..

Зерноїди розглядали малюнки на стінах печери. Наче живі з стін дивилися на них мовчазні звірячі образи…

— Ходім відсіля! — голосним шепотінням сказав хтось.

Світло у щілині щезло.

Зерноїдів так вразила живопись печерників, що вони забули оглянути печеру й вийшли.

— Хе, хе, хе! — хрипко, коло закладеної дірки, сміявся чаклун…

Дійсно, зерноїди тихенько підійшли й вибралися на скелю. Вони тягли з собою оберемки хмизу. Поклавши великі кущі хмизу у входа в печери, вони підпалили його й довгими дрючками просунули в коридори печер. Бухнув дим і наповнив печери. Зерноїди довго напоготові чекали на площадці, чи не вискочить хто з печер, але печери мовчали! Тоді зерноїди, погасивши хмиз, обережно залізли в печери. Велике було їхнє здивування, коли вони в печерах не знайшли жодного мешканця. Вони бачили, що люди були тут недавно: багаття ще жевріли серед печер, бо втікачі забули погасити їх, а мешканці наче провалилися крізь землю.

Вранці зерноїди обшукали увесь ліс навколо скелі, сподіваючись знайти сліди втікачів, але сніг лежав чистий, не стоптаний, і яскраво вирізнялися на ньому тільки три сліди вартових племени орла, що бігли од річки до скелі.

Це було дивно й скидалося на якесь чарівництво. Зерноїди зійшли із скелі й поховалися в лісі, сподіваючись обдурити печерників, але чаклун у той день не пустив нікого з печери, й зерноїди, даремно прождавши цілий день, шумливою ватагою пішли від скелі геть льодом по річці.

ЗАГИН ПЛЕМЕНИ ОРЛА З ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ

оли мешканці скелі упевнилися, що зерноїди пішли геть, радості їхній не було краю. Дітвора плигала й танцювала на площадці, а дорослі глузували з ворогів і нахвалялися піти на зерноїдів до озера й перебити їх там. Тільки чаклун та Мабора, що знав ближче зерноїдів, не вірив у те, що вони пішли додому. Через це Мабора з наказу чаклуна, покликавши Каї-Наї, пішов з ним по річці слідом зерноїдів. Легко було йти слідом цілої сотні людей. Вони хоч і йшли один за одним, але утоптали досить широку стежку в снігу, так що хлопці бігли за ними не зупиняючись. Вони добігли до коліна річки, де вчора упав лось, але на тому місці вже не видно було нічого, бо великий сніг, що йшов цілий день, запорошив місце.

Не було й трупа лосиного, але трохи далі вони помітили вовчі сліди й об’їдену голову лося: вовки докінчили те, що почали люди.

На одному місці увесь сніг на річці був потоптаний ногами білявих людей, сліди йшли й на берег річки. Тут мабуть зерноїди зупинялися, щоб відпочити. Хлопці пробігли й це місце і знову вийшли на битий слід ворогів.

Так бігли вони з годину, коли Каї-Наї, що біг ззаду, спіткнувся й упав. Підводячись, він обернувся и застиг від жаху: за три льоти стріли по битій стежці за ними мовчки бігло не^менш, як десять зерноїдів, а попереду всіх біг рудий Дод.

— Маборо! — крикнув Каї-Наї, — зерноїди!

Мабора обернувся… Коли б поруч з хлопцями біг заєць, навряд чи перегнав би він їх, так побігли хлопці. Але Дод зупинився, всунув два пальці в рот і свиснув. Попереду хлопців почувся такий самий свист і вони побачили, як з крутих берегів річки стали плигати на лід одна по одній постаті ворогів. Побачивши хлопців, вони заревли і кинулись назустріч.

— У бік! — крикнув Мабора.

Берег у цьому місці був досить крутий, але Мабора підскочив, ухопився за віти чагарника, що нависав з берега і зліз на кручу. Нахилившись, він подав руку Каї-Наї, що теж підскочив і ухопивсь за кущ; витягнувши і його до себе, Мабора випроставсь, і хлопці, провалюючись по коліна в снігу, побігли в ліс.

Дод перший підбіг до того місця, де злізли на кручу хлопці, підскочив і собі вхопивсь за вітку чагарника. Але він був важкий, чагарник не вдержав його, і зерноїд покотився на лід. Зерноїди один по одному намагались злізти на кручу, але це не вдалося нікому з них, і вони побігли по річці, шукаючи пологого берега. Їм довелося бігти досить довго, поки вони змогли вибратися на берег, і коли нарешті берегом дійшли до того місця, де злізли Каї-Наї та Мабора, вже стемніло й погоню довелося припинити. Вони помітили тільки, що сліди хлопців не прямували до скель а, навпаки, йшли від неї в ліс, і це заспокоїло зерноїдів, бо вони мали на думці не переслідування хлопців, а зовсім іншу мету.

А Мабора та Каї-Наї, як зайці, бігли лісом і їм в ухах дзвеніли ще гомін і крики переслідників. Вони почували себе досить погано: бігти було важко, снігу нападало багато, і вони залишали після себе такі сліди, що по них не збилася б і мала дитина, не те що такі знавці лісу й слідів, як зерноїди. Нарешті Каї-Наї вибився з сил і сказав:

— Я не можу більше бігти… Ти біжи й попереди плем’я, а я, може, де-небудь сховаюсь.

Мабора зупинився.

— Де ти там сховаєшся, ми залишили такі сліди на снігу, наче тут пройшов турячий гурт.

Мабора прислухався, погоні не було чути, але зерноїди могли бігти мовчки. Він подивився на Каї-Наї. Каї-Наї, блідий, з спітнілим лобом, стоячи по пояс у снігу, притулився до дерева, тяжко дихав і якось жалібно поглядав на Мабору. Мабора знав, що треба бігти якнайшвидше, але він чогось стояв і чекав поки відпочине хлопець.

Мабора і сам не знав, що в душі його прокинулися невідомі досі жалість і товариське почуття до хлопця.

— Погоні не чути, — сказав він. — Ходім трохи тихше… Іди за мною и попадай у мої сліди, тобі буде легше йти.

Мабора знову пішов, а Каї-Наї, намагаючись попадати в широкі сліди юнака, поплентавсь. за ним. Вони не пішли просто до скелі, бо Мабора боявся, що зерноїди, оббігши річкою, де було легко йти, зустрінуть і спіймають їх. Через це вони звернули у бік, в саму гущавину лісу, сподіваючись до вечора ще дійти до скелі й попередити мешканців про небезпеку. Вони довго йшли, прислухаючись, чи не чути погоні але погоні не було.

У лісі було тихо. Тільки сороки скреготали, побачивши хлопців, і стежили за ними, перелітаючи з гілки на гілку. Сніг блискучим шаром ліг на деревах, вітки вгиналися від нього аж до землі, а від дерев на сніг падали сині тіні.

Мабора та Каї-Наї відкинули з голов вовчі шкіри, що були їм за відлоги, і йшли так деякий час, а сніг з гілок, коли вони пролазили попід ними, сипався їм за шию і танув, але це було тільки приємно… Іноді вони потрапляли на ведмежий барліг; видно було, як пара від ведмежого подиху йшла з барлогу, і вони чули теплий смердючий запах сонного звіра. Йти було важко, особливо Каї-Наї: він майже по пояс провалювався у сніг. Хлопці побачили, що потомилися: вони забрали занадто в бік і одійшли дуже далеко від скелі. Їм стало ясно, що вони не зможуть завидна добратися додому. Це було неприємно, але що ж було робити. Коли зовсім стемніло, хлопці вирили у снігу яму, утоптали в ній сніг, полягали й заснули, як ведмеді, притулившись один до одного. Удосвіта хлопців розбудив могутній рев зубра. Мабора виглянув з ями. Зубр ревів десь з боку, і його не видно було в сутіні лісу. Маборі було дуже приємно, що його збудив звір, а не сокири зерноїдів, бо він усе сподівався, що зерноїди не залишать погоні і переб’ють їх тут, знайшовши в ямі.

Хлопці, хоч і голодні, весело побігли до скелі. Йти стало легше: сніг від морозу, що був уночі, змерзся і видержував вагу хлопців.

Опівдні хлопці прибігли до скелі. На узліссі вони зупинилися й прислухалися, чи не чути де зерноїдів, але в лісі було тихо. Мовчала скеля: на площадці перед печерами не видно було жодного мешканця. Це здивувало хлопців. Вони обережно вийшли з лісу й підійшли до скелі. Сніг коло скелі був утоптаний і залитий кров’ю. По схилах скелі й під скелею, тут і там, лежали трупи мисливців з племени орла й трупи білявих зерноїдів.

Вже вовча зграя й круки поралися коло трупів. Очевидячки, зерноїди повернулися до скелі й перебили необачне плем’я орла. Тремтячи від жаху, хлопці вилізли на скелю. На площадці один на одному валялися трупи бойців; під скелею на льоду річки, розкинувши руки, з проламаною головою, лежав рудий Дод, а коло нього ницьма лежав здоровий Ману. Ні жінок, ні дітей не було вже на скелі: всіх їх забрали з собою переможці. В чаклуновій печері Мабора знайшов свого батька, що ранений лежав у кутку печери і старого чаклуна, що, схиливши сиву голову, сидів коло ватага. У другому кутку в клітці сидів орел, тотем племени…

Це було все, що зосталося від племени червоної скелі. Коли хлопці зайшли в печеру, чаклун навіть не підвів голови…

Ранений розповів Маборі, що зерноїди знову напали на скелю, викурили з печер мешканців і перебили всіх, а його, раненого в груди стрілою, підібрав чаклун і приніс у печеру. Чаклун, почувши дим у своїй печері і зрозумівши, що це зерноїди знову викурюють їх з печер, відсунув камінь, що затуляв дірку, узяв клітку з орлом і сховався у залі, де вчора знайшло притулок від ворогів усе плем’я. Він пересидів там ніч, а вранці обережно виліз з дірки і вийшов на площадку. Тут він знайшов ледве живого ватага й переніс його у свою печеру. Невеселе життя було цих недобитків червоної скелі… Мабора та Каї-Наї, зоставшись єдиними мисливцями, щодня ходили на полювання й годували напівбожевільного чаклуна та раненого ватага, що майже нічого не їв. Він кашляв і харкав кров’ю.

Чаклун балакав з тотемом і з печери щоночі вилітали дзижчання тарахкалки і лячний клекіт орла.

Коли ранений ватаг балакав і кидавсь у маренні, чаклун підходив і довго дивився на нього.

— М’ясо людини, м’ясо людини… — мурмотів чаклун, — він видужає від людського м’яса…

Одного ранку Мабора пішов на полювання сам: Каї-Наї простудився і хворий зостався дома. Він, зігнувшись і загорнувшись у шкіру, сидів серед печери коло багаття, а в кутку марив ранений ватажок.

Каї-Наї трясла пропасниця, йому хотілося лягти, але він змагався з хворобою і, пересилюючи себе, сидів коло багаття. Смагляве обличчя Каї-Наї горіло полум’ям, а руки й ноги були холодні, і він щохвилини простягаючи грів їх коло вогню. Чаклун поравсь у своєму кутку коло клітки з орлом…

— М’ясо людини, м’ясо людини, — мурмотів він.

Раптом він підвів голову і подивився на Каї— Наї. Якась божевільна думка промайнула йому в голові…

Він крадучись вийшов на площадку і оглянувсь навкруги.

Нікого не було коло скелі; Мабора був далеко в лісі… Обгризені кістки людей валялися на снігу коло скелі.

Чаклун повернувся в печеру і знову якось чудно глянув на Каї-Наї.

Каї-Наї, похиливши чорну голову, дрімав коло багаття.

Чаклун підійшов до клітки, витяг з-за неї сокиру, що колись загубив зерноїд, рятуючи рудого Дода, і підкрався до Каї-Наї. Потім розмахнувся і щосили вдарив по голові Каї-Наї сокирою…

Хлопець, навіть не скрикнувши, упав головою в вогонь.

Чаклун тремтячими руками вирізав шматок м’яса з Каї-Наї і засмажив його над багаттям. Потім підійшов до раненого і почав годувати, розжовуючи і засовуючи м’ясо в рот хворому…

Ранений був без пам’яті; він одбивався від чаклуна, не їв і випльовував їжу…

____________

А Мабора, далеко від скелі, стежив за молодим оленем, щоб підстрелити його і нагадувати смачним м’ясом свого товариша, малого хворого хлопця Каї-Наї.

Content

Бабенко Г. Люди з Червоної скелі

Г. Бабенко ЛЮДИ З ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ Оповідання з життя людей кам'яної доби

ЗАГИН ПЛЕМЕНИ УРУ-УРУ

ОГНІ НА ЧЕРВОНІЙ СКЕЛІ

ЗУСТРІЧ З ЛЮДЬМИ З ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ

ТОТЕМ ПЛЕМЕНИ З ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ

ПОЛОНЕНИЙ

ПОГОНЯ

МАТИ

ГОЛОД СЕРЕД ЛЮДЕЙ ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ

ЗЕРНОЇДИ

ЗАГИН ПЛЕМЕНИ ОРЛА З ЧЕРВОНОЇ СКЕЛІ