Дона Тарт

Тайната история

На Брет Ийстън Елис, чиято щедрост винаги ще сгрява сърцето ми, и на Пол Едуард Макглоин — вдъхновител, меценат и най-добрият приятел, който ще имам някога на този свят

.

Изследвам генезиса на един филолог и твърдя следното:

1. Не е възможно един млад мъж да знае какви са били гърците или римляните.

2. Той не знае дали е годен да възприеме това, което би научил за тях.

„Несвоевременни размишления“,

Фридрих Ницше

„Хайде, нека прекараме един приятен час в разказване на истории и историята ни ще бъде за възпитанието на нашите герои.“

„Държавата“,

кн. II, Платон

Благодарности

Благодаря на Бинки Ърбън, чиито неустрашими усилия в името на тази книга не подлежат на описание, на Съни Мета, защото направи всичко това възможно, на Гари Фискетджон, il miglior fabbro, както и на Гарт Батиста и Мари Беан, които проявяваха такова търпение към мен, че понякога ме умиляваха до сълзи.

И въпреки опасността това да прозвучи като изброяването на корабите при Омир, ето имената на хората, на които също трябва да благодаря заради тяхната помощ, вдъхновение и обич:

Ръс Далън, Грета Едуардс-Антъни, Клод Фредерикс, Черил Гилман, Една Голдинг, Бари Хана, Бен Херинг, Биатрис Хил, Мери Минтър Крозър, Антоанет Лин, Кейтлин Маккафри, Пол и Луиз Макглоин, Джо Макгинис, Марк Макнеъри, Уили Морис, Ерин „Максфийлд“ Париш, Дилия Рийд, Паскал Ритърнър-Рааб, Джим и Мери Робисън, Елизабет Сийлиг, Марк Шоу, Ориан Смит, Мора Спийгъл, Ричард Стилуел, Макензи Стъбинс, Ребека Тарт, Мини Лу Томпсън, Артуро Виванте, Тейлър Уедърол, Алис Уелш, Томас Яркър, и най-вече на милото, лошо старо семейство Буше.

Пролог

Снегът в планините се топеше, а Бъни беше мъртъв от няколко седмици, преди да започнем да осъзнаваме сериозността на положението. Всъщност тялото бе открито десет дни след смъртта му. Това беше едно от най-големите издирвания в историята на Върмонт — щатски патрули, ФБР, дори армейски хеликоптер. Затвориха колежа и фабриката за бои в Хампдън. Прииждаха хора от Ню Хампшър, от северната част на щата Ню Йорк, та дори чак от Бостън.

Невероятно е колко успешен се оказа простичкият план на Хенри въпреки тези непредвидени събития. Намерението ни не бе да скрием тялото така, че да не бъде намерено. Всъщност изобщо не възнамерявахме да го крием, просто го оставихме там, където беше паднало, с надеждата, че някой преминаващ неудачник ще се натъкне на него, преди отсъствието му да бъде забелязано. Това, което искахме да внушим, бе само по себе си просто и ясно: падащите скали, трупът със счупен врат на дъното на клисурата и следите от забити в калта пети, обърнати към пропастта — всичко говореше за нещастен случай по време на катерене и нищо повече. Ако същата вечер не беше паднал сняг, всичко щеше да приключи с това — с няколкото пролети сълзи и скромното погребение. Но снегът заличи всички следи и едва след десет дни, когато започна да се топи, за щатските патрули, за ФБР и за помощниците в издирването от града стана ясно, че през цялото време са се разхождали напред-назад по тялото, докато снегът над него не се превърна в плътна ледена маса.

* * *

Трудно ми е да повярвам, че толкова много шум се вдигна за нещо, за което отчасти нося отговорност и аз. А още по-трудно е да повярвам, че преживях всичко това — камерите, униформите и хората, плъпнали по връх Катаракт, подобно на мравки в захарница, без да предизвикам и следа от съмнение. И все пак, едно е да го преживееш, съвсем друго — да го преодолееш. Навремето си мислех, че в онзи априлски следобед виждам за последен път онази клисура. Сега далеч не съм толкова убеден. Търсачите напуснаха града и всичко край мен отново утихна. Осъзнах обаче, че през всичките тези години, колкото и да съм се преструвал, че съм някъде другаде, никога не съм напускал онова място: там горе на върха, край калните коловози в покаралата трева, където небето бе притъмняло над тръпнещите ябълкови цветове, а из въздуха се носеше пронизващият мирис на снега, който щеше да падне вечерта.

— Какво правите тук? — изненадано попита Бъни, когато ни видя да го очакваме и четиримата.

— Как какво? Търсим нов вид папрат — отговори му Хенри.

После шепнешком си разменихме реплики в шубрака, хвърлихме последен поглед на тялото, за сетен път огледахме наоколо — нямаше изпуснати ключове или изгубени очила1, никому нищо не липсваше — а после тръгнахме в индианска нишка през гората. Обърнах се за последно, за да видя фиданките, които сякаш бързаха да затварят пътеката зад гърба ми. Ясно си спомням обратния път и първите снежинки, които се носеха между боровете. В съзнанието ми също тъй ясно изплува и облекчението, с което се натъпкахме в автомобила и поехме по пътя, сякаш бяхме щастливо семейство на почивка. Хенри шофираше, стиснал зъби, а ние подобно на деца се накланяхме през седалките и бъбрехме. Ясно помня и дългата, ужасна нощ, която ни предстоеше, както и дългите и ужасни дни, които ни очакваха. Въпреки всичко това ми е достатъчен само един поглед през рамо, за да се видя пак там, над клисурата, спускаща се зелена и тъмна между фиданките — картина, която никога няма да забравя.

Предполагам, че в определен етап от живота си съм имал какви ли не истории за разказване, но сега разполагам само с тази. Тя е единствената, която ще мога да разкажа някога.

КНИГА ПЪРВА

Глава първа

Дали извън художествената измислица съществува нещо като „гибелна страст“, онази отчетлива, тъмна пукнатина, която бележи поврата в нечий живот? Мислех, че няма такова нещо. Сега съм на обратното мнение. Моята страст е болезненият стремеж към живописното — на всяка цена.

„А moi. L’histoire d’une de mes folies.“ 2

Казвам се Ричард Папен. На двадесет и осем години съм и до деветнадесетата си година не бях виждал Нова Англия или колежа Хампдън. Калифорниец съм по рождение, а както установих наскоро, и по природа. Последното е нещо, което си признавам едва сега, след като го разбрах. Не че това има голямо значение.

Израснах в Плано, малко градче в северната част на Силиконовата долина. Нямам нито братя, нито сестри. Баща ми притежаваше бензиностанция, а майка ми си стоеше вкъщи, докато не поотраснах и времената не станаха трудни, та й се наложи да започне работа като телефонистка на една от големите фабрики за чипове в покрайнините на Сан Хосе.

Плано. Самото име извиква в съзнанието заведения за бързо хранене, каравани и връхлитащи от асфалтовата настилка горещи вълни. Годините, преживени там, не ме дариха със забележително минало — нямах нищо, от което да не мога да се отърва като от чаша за еднократна употреба. А това в известен смисъл е рядка придобивка. Когато напуснах дома си, нищо не ми пречеше да измисля едно ново и далеч по-ласкателно животоописание, пълно със забележителни и простички случки — едно лесно смилаемо за непознатите, цветисто минало.

Омаята на това измислено детство, изпълнено с плувни басейни, портокалови горички и далечни, обгърнати от ореола на шоубизнеса родители, напълно затъмни безцветния оригинал. На практика, когато се замисля за детските си години, не мога да се сетя за много неща с изключение на една жалка сбирщина от предмети: гуменките, които носех през цялата година, книжките за оцветяване от супермаркета и изтърканата футболна топка, моят принос към съседските игри. С две думи, нищо интересно, още по-малко пък забележително. Бях тих, висок за възрастта си и доста луничав. Нямах много приятели, но не мога да кажа дали това се дължеше на личен избор или на обстоятелствата. В училище се справях добре, но не блестях с нищо. Обичах да чета — поредицата за Том Суифт, романите на Толкин, но също така да гледам телевизия, при това доста — проснат на килима в голата ни всекидневна през дългите и скучни следобеди след училище.

Честно казано, не мога да си спомня още кой знае какво за онези години, освен едно определено настроение, което се бе просмукало в повечето от тях — една меланхолия, която свързвам с гледането на „Чудният свят на Дисни“ в неделните вечери. Неделята беше тъжен ден — ранно лягане и училище на другия ден — но докато гледах фойерверките, осветяващи окъпаните в светлини замъци на Дисни, ме обземаше едно по-общо чувство на боязън, на прикованост към омагьосания кръг училище-дом. Все обстоятелства, които поне за мен представляваха ясна и основателна причина за потиснатост. Баща ми беше стиснат, домът ни — грозен, майка ми не ми обръщаше достатъчно внимание, дрехите ми бяха евтини, подстрижката ми твърде къса и никой в училище не ме харесваше кой знае колко. И тъй като откакто се помня всичко това важеше с пълна сила, мислех си, че несъмнено, докато свят светува, нещата ще продължат да текат в същото ужасяващо русло. Накратко, усещах, че животът ми е увреден в самата си основа по някакъв неуловим начин.

Няма нищо изненадващо тогава, че ми е трудно да приравня своя живот с живота на приятелите си, или поне с онзи, който смятах, че са водили. Чарлс и Камила са сираци (колко силно съм желал тази жестока съдба!), отгледани от баби и пралели в къща във Вирджиния, заобиколени от коне, реки и онези дървета, чийто сок индианците използвали като естествена дъвка. Колкото до Франсис, майка му го родила съвсем млада — седемнадесетгодишно малокръвно червенокосо момиче с богат баща, което избягало с барабаниста на Ванс Вейн и неговите „Музикални момци“. Само след три седмици вече си била вкъщи, а бракът им — анулиран след шест, и както Франсис обича да казва, неговите баба и дядо го отгледали заедно с майка му, сякаш били брат и сестра, по толкова величествен маниер — английски гувернантки, частни училища, лета в Швейцария и зимни курорти във Франция — че дори и клюкарите били впечатлени. Да вземем дори грубоватия Бъни. Детството му, както и моето, не бе белязано от моряшки куртки и уроци по танци. Но си беше едно типично американско детство. Баща му бил ръгби-звезда в университета „Клемсън“, станал по-късно банкер. Бе израснал с четирима братя и нито една сестра, в шумна къща в предградията — с яхти, тенис ракети и голдън ритрийвъри на тяхно разположение, лета в Кейп Код, пансиони край Бостън и пикници по време на футболния сезон край отворената задна врата на автомобила. Детство, което непрестанно се долавяше у Бъни — от начина, по който се ръкуваше, до начина, по който разказваше някой виц.

Като изключим старогръцкия език и годината, прекарана в тяхната компания, никога не съм имал нещо общо с някого от тях, както нямам нищо общо с тях и сега. Ако любовта е нещо, което може да се споделя от мнозина, тогава смятам, че тя е другото, което ни свързваше, въпреки че осъзнавам колко странно може да прозвучи това в светлината на историята, която ще ви разкажа.

Как да започна?

След училище постъпих в малък колеж в родното си градче. Родителите ми бяха против това, тъй като ми дадоха ясно да разбера, че от мен се очаква да помагам на баща си в бизнеса му. Именно това бе една от многото причини, накарали ме да постъпя в колежа. По време на двете години, прекарани там, изучавах и старогръцки. Разбира се не от любов към езика, а защото се подготвях да уча медицина (парите, знаете ли, бяха единственият начин, по който можех да променя своята орис, а лекарите изкарват доста пари, QED3). Моят наставник в колежа ме посъветва да запиша и един език, за да изпълня изискванията за хуманитарни предмети. И тъй като часовете по старогръцки бяха следобед избрах него, така можех в понеделник да спя до късно. Този ми избор се дължи изцяло на случайността, но както ще разберете по-нататък, щеше да се окаже съдбовен.

Справях се със старогръцкия, нещо повече, бях блестящ по този предмет и през последната година дори ме наградиха от катедрата по класически езици. Това бе любимият ми предмет, защото бе единственият, който се водеше в обикновена класна стая — нямаше стъкленици, пълни с кравешки сърца, нямаше миризма на формалдехид, нямаше и клетки, пълни с крещящи маймуни. Първоначално си мислех, че с упорит труд ще преодолея огромната си погнуса и неприязън към призванието си, а ако се трудя още по-упорито, дори може да събудя у себе си някакъв скрит талант за лекарската професия. Но нещата не стават така. Месеците изминаваха, все нищо не ме затрогваше, макар и да не бях напълно отвратен. Оценките ми по биология бяха лоши, а учителят и съучениците ми ме презираха. Без да кажа на родителите си, се прехвърлих да уча английска литература — ход, който дори и на мен се струваше обречен, достоен за цар Пир. Имах усещането, че режа клона, на който седя, и че определено ще съжалявам за това, тъй като все още бях убеден, че е по-добре да се провалиш в едно печелившо поприще, отколкото да се бориш в едно, за което баща ми, който си нямаше хабер нито от финанси, нито от академично образование, ме бе убедил, че е най-недоходоносното. Неизбежно щяло да доведе до непрестанното ми висене вкъщи и просене на пари от моя страна. Пари, каквито, както той надлежно ме увери, нямал никакво намерение да ми дава.

И тъй, започнах да уча литература, това ми се нравеше повече. Домът не ми стана по-симпатичен. Не мисля, че съм в състояние да предам отчаянието, до което ме довеждаше моята среда. Предвид обстоятелствата и нрава ми предполагам, че бих бил нещастен навсякъде, както в Биариц и Каракас, така и на остров Капри, но тогава бях убеден, че нещастието ми произхожда от онова място. Вероятно част от него наистина произлизаше оттам. До известна степен Милтън има право, когато пише, че „умът е място и в себе си той може / от рая да направи ад…“4 и т.н., но така или иначе бе ясно, че основателите на Плано са използвали за модел не рая, а онова другото, далеч по-скръбно място. Докато бях в гимназията, придобих навика да се шляя след училище из огромните търговски центрове — шляех се из осветените и прохладни галерии, докато стоките и кодовете, местата за отдих и ескалаторите, огледалата и музиката, шумът и светлините им не ме замаеха, предпазният бушон в главата ми не изключеше и изведнъж всичко не изгубеше очертания — цветове без форма, мехур от несвързани молекули. После, подобно на зомби, се добирах до паркинга. Отправях се към игрището за бейзбол, където, без дори да излизам от автомобила и с ръце на волана, седях вторачен в телената ограда и пожълтялата зимна трева, докато слънцето не залезеше и вече не можех да различа очертанията на предметите.

Не можех да разбера същината на своята неудовлетвореност, макар да бях възприел погрешното виждане, че тя е израз на бохемство, с доста смътен марксистки произход (през пубертета нелепо парадирах с привидни социалистически убеждения, главно за да дразня баща си). Бих побеснял дори при най-незабележимия намек, че тя се дължи на пуританската жилка в характера ми, което всъщност бе и истината. Неотдавна открих следния пасаж, написан в една тетрадка, когато съм бил приблизително осемнадесетгодишен: „За мен това място е пропито с миризмата на гнилоч, подобна на миризмата на умиращи презрели плодове. Никъде другаде противните процеси на рождението, съвкуплението и смъртта, тези чудовищни повратни точки в битието, гърците ги наричат «миазма» или «петно», не са толкова животински и същевременно толкова разкрасени, за да изглеждат привлекателни. И никъде другаде толкова много хора не вярват толкова силно в лъжи, изменчивост и смърт, смърт, смърт.“

Струва ми се доста преувеличено, но от това как звучи съдя, че ако бях останал в Калифорния, щях да свърша като последовател на някой култ или най-малкото щях да следвам някакви странни ограничения в избора си на храна. Спомням си, че по онова време четях Питагор и в някои от идеите му откривах странно очарование, например носенето на бели одежди или въздържанието от храна, която има душа.

Вместо това се озовах на Източния бряг.

Запалих се по Хампдън по ирония на съдбата. Една вечер, през един дълъг уикенд след Деня на благодарността, изпълнен с дъждовно време, боровинки от консерва и досадния звук на футболните мачове от телевизора, се прибрах в стаята си след кавга с моите родители (така и не си спомням за какво се бяхме карали, винаги спорехме за пари и училище). Ровех из гардероба за палтото си, когато отнякъде изпадна брошурата на колежа Хампдън в град Хампдън, щата Върмонт.

Беше отпреди две години. Докато бях в гимназията, доста колежи ми бяха изпращали подобни неща, защото резултатите от изпитите ми бяха високи, но за съжаление не достатъчно, та да ми осигурят стипендия. Тази бях запазил в учебника си по геометрия и бе преседяла там през последната ми година в училище.

Нямам и най-малка представа защо беше в гардероба ми. Предполагам, че съм я задържал, защото изглеждаше добре. Прекарах безброй часове през последната година в училище в съзерцание на фотографиите в нея, сякаш ако се взирах в тях достатъчно дълго и с копнеж, благодарение на някаква незнайна осмоза щях да се озова сред кристалната им и неопетнена чистота. Дори и сега си спомням тези фотографии, подобно на картинките в любима книжка от детството. Окъпаните в слънчева светлина ливади, обгърнатите от облаци върхове в премрежената далечина, безбройните нападали листа във ветровития есенен ден, големите огньове на открито, мъглата, звука на виолончело, тъмните прозорци и снега.

Колежът Хампдън, град Хампдън, щата Върмонт. Основан през 1895 година. Само този факт стигаше, за да предизвика моето удивление. Нито едно от нещата, които знаех за Плано, не се бе появило по-рано от 1962 година. Брой на студентите — петстотин. Позволяващ обучение на лица от двата пола. Прогресивен. Специализиран в свободните изкуства. Високи критерии за приемане в учебното заведение. „В желанието си да предложи един всеобхватен курс на обучение в хуманитарните дисциплини, колежът Хампдън се стреми не само да даде на студентите си солидни познания в избраната от тях сфера, но и да им помогне да придобият задълбочени знания за западното изкуство, цивилизация и мисъл. Целта ни е не само да запознаем отделната личност с фактите, а да я научим да вае с помощта на изначалните съставки на мъдростта.“

Колежът Хампдън, град Хампдън, щата Върмонт. Дори около самото име витаеше някакво строго английско звучене, поне за моето ухо, което безнадеждно лелееше за Англия и бе глухо за сладките и тъмни ритми на малките мисионерски градчета. Дълго време съзерцавах една снимка на постройка, под която пишеше „Централна сграда“ и от която струеше слаба академична светлина — толкова различна от Плано и от всичко останало в моя живот — светлина, която ме караше да си мисля за дълги часове, прекарани в прашни библиотеки, обграден от стари томове и тишина.

Майка ми почука на вратата и ме повика. Не й отговорих. Откъснах формуляра за допълнителна информация и започнах да го попълвам. Име: Джон Ричард Папен. Адрес: „Мимоза корт“ №4487, Плано, Калифорния. Бих ли искал да получа информация за възможностите за финансово подпомагане? Да (отговорът беше съвсем очевиден). На следващата сутрин изпратих формуляра по пощата.

Последвалите месеци бяха една безкрайна и кошмарна битка с документите, изпълнена с патови положения и водена в окопите. Баща ми отказа да попълни формулярите за получаване на финансова помощ. Най-накрая в изблик на отчаяние откраднах данъчната декларация от жабката на тойотата му и ги попълних сам. После отново чакане. Пристигна писмо от директора, отговарящ за приема на студенти. Трябваше да се явя на интервю, кога бих могъл да отида във Върмонт? Отговорих му, че не мога да си позволя полет дотам. Пак чакане и ново писмо. Колежът ще върне парите за пътуването, ако приема предложената ми от тях стипендия. Междувременно пристигнаха и документите за самата стипендия. Според баща ми частта, която семейството ми трябваше да поеме, бе повече, отколкото можехме да си позволим, и той отказа да я покрие. Този особен вид партизанска война се проточи цели осем месеца. Дори и сега не осъзнавам съвсем ясно поредицата от събития, довели до моето пребиваване в Хампдън. Преподаватели, които приеха положението ми с разбиране, писаха писма — бяха направени редица изключения в моя случай. Не бе изминала и една година, след като под влияние на мигновеното хрумване бях седнал на жълтия и раздърпан килим в стаята ми в Плано и бях попълнил формуляра, а вече слизах от автобуса в Хампдън с два куфара и петдесет долара в джоба.

Никога не съм бил по̀ на изток от Санта Фе и по̀ на север от Портланд, така че след една дълга и неспокойна нощ, започнала някъде в Илинойс, когато слязох от автобуса беше шест часа сутринта и слънцето се издигаше над върховете, брезите и невероятно зелените ливади. Замаян от нощта, безсънието и трите дни, прекарани в пътуване по магистралите, си помислих, че съм се озовал в край, роден от сънищата.

Общежитията не бяха никакви общежития или поне по нищо не приличаха на онези, които познавах, със сиви стени и потискаща, жълтеникава светлина. Постройките бяха облицовани с дъски, имаха зелени капаци на прозорците, бяха разположени зад централната сграда и обградени от явори и ясени. Както и да е, въпреки това не се надявах, че определената за мен стая, където и да се намираше тя, би могла да бъде друга освен грозна и разочароваща. Ето защо, когато за първи път я зърнах, се втрещих — бяла, прозорците й гледаха на север, гола като монашеска килия, с дъбов под, осеян с белези, и с наклонен като на мансарда таван. През първата нощ в нея седях на леглото, докато слънцето залязваше, стените бавно преливаха от сиво в златисто и се претопиха в черно. Някъде в другия край на коридора едно сопрано до отмала се катереше и слизаше по нотната стълбица, отмря и последният светлик, а сопраното продължаваше своите каденци в тъмнината, подобно на ангел на смъртта. Въздухът никога не ми се е струвал толкова студен и разреден, както през онази нощ и никога не съм се чувствал толкова далеч от ниско нахвърляните очертания на прашния Плано.

До началото на учебните занимания стоях сам между белосаните стени на своята стая, сред яркозелените ливади на Хампдън. През тези първи дни се чувствах щастлив както никога досега — бродех като сомнамбул, зашеметен и опиянен от красота. Група момичета със зачервени бузи играеха футбол, опашките им се мятаха на всички страни и над кадифеното, обагрено от здрача игрище се носеха викове и смях. Дърветата скърцаха под тежестта на товара си, на тревата под тях бяха нападали червени ябълки, носеше се тежкият и сладникав мирис на загниващия по земята плод, и около тях непрекъснато жужаха оси. Часовниковата кула на централната сграда — обвити в бръшлян тухли и бял заострен шпил, сякаш омагьосан в замрежената далечина. Шокът, когато за първи път видях бреза през нощта, издигаща се в тъмнината, хладна и безплътна като призрак. Нощите, по-дълги, отколкото си представях — черни, ветровити и безкрайни, хаотични и необуздани.

Възнамерявах да запиша старогръцки език, тъй като това беше единственият език, който познавах добре. Когато споменах това на академичния си съветник, французин на име Жорж Лафорг, с мургава кожа и тесен нос с големи ноздри, той само се усмихна и опря върховете на пръстите си едни в други.

— Боя се, че това няма да бъде възможно — каза той с френски акцент.

— Защо?

— Има само един преподавател по старогръцки и той е много взискателен към своите студенти.

— Учил съм старогръцки две години.

— Най-вероятно това няма да има никакво значение за него. Освен това, ако основният ви предмет ще бъде английска литература, трябва да изучавате някой жив език. Все още има места в началния ми курс по френски, както и за часовете по немски и италиански. А колкото до испанския — добави след кратка консултация с листата пред себе си, — там е почти пълно, но ако желаете, ще говоря с господин Делгадо.

— Предполагам, че вместо с него бихте могли да говорите с преподавателя по старогръцки.

— Не съм убеден, че ще има някаква полза. Броят на учениците му е изключително ограничен. А и изборът му почива на лична, а не на академична основа.

В гласа му се долавяше нотка на сарказъм, а също така и намек, че ако не възразявам, то той не би желал да продължи този разговор.

— Не разбирам какво имате предвид — всъщност мислех си, че разбирам, но отговорът му ме изненада.

— Няма нищо общо с това, което си мислите. Той, разбира се, е прекрасен учен. Доста обаятелен при това. Но намирам за доста странни идеите му за преподаване. На практика той и студентите му нямат досег с останалата част от колежа. Така и не ми е ясно защо продължават да слагат курсовете му в общия каталог, това е подвеждащо и всяка година води до обърквания, защото тези часове фактически са недостойни. Чувал съм, че за да ви приеме сред учениците си, трябва да сте чели подходящите автори и да имате виждания, сходни с неговите. Неведнъж е отказвал да приеме студенти като вас, които имат познания и преди това са изучавали класиците. Колкото до мен — повдигна вежда той, — ако студентът желае да изучава предмета, който преподавам, и има необходимите познания, свободен е да посещава часовете ми. Много демократично, нали? Това е най-добрият подход.

— Често ли се случват подобни неща тук?

— Разбира се. Във всяко училище има трудни преподаватели. И има много — за моя изненада той заговори по-тихо, — много хора в този колеж, които са далеч по-трудни от него. Ще ви помоля да не цитирате думите ми.

— Няма — отговорих, леко изненадан от внезапната поверителност в разговора ни.

— Наистина е много важно да не го правите — беше се навел напред и шепнеше, малките му уста едва се отваряха, докато изричаха думите, — настоявам за това. Може и да не ви е известно, но имам неколцина страшни врагове в катедрата по литература. Та дори и да ви се струва невъобразимо, в моята катедра. Освен това — продължи Лафорг с по-нормален глас — той е особен случай. Преподавал е в това учебно заведение години наред и отказва да получава заплащане за труда си.

— Защо?

— Богат е. Дарява заплатата си на колежа, като приема само един долар годишно заради данъците.

— Ясно — въпреки че бях в Хампдън едва от няколко дни, вече бях свикнал с официалните обяснения за финансови затруднения, малки дарения и ограничени бюджети.

— Колкото до мен — продължи Лафорг, — обичам работата си, но имам съпруга и дъщеря, която учи във Франция, та парите са ми добре дошли, нали разбирате?

— Въпреки това ще говоря с него.

— Можете да опитате — повдигна рамене Лафорг, — но ви съветвам да не си определяте среща, защото най-вероятно няма да ви приеме. Казва се Джулиан Мороу.

Не държах толкова много да запиша старогръцки, но онова, което Лафорг ми каза, ме заинтересува. Слязох долу и влязох в първия кабинет, който се изпречи пред очите ми. Слаба, кисела на вид жена с изтощена руса коса седеше зад бюрото и ядеше сандвич.

— Сега съм в обедна почивка. Върнете се в два часа.

— Моля да ме извините. Търся кабинета на един от преподавателите.

— Хммм. Аз съм административен секретар, а не дъската за обяви, но може пък и да знам къде е. Кой е той?

— Джулиан Мороу.

— А, него ли? — отговори тя изненадана. — За какво ви е притрябвал? Мисля, че е горе, в Лицея5.

— Коя стая?

— Той е единственият преподавател там горе. Обича тишината и спокойствието. Ще го откриете.

Всъщност откриването на „Лицея“ не бе никак лесно. Беше една малка сграда в края на колежа, стара и дотолкова покрита с бръшлян, че почти не се различаваше от заобикалящата я природа. Партерът беше зает от зали и класни стаи, до една празни, с измити черни дъски и току-що лъснати с восък подове. Дълго се лутах, безпомощен, докато най-сетне открих едно малко и зле осветено стълбище в най-далечния край на сградата.

След като се изкачих по него, се озовах в дълъг и пуст коридор. Наслаждавайки се на шума от стъпките си по балатума, крачех бързо и оглеждах затворените врати за номера или имена, така стигнах до една, на която в месингова рамка бе поставена картичка. На нея с релефен шрифт бе изписано името „ДЖУЛИАН МОРОУ“. За миг се поспрях пред нея, а после почуках три пъти кратко.

Изминаха минута-две, след което бялата врата се открехна. Надникна едно лице — тясно и интелигентно, но изпълнено с тревога и любопитство, подобно на въпросителен знак. Въпреки че някои от чертите на това лице загатваха за младост — извитите като на елф вежди и стремителните, силни очертания на носа, челюстта и устата — то по никакъв начин не принадлежеше на млад човек, а и косата беше бяла като сняг. Лесно отгатвам възрастта на хората, но в този случай определено бях затруднен.

Известно време постоя така, а сините му очи ме гледаха с любопитство и примигваха.

— Мога ли да ви услужа с нещо? — гласът бе мил и внимателен — така възрастните говорят понякога с децата.

— Ами… Името ми е Ричард Папен.

Той примигна отново и наклони главата си на другата страна, погледът му бе весел, дружелюбен като на врабче.

— Искам да се запиша във вашия курс по старогръцки език.

Лицето му посърна:

— Толкова съжалявам — тонът му, колкото и да бе странно, подсказваше, че той наистина съжалява повече от самия мен. — Бих се радвал да ви приема, но се боя, че всички места са заети.

Нещо в това привидно искрено съжаление ми даде смелост:

— Вероятно има някакъв начин да приемете още един студент… — му казах.

— Ужасно съжалявам, господин Папен — скръбно ми отговори той, сякаш ме успокояваше за трагичната загуба на обичан приятел, опитвайки се да ме накара да разбера, че не е в състояние да ми помогне по някакъв друг съществен начин. — Ограничил съм се до петима студенти, не мога дори да си помисля да приема още един.

— Петима студенти не са чак толкова много.

Той бързо поклати глава със затворени очи, сякаш настоятелните ми молби го измъчваха.

— Наистина бих желал да ви приема, но дори не трябва да си позволявам да мисля за това. Ужасно съжалявам. Бихте ли ме извинили сега? Работя с един от студентите си.

* * *

Измина повече от седмица. Учебните ми часове започнаха, получих и работа при един професор по психология, д-р Роланд. (Трябваше да му помагам в някакво неясно „изследване“, чиято същина така и не разбрах. Той бе стар, отнесен на вид и разчорлен човек, изследовател на човешкото поведение, който прекарваше времето си, разтакавайки се в учителската стая.) Сприятелих се и с няколко души, повечето от които бяха първокурсници и живееха в моето общежитие. Може би приятели не е най-точната дума, която бих могъл да използвам. Хранехме се заедно, засичахме се на излизане или влизане, но основната причина за нашето сближаване бе фактът, че не познавахме никого другиго — положение, което тогава не ми се струваше непременно неприятно. Малцината, с които се бях запознал и които бяха по-дълго в колежа, разпитвах за историята на Джулиан Мороу.

Почти всеки беше чувал за него, научих всевъзможни противоречащи си, но интересни наглед истории: бил забележителен човек; измамник; не бил завършил колеж; един от големите интелектуалци на четиридесетте години, приятел на Езра Паунд и Т. С. Елиът; богатството си дължал на дялово участие в банка с вековна история, или пък, точно обратното, на придобиването на имущество с просрочена ипотека по време на Голямата депресия; че се скатал от изпълнение на войнишкия си дълг по време на някаква война (хронологически погледнато, не беше трудно да се разбере за коя война става дума); че имал връзки във Ватикана; че бил свързан с някаква свалена от власт владетелска фамилия в Близкия изток; или че имал нещо общо с франкистка Испания. Не можех да разбера къде се криеше истината във всичко това, но колкото повече научавах за него, толкова по-интересен ми ставаше. Започнах да дебна из студентското градче както неговата поява, така и тази на малката му група от ученици. Отдалеч не бяха нещо необикновено: четири момчета и едно момиче. Но отблизо бяха доста интересна картинка — поне за мен, тъй като никога не бях срещал подобни хора, които в моето съзнание притежаваха палитра от живописни и измислени качества.

Две от момчетата носеха еднакви очила: малки, старомодни, с кръгли метални рамки, което само по себе си възбуждаше любопитството ми. По-едрият от двамата, а той бе доста по-едър, над метър и осемдесет, имаше тъмна коса, квадратна челюст, груба и бледа кожа. Човек би могъл да го нарече хубав, ако чертите му не бяха толкова сурови, или очите му зад очилата — по-малко лишени от израз и празни. Носеше тъмни английски костюми и чадър (доста необичайна гледка за Хампдън), и преминаваше високомерно със съзнателната напереност на стара балерина, още по-озадачаваща при човек с неговите размери, край групичките от хипита и битници, подгответа и пънкари.

— Хенри Уинтър — отговориха приятелите ми, когато им го посочих в далечината, докато описваше широк кръг, за да избегне група свирачи на бонго на ливадата.

Другият, по-нисък, но не чак толкова, бе едно развлечено, русо момче с розови бузи и дъвка в устата, винаги весел, пъхнал юмруци дълбоко в джобовете на панталоните, деформирани на коленете. Всеки ден носеше едно и също сако — безформена маса от кафяв туид, протрита на лактите и с окъсели ръкави. Пясъчната му коса бе с път отляво, а един дълъг кичур се спускаше над едното от двете му очи, скрити зад очилата. Казваше се Бъни Коркоран — Бъни, кой знае защо, умалително от Едмънд. Имаше висок и креслив глас, който се носеше из столовата.

Третото момче бе най-екзотичното от групата. Елегантно, с остри черти, то бе прекалено слабо, с неспокойни ръце, хитро възбяло лице и къса, гъста, рошава коса в най-огненочервения цвят, какъвто бях виждал. Мислех си (неправилно), че се облича като Алфред Дъглас6 или граф дьо Монтескиу7: с красиви, колосани ризи с френски маншети, великолепни вратовръзки и черен балтон, който се развяваше след него, уподобявайки го на нещо средно между студента-принц и Джак Изкормвача. За свое най-голямо удоволствие веднъж го видях да носи пенсне. (По-късно разбрах, че не е истинско, а рамките придържат обикновени стъкла, защото зрението му бе доста по-остро дори от моето.) Казваше се Франсис Абърнати и по-нататъшните въпроси, свързани с личността му, предизвикваха подозрение у познатите ми от мъжки пол, които се чудеха на интереса ми към подобна персона.

Остана една двойка — момче и момиче. През по-голямата част от времето ги виждах заедно и първоначално смятах, че са гаджета, докато веднъж не ги видях отблизо и не осъзнах, че са близки роднини. По-късно научих, че са близнаци. Приликата между тях бе голяма: с тежко падащите тъмноруси коси и безполови лица, чисти, весели и същевременно тъжни, те приличаха на двойка фламандски ангели. Най-странното около тях, особено в контекста на Хампдън — място, което изобилстваше с псевдоинтелектуалци и декаденти в пубертетна възраст, и където черното облекло беше de rigueur8 — бе, че предпочитаха да се обличат в светли дрехи, най-вече в бяло. Сред стелещия се навсякъде дим от цигари и вездесъщата готическа изтънченост, те се появяваха ту тук, ту там като образи от средновековна алегория или отдавна починали знаменитости от отколешно градинско парти. Не беше никак трудно да разбереш кои са, тъй като бяха единствените близнаци в колежа. Казваха се Чарлс и Камила Маколи.

Всички те ми се струваха напълно недостижими. Когато ги срещнех обаче винаги ги наблюдавах с интерес: Франсис, приведен и шепнещ нещо на котката пред нечий праг; Хенри, профучаващ зад волана на малък бял автомобил, с Джулиан до него; Бъни, проточил се през някой от горните прозорци и викащ на близнаците долу на ливадата. Постепенно научих повече неща. Франсис Абърнати бе от Бостън и според повечето източници — доста заможен. Говореше се, че и Хенри е богат, но и нещо повече, че бил гений по отношение на езиците. Ползваше няколко, живи и мъртви, едва осемнадесетгодишен бе публикувал превод на Анакреон с коментари към него. (Научих това от Жорж Лафорг, който обикновено бе рязък и необщителен на тази тема. Впоследствие разбрах, че Хенри го беше унижил пред всички членове на катедрата по литература по време на частта за въпроси и отговори на годишната лекция на Лафорг върху Расин.) Близнаците държаха апартамент извън студентското градче и бяха от южните щати. Колкото до Бъни Коркоран, той имаше навика късно през нощта да слуша много силно маршовете на Джон Филип Суса9.

С всичко, разказано дотук, не искам да кажа, че бях обсебен от мисълта за тях. Дотогава нещата в училище се бяха канализирали, посещавах часовете, а и работех. Интересът ми към Джулиан Мороу и групичката му от студенти по старогръцки, макар и все още неутолен, бе започнал да избледнява, но тогава се случи нещо доста интересно.

Една сряда сутрин, през втората ми седмица в колежа, бях в библиотеката и преди часовете в единадесет приготвях копия за доктор Роланд. След като измина половин час, който прекарах, загледан в плуващите пред очите ми светлини на копирната машина, се върнах на гишето, за да оставя ключа на библиотекарката. На тръгване видях Бъни и близнаците, седнали зад една маса, покрита с хартии, перодръжки и шишета с мастило. Прекрасно си спомням именно шишенцата с мастило, защото бях запленен от тях, както и от дългите прави, черни перодръжки, които изглеждаха невероятно стари и някак опасни. Чарлс беше облечен с бял пуловер за тенис, Камила носеше светла рокля с моряшка яка и сламена шапка, а сакото от туид на Бъни висеше на облегалката на стола му, виждаха се няколко големи цепки и лекета по подгъва. Самият Бъни беше опрял лакти на масата, косата му беше в очите, а измачканите ръкави на ризата му бяха прихванати с раирани ластици. Говореха си тихо, свели глави един към друг.

Изведнъж ми се прииска да узная какво обсъждаха. Отидох до лавицата с книги зад масата им от по-дългата страна, сякаш не знаех какво точно търся и започнах да ги приближавам, докато не стигнах на такова разстояние от тях, че можех да се протегна и да докосна Бъни по рамото. Обърнат с гръб към тях — избрах наслуки една книга, както се оказа някакъв абсурден социологически текст, и се престорих, че разучавам показалеца накрая. Вторичен анализ. Вторично отклонение. Второстепенни групи… Средно училище.

— Не съм сигурна в това — каза Камила, — ако гърците са отплавали към Картаген, трябва да се използва акузатив. Не помните ли? Място, накъде? Това е правилото.

— Не може да е така — това беше Бъни. Гласът му — носов и оживен — звучеше като У. К. Фийлдс10, пипнал тежка форма на лонгайлъндски диалект11. — Не става дума за място и накъде, а за посока. Обзалагам се, че се изисква аблатив.

Последва объркано шумолене на хартия.

— Не — каза Чарлс. Гласът му приличаше на този на сестра му, дрезгав и с лек южняшки акцент. — Вижте сега. Те не само са отплавали към Картаген, но са тръгнали в тази посока, за да го нападнат.

— Ти си се побъркал.

— Не, те са се побъркали. Погледнете следващото изречение. Трябва да използваме датив.

— Сигурен ли си?

Отново шумолене на хартия.

— Напълно. Epi to karchidona12.

— Не е така — каза Бъни. Звучеше като Търстън Хауъл от „Островът на Гилиган“13. — Аблативът е ключът за бараката. Трудните винаги са в аблатив.

Малка пауза.

— Бъни — каза Чарлс, — ти си се объркал, аблатив има в латинския.

— Ама разбира се, че знам това — раздразнено му отвърна Бъни след кратко мълчание, изпълнено с двоумене, което доказваше точно обратното. — Но ти знаеш какво имам предвид. Аорист, аблатив са все едно и също, нали…

— Чарлс — добави Камила, — твоят датив не върши никаква работа.

— Напротив. Те са отплавали, за да нападнат града, нали така?

— Да, но гърците прекосяват морето, за да стигнат до Картаген.

— Именно затова поставям epi пред името на града.

— Но ти можеш да нападаш и пак да използваш epi, въпреки това трябва да използваме акузатив, защото основните правила са такива.

Сегрегация. Собствена личност. Концепция за самия себе си. Вперих поглед в индекса, а мозъкът ми трескаво търсеше падежа, от който се нуждаеха. Гърците прекосяват морето, за да достигнат Картаген. До Картаген. Място и накъде. Място и откъде. Картаген.

Изведнъж нещо ми проблесна. Затворих книгата и я върнах на лавицата.

— Моля да ме извините — казах аз.

Стреснати, те веднага спряха да си говорят, обърнаха се и се втренчиха в мен.

— Извинете ме, че ви прекъсвам, но падежът, който търсите е локатив, не мислите ли?

Известно време никой не пророни и дума.

— Локатив? — попита Чарлс.

— Просто поставете zde към karchido — добавих аз. — Мисля, че е zde. Ако го използвате, не се налага да поставяте предлог, освен epi, след като са тръгнали на война. Той предполага „в посока към Картаген“, а с това си спестявате и падежа.

Чарлс погледна листата пред себе си, а после и мен.

— Локатив, а? — попита. — Така е доста неясно.

— Сигурен ли сте, че може да се използва за Картаген? — добави Камила.

— Вероятно не — не бях се замислил над това. — Знам, че може да се използва за Атина.

Чарлс се пресегна, придърпа речника към себе си и започна да се рови из него.

— Дявол го взел, какво ви пука — намеси се остро Бъни. — Ако не се налага да го спрягаме и ако не изисква предлог, тогава според мен върши работа.

Облегна се назад и погледна към мен:

— Бих желал да стисна ръката ти, непознати друже.

Предложих му я, той я сграбчи и я разтърси здраво, като междувременно едва не катурна с лакътя си едно от шишенцата с мастило.

— Драго ми е да се запознаем, мда — добави той, докато с другата си ръка се пресегна и отмахна косата от очите си.

Смутих се, когато станах център на вниманието им. Сякаш изведнъж образите от любима картина, вечно погълнати от собствените си занимания, бяха вперили поглед извън платното и ми бяха проговорили. Само ден преди това Франсис, обгърнат в облак от черен кашмир и цигарен дим, бе преминал край мен по един от коридорите. За един кратък миг, когато рамото му ме докосна, се превърна в същество от плът и кръв. В следващия отново бе станал видение — плод на въображението ми — което, нехаещо за моето присъствие, се носеше по коридора, потвърждавайки твърдението, че привиденията не са заинтересовани от съществуването на живите.

Чарлс, който все още се ровеше из речника, се изправи и ми подаде ръка:

— Аз съм Чарлс Маколи.

— Ричард Папен.

— Аха, значи ти си онзи — изведнъж каза Камила.

— Моля?

— Ти си онзи, който е идвал да се записва за часовете по старогръцки.

— Това е сестра ми — добави Чарлс, — а това… Бън, каза ли му как се казваш вече?

— Не, не съм убеден. Вие ме направихте щастлив, господине. Имаме още десет изречения, подобни на това, и само пет минути, за да ги довършим. Казвам се Едмънд Коркоран — каза Бъни, като отново сграбчи ръката ми.

— От колко време учиш старогръцки? — попита Камила.

— Две години.

— Бива те.

— Жалко, че не си в нашата група — добави Бъни.

Напрегнато мълчание.

— Ами… — допълни Чарлс с известно неудобство. — Джулиан е доста особен, когато се стигне до това.

— Защо не отидеш отново при него? — предложи Бъни. — Занеси му цветя, кажи му, че обичаш Платон и си го опитомил.

Последва ново мълчание, този път по-неодобрително от предишното. Камила се усмихна, не точно на мен — сладка, безлична усмивка, сякаш бях келнер или продавач в магазин. Зад нея Чарлс, все още изправен, също се усмихна и учтиво повдигна вежди — жест, който можеше да бъде признак за нервност, но можеше и да означава какво ли още не, аз пък го изтълкувах като въпрос „Това ли е всичко?“.

Измърморих нещо и започнах да се отдалечавам от тях, когато Бъни, който гледаше в противоположната посока, протегна ръка и ме хвана за китката:

— Момент.

Стреснат, вдигнах глава. Хенри току-що влизаше — тъмен костюм, чадър и всичко останало.

Доближи се до масата и се престори, че не ме вижда.

— Здравейте. Свършихте ли? — попита ги той.

Бъни кимна с глава към мен.

— Хенри, ето един човек, с когото трябва да се запознаеш.

Хенри ме погледна. Изразът на лицето му не се промени. Затвори и отвори очите си, сякаш му се струваше невероятно, че някой като мен може да се е изпречил пред погледа му.

— Точно така — каза Бъни. — Името му е Ричард… Как ти беше фамилията?

— Папен.

— Да, да. Ричард Папен. Учи старогръцки.

Хенри вдигна глава, за да ме огледа:

— Със сигурност не и тук — каза той.

— Не — изрекох и срещнах погледа му, но изражението му беше толкова оскърбително, че бях принуден да извърна очи.

— Хенри, би ли погледнал това — бързо прибави Чарлс и отново започна да се рови из листата. — Щяхме да използваме датив или акузатив, но той предложи локатив.

Хенри се наведе над рамото му и погледна листа:

— Мда, стар локатив. Много в стила на Омир. Разбира се, граматически е правилно, но излиза леко извън контекста.

Повдигна глава, за да ме разгледа по-добре. Светлината беше под такъв ъгъл, че се отразяваше в стъклата на малките му очила и не можех да видя очите му.

— Много интересно. Значи сте познавач на Омир?

Можех да отговоря утвърдително, но имах усещането, че ще изпита задоволство да ме хване, ако направя някоя грешка, и че ще му бъде много лесно да го направи.

— Харесвам Омир — отвърнах тихо.

Той ме погледна със смразяващо презрение.

— Обичам Омир. Но разбира се тук изучаваме далеч по-нови автори — Платон, авторите на трагедии и т.н.

Опитвах се да измисля нещо в отговор, когато той се огледа незаинтересовано наоколо.

— Трябва да тръгваме.

Чарлс събра листата си и отново се изправи, Камила беше зад него, този път и тя ми подаде ръка. Така, както стояха един до друг, приликата между тях беше поразителна, но тя сякаш не се дължеше толкова на кръвта, която течеше във вените им, колкото на техните движения и стойката им. Жестът започваше от единия и преминаваше в другия като ехо, така че примигването на окото на единия, мигове по-късно отекваше в лекото помръдване на клепача у другия. Очите им, сиви, проницателни и спокойни, имаха един и същи сив цвят. Нея намирах за много красива, с вълнуваща, средновековна красота, която би могла да остане недоловима за случайния наблюдател.

Бъни избута стола си назад и ме потупа по гърба.

— И тъй, господине — каза той, — някой ден трябва да се видим и да си побъбрим за Гърция, нали?

— Довиждане — каза Хенри и ми кимна.

— Довиждане — отвърнах аз. Отдалечиха се, а аз стоях там и гледах след тях как напускат библиотеката един до друг, строени в широка фаланга.

* * *

Когато няколко минути по-късно се отбих в кабинета на доктор Роланд, за да оставя ксерокопията, го попитах дали би могъл да ми даде някакъв аванс.

Той се облегна назад в стола и впери воднистите си, зачервени очи в мен:

— Знаете ли, през последните десет години възприех обичая да не правя това. Позволете да ви обясня решението си.

— Известно ми е, господине — отговорих прибързано, защото „лекциите“ на доктор Роланд върху неговите „обичаи“ понякога отнемаха половин час, че и повече. — Разбирам съображенията ви, но този път е спешно.

Той отново се наклони напред и прочисти гърлото си:

— И какъв ще да е този спешен случай?

Ръцете му, възлести от вените и синкавобели около кокалчетата, бяха събрани на бюрото пред него. Загледах се в тях. Ужасно се нуждаех от десет или двадесет долара, но бях дошъл при него, без предварително да съм измислил какво ще му кажа.

— Как да ви кажа… Възникна нещо.

Той внушително сбърчи вежди. Твърдяха, че леко сенилното поведение на доктор Роланд е само поза. На мен пък ми изглеждаше доста истинско. Но понякога, когато човек не беше нащрек, той проявяваше неочаквани проблясъци на проницателност, която макар и често да нямаше нищо общо с темата на разговора, доказваше, че мисловните процеси все още чегъртаха някъде затлачените дълбини на съзнанието му.

Изведнъж ме споходи вдъхновение:

— Имам проблем с колата. Трябва да я закарам на ремонт — само дето нямах кола.

Не очаквах от него да ме разпитва повече, но напротив, той видимо се оживи.

— Какъв е проблемът?

— Нещо със скоростната кутия.

— С въздушно охлаждане ли е? Или с двойно?

— С въздушно охлаждане — отвърнах му, пристъпвайки от крак на крак. Не ми харесваше посоката, в която бе поел разговорът. Не разбирах нищо от коли, намирах за непосилна дори смяната на гума.

— Сигурно имаш някоя от онези малки коли с веобразни, шестцилиндрови двигатели.

— Точно така.

— Явно всички хлапета си умират за тях. Не бих позволил на детето си да кара нещо друго освен осем цилиндрова.

Нямах ни най-малка представа как да му отговоря.

Издърпа чекмеджето на бюрото си, започна да вади разни неща, да ги поднася близо до очите си и да ги връща обратно.

— Опитът ми показва, че когато се развали скоростната кутия, колата не става за нищо. Особено когато е шест цилиндрова. По-добре да я закараш на гробището за автомобили. Колкото до мен самия, аз притежавам двуместен десетгодишен олдсмобил. Карам го редовно на преглед, филтърът се сменя на всеки деветстотин километра, а маслото — на всеки пет хиляди. Трябва да внимаваш с автомонтьорските работилници в града — добави той остро.

— Моля?

Най-накрая откри чековата си книжка.

— Може би трябваше да те пратя до касата, но мисля, че става и така — с тези думи отвори чековата си книжка и бавно започна да пише в нея. — Когато в някои от тези гаражи в града разберат, че си от колежа, завишават цените двойно. „Ридиймд Рипеър“ са най-добрите. Много са набожни и вярват в прераждането, но ако не ги наглеждаш, ще ти смъкнат две кожи от гърба.

Откъсна чека и ми го подаде. Погледнах го и сърцето ми замря. Не бърках — попълнен и подписан чек за двеста долара.

— Не им позволявай да ти вземат повече пари, отколкото е необходимо.

— Няма, господине — отвърнах му аз, с едва прикрито ликуване. Какво ли щях да правя с всичките тези пари? Може би щеше дори да забрави, че ми ги е дал.

Доктор Роланд свали надолу очилата си и ме погледна над рамките.

— Гаражът се казва „Ридиймд Рипеър“. На магистрала номер 6 са, а знакът им е във формата на кръст.

— Благодаря ви.

Реех се във висините, докато вървях по коридора с двестате долара в джоба си. Първото нещо, което направих, когато слязох долу, бе да повикам от монетния телефон такси, което да ме отведе в Хампдън. Ако има нещо, в което съм добър, то е да разчитам на себе си. При мен това е дарба.

Какви ги свърших в Хампдън? Честно казано, бях твърде слисан от неочаквания и благоприятен развой, за да свърша кой знае какво. Беше прекрасен ден. До гуша ми бе дошло да бъда беден и без много да му мисля, влязох в един магазин за мъжко облекло на площада и си купих няколко ризи. След това отидох до благотворителния магазин на Армията на спасението и се разрових из кошовете с дрехи. Избрах едно палто от ръчно тъкан туид и кафяви обувки тип „Дерби“14, които ми ставаха, няколко копчета за ръкавели и смешна стара вратовръзка с десен на ловци, които преследват сърни. Оставаха ми все още около стотина долара. Дали да не се отбия в книжарницата? Да отида на кино? Да си купя бутилка скоч? Накрая бях толкова обсебен от предоставилите ми се възможности, че се влачех по озарения от есенното слънце тротоар, мърморейки и усмихвайки се на хората около мен, подобно на селско момче, заобиколено от орляк проститутки. Профучах през хората към уличния телефон, за да си повикам такси, което да ме отведе обратно в колежа.

След като се озовах в стаята, разстлах дрехите на леглото си. Копчетата за ръкавели бяха доста поизносени и с нечии инициали, но блестяха като златни, блещукаха на сънливото есенно слънце, което се лееше през прозореца и се процеждаше на малки жълти локвички по дъбовия под — чувствени, наситени, опияняващи.

Имах усещането, че вече съм преживял веднъж тази сцена, когато следващия следобед Джулиан отвори вратата по абсолютно същия начин, по който го беше направил и първия път — открехвайки я едва-едва и поглеждайки строго през процепа, сякаш вътре в кабинета му имаше нещо чудотворно, което трябва да бъде опазено, нещо, което той не искаше никой друг да види. Това беше усещане, което през следващите месеци щях да опозная много добре. Дори и сега, години по-късно и на километри разстояние, в сънищата си отново се виждам пред тази бяла врата, очаквайки го да се появи подобно на пазителя от приказките: без възраст, винаги нащрек и потаен като дете.

Когато видя, че това съм аз, той отвори вратата малко повече, отколкото предишния път.

— Господин Пипин, ако не се лъжа? — попита той.

Не си направих труда да го поправя:

— Боя се, че да.

Погледна ме за миг:

— Имате прекрасно име. Френски крале са го носили15.

— Зает ли сте сега?

— Никога не съм достатъчно зает за наследник на френския трон, ако наистина сте такъв? — отговори той любезно.

— Боя се, че не съм.

Той се засмя, цитира една старогръцка епиграма за честността като опасна добродетел и за моя голяма изненада отвори вратата и ме въведе в стаята.

Тя беше хубава и не приличаше на кабинет, а бе и по-голяма, отколкото изглеждаше отвън — просторна и бяла, с висок таван. Вятърът поклащаше колосаните завеси. В ъгъла, близо до една ниска поставка за книги, имаше голяма кръгла маса, отрупана с чайници и книги на старогръцки. Навсякъде имаше цветя — рози, карамфили и анемони, които покриваха бюрото му, масата и первазите на прозорците. Розите имаха особено силен аромат. Той се носеше, наситен и тежък, из въздуха, като се смесваше с миризмата на бергамот16 и китайски черен чай, както и с лекия мастилен привкус на камфор. Почувствах се опиянен, докато вдишвах дълбоко. Накъдето и да погледнех, имаше по нещо красиво — килими от Ориента, порцелан, малки, сякаш излезли изпод ръката на ювелири, картини — блясък на разложен цвят, който ме връхлетя, все едно бях пристъпил прага на някоя от онези малки византийски черкви — тъй скромни отвън, а отвътре изпълнени с най-наситените цветове на своите варакосани, натрошени яйчени черупки и парченца мозайка.

Седна в едно кресло край прозореца и ми посочи друго, за да седна и аз.

— Предполагам, че сте тук заради часовете по старогръцки език.

— Да.

Очите му бяха любезни, открити и повече сиви, отколкото сини.

— Семестърът е доста напреднал — допълни той.

— Бих желал отново да го изучавам. Жалко е да го изоставя след две години изучаване.

Той сключи дяволито гъстите си вежди и погледна за миг скръстените си ръце:

— Казаха ми, че сте от Калифорния.

— Да, оттам съм — отвърнах му доста озадачен. Кой ли му беше казал това?

— Не познавам много хора от Западното крайбрежие. Не съм убеден, че там ще ми хареса — направи пауза, леко замислен и смътно обезпокоен. — С какво се занимавате в Калифорния?

Разказах му захаросаната си история. Портокаловите горички, неуспелите филмови звезди, осветените от лампи коктейли край плувните басейни, цигарите и отегчението. Той ме слушаше с очи вперени в мен, видимо омагьосан от тези лъжливи спомени. Усилията ми никога не бяха срещали такова внимание и толкова открита загриженост. Изглеждаше тъй запленен, че бях изкушен да поразкрася може би малко повече отколкото изискваше благоразумието.

— Колко вълнуващо — каза топло, когато най-накрая, изпаднал почти в еуфория, се изчерпах. — Колко романтично.

— Ами ние доста сме посвикнали с всичко това там — опитах се да му отговоря, без да шавам много-много, пламнал от бравурния си успех.

— И какво точно търси в изучаването на класиците човек с такъв романтичен темперамент като вас? — попита той, сякаш щастлив от възможността да улови толкова рядка птица като мен и нетърпелив да разбере какво мисля, докато все още бях впримчен в капана на кабинета му.

— Ако под романтичен разбирате самотен и склонен към самонаблюдение, тогава смятам, че романтиците често са най-добрите познавачи на класицизма.

— Великите романтици често са провалили се изследователи на класицизма — засмя се той. — Но това е извън темата на нашия разговор, нали? Какво мислите за Хампдън? Щастлив ли сте тук?

Дадох обяснение, не толкова кратко, колкото можеше да бъде, на това защо намирах колежа задоволителен за целите си.

— Младите често намират провинцията за отегчителна — каза Джулиан. — Което не означава, че тя не е добра за тях. Доста ли сте пътували? Кажете ми какво ви привлече в това място. Мисля си, че човек на вашата възраст би бил изгубен извън града, но вероятно сте уморен от градския живот, така ли е?

Той ловко прескачаше от тема на тема, тъй умело и приятно, че неусетно свалих гарда, и в този разговор, който сякаш продължи само няколко минути, а всъщност бе далеч по-дълъг, Джулиан успя да извлече цялата информация, от която се нуждаеше. Нищо не ме наведе на мисълта, че задълбоченият му интерес се дължеше на нещо друго, освен на неимоверното удоволствие от присъствието ми, и въпреки че установих с какво облекчение разговарям на учудващо различни теми, някои доста лични и доста по-откровено, отколкото бе обичайно за мен, бях убеден, че действам по своя собствена воля. Ще ми се да можех да си спомня повече от казаното през онзи ден. Всъщност помня много от казаното от мен, но огромна част от него бе твърде глупаво, за да го извиквам в паметта си с удоволствие. Единствената тема, по която имахме различия, освен в случая, когато недоумяващо повдигна вежди при споменаването на Пикасо, което, след като го опознах, осъзнах, че е приел почти като лична обида, бе психологията, която заемаше голяма част от съзнанието ми, предвид работата ми за доктор Роланд и всичко останало.

— Наистина ли смятате — попита загрижено, — че психологията може да бъде наречена наука?

— Разбира се. Че какво друго може да е?

— Дори Платон е знаел, че произходът, условията и т.н., упражняват неизменно влияние върху индивида. Струва ми се, че думата психология е просто още едно наименование на онова, което древните наричат орис.

— Психология е ужасна дума.

— Наистина ужасна, нали? — каза той енергично, но с изражение, което показваше, че намира дори употребата й от моя страна за проява на лош вкус.

Вероятно по определен начин тя е полезно понятие, когато става дума за определен вид съзнание. Хората, които живеят край мен в провинцията, са толкова очарователни, защото животът им е дотолкова силно свързан със съдбата, че той е наистина предопределен. Но — засмя се той — боя се, че учениците ми никога не могат да ми бъдат толкова интересни, защото винаги зная какво точно ще направят.

Бях очарован от начина му на изразяване и въпреки усещането, че той е твърде съвременен и склонен към отклонения (един от основните белези на съвременния ум е страстта му да прескача от тема на тема), сега съм убеден, че по заобиколни пътища Джулиан ме водеше все към едни и същи места, отново и отново. Защото ако съвременният ум е капризен и непоследователен, класическият ум е точен, непоколебим и неумолим. Този тип способност на ума не се среща често в наши дни. И въпреки че съм в състояние да прескачам от тема на тема с най-добрите майстори на разговора, дълбоко вътре в себе си съм склонен да се вкопчвам в една тема.

Поговорихме още малко и съвсем скоро между нас настъпи тишина. Миг по-късно Джулиан учтиво каза:

— Стига да желаете, ще съм щастлив да ви зачисля сред учениците си, господин Папен.

Вперил поглед през прозореца и почти забравил за причината, заради която бях там, се обърнах към него със зяпнали уста и не можах да изрека и дума.

— Но преди да приемете, има няколко условия, с които трябва да се съгласите.

— Какви са те? — застанах изведнъж нащрек аз.

— Бихте ли отишли при отговорника за студентските дела в колежа утре, за да подадете молба за смяна на научния ръководител?

Той се пресегна към една чаша на бюрото си, за моя изненада тя бе пълна с писалки „Монблан“, поне половин дузина. Написа бързо една бележка и ми я подаде.

— Не я губете, защото отговорникът никога не прикрепя към мен възпитаници, ако не пожелая това — бележката бе написана с мъжествен почерк с гръцки „е“-та, в стила на деветнадесети век. Мастилото все още не беше попило.

— Но аз имам научен ръководител — отвърнах.

— За мен е задължително да не приемам студент, ако не съм и негов научен ръководител. Останалите членове на катедрата по литература не одобряват начина ми на преподаване и ще имате проблеми, ако някой друг има право да налага вето над решенията ми. Също така ще ви трябват и няколко формуляра за отписване и записване на нови предмети. Мисля, че трябва да напуснете всички предмети, които понастоящем изучавате, като изключим френския, от вас зависи дали искате да продължите с него. Липсват ви познания по съвременните езици.

— Не мога да се откажа от всичките си предмети — отвърнах му втрещено.

— Защо да не можете?

— Записването приключи.

— Това няма никакво значение — спокойно отвърна той. — Часовете, които искам да запишете, ще водя аз. Най-вероятно ще имате три или четири предмета на семестър с мен до края на пребиваването ви тук.

Погледнах го. Нищо чудно, че имаше само петима студенти.

— Как да направя това?

Той се засмя:

— Боя се, че не сте били достатъчно дълго в Хампдън. На администрацията това не й харесва, но не могат да ми се противопоставят. От време на време се опитват да предизвикат неуредици с молби за разпределяне, но никога не са успели да създадат истински проблеми. Тук изучаваме изкуство, история, философия, всякакви неща. Ако решите, че ви липсват познания в дадена област, мога да реша да я изучаваме или да ви препоръчам на друг преподавател. И тъй като френският не ми е първи език, съветвам ви да продължите изучаването му с господин Лафорг. Латински език ще започнем с вас през следващата година. Той е труден език, но познанията ви по старогръцки ще ви улеснят. Латинският е един от езиците, които носят най-голямо удовлетворение. Ще видите, че изучаването му е истинско удоволствие.

Слушах го, леко обиден от тона му. Да направя онова, което искаше от мен, беше равносилно на пълното ми прехвърляне от колежа Хампдън в неговата собствена малка старогръцка академия с петима на брой студенти, шестима с мен самия.

— Всичките ми часове ли ще бъдат с вас? — попитах.

— Не съвсем всички — сериозно отговори той и после се засмя, когато видя изражението на лицето ми. — Смятам, че голямото разнообразие на преподаватели е пагубно и объркващо за младия ум, така както вярвам, че е по-добре да познаваш едно литературно произведение в неговите дълбини, отколкото стотици — повърхностно. Вярно е, че съвременният свят не е съгласен с мен, но въпреки всичко Платон, както и Александър са имали само един учител.

Кимнах бавно, докато същевременно се опитвах да измисля тактичен начин, за да се измъкна от това положение, когато очите ми засякоха неговите и изведнъж си помислих: „Защо пък не?“ Бях леко замаян от силата на излъчването му, но и крайностите в предложението му също ми се сториха привлекателни. Студентите му, ако те бяха някакъв знак за неговото преподаване, бяха достатъчно импозантни и независимо от различията помежду им, всички излъчваха определена студенина, имаха жесток и рафиниран чар, който най-малко можеше да бъде наречен модерен — но имаше странното, студено излъчване на стария свят. Те бяха великолепни създания, такива очи, такива ръце, такова изражение — sic oculos, sic ille manus, sic ora ferebat17. Завиждах им, но ги намирах за привлекателни, нещо повече, колкото и да не бе естествено, това им странно качество показваше всички признаци на съзнателна култивираност. (Скоро щях да открия същото и у Джулиан, въпреки че той създаваше точно обратното впечатление — за свежест и откритост — но не става дума за спонтанност, а за едно висше изкуство, което го караше да изглежда неподправен.) Заучено или не, исках да бъда като тях. Мисълта, че тези качества са придобити, и че вероятно това е начинът да ги изградя у себе си, беше опияняваща.

Това нямаше нищо общо с Платон и бензиностанцията на баща ми.

— И всичките ми часове с вас ще бъдат на старогръцки?

— Разбира се, че не — засмя се той. — Ще изучаваме Данте, Вергилий, най-различни неща. Но не ви съветвам, след като излезете оттук, да отидете и да си купите екземпляр от „Сбогом, Колумбе“18 (книга, станала прословута с това, че се изисква в часовете по английска литература на първокурсниците), ако простите проявата ми на лошо възпитание.

Жорж Лафорг бе обезпокоен, когато му казах какво възнамерявам да направя:

— Това е сериозна работа. Предполагам съзнавате колко силно ограничени ще бъдат контактите ви с останалата част от катедрата и колежа.

— Той е добър преподавател — отвърнах му аз.

— Никой не е чак толкова добър. Ако по някаква случайност имате недоразумения с него или сте третиран по неподобаващ начин, никой от катедрата няма да бъде в състояние да направи нещо за вас. Моля да ме извините, но не виждам смисъл в това да платите такса от тридесет хиляди долара, само за да ви обучава един преподавател.

Помислих си, че този въпрос трябва да бъде отнесен към фонда за дарения към колежа Хампдън, но не му отговорих.

Той се отпусна назад в стола си.

— Простете ми, но смятах, че елитарните ценности на подобен човек ще ви се сторят отблъскващи. Честно казано, това е първият случай, за който чувам, когато той е приел ученик, който получава толкова значителна финансова помощ. Колежът Хампдън не почива на подобни принципи, тъй като е демократична институция.

— Е, не може да е чак такъв елитарист, след като ме прие сред учениците си — отвърнах аз.

Лафорг не схвана вложения сарказъм.

— Ще ми се да приема, че не е известѐн за финансовата помощ, която получавате — отговори той сериозно.

— Ако не е известѐн, аз пък нямам намерение да го уведомявам.

Часовете на Джулиан се провеждаха в кабинета му. Така или иначе учениците бяха малко на брой, а и нито една учебна стая не можеше да му съперничи по уединеност и удобство. Той бе възприел теорията, че учениците възприемат по-лесно в приятна, неучебна атмосфера, а подобието на парник, което представляваше стаята му, с всички тези цветя в разгара на зимата, олицетворяваше виждането му за това, какво трябва да представлява една учебна стая — платонически микрокосмос.

(— Работа? — каза ми озадачено веднъж, когато използвах тази дума по отношение на класните ни занимания. — Наистина ли смятате, че онова, с което се занимаваме, може да бъде наречено „работа“?

— По какъв друг начин бих могъл да го нарека?

— Аз бих го определил като един от най-великолепните видове игри.)

По пътя за първия си учебен час с Джулиан видях Франсис Абърнати, крачещ горделиво като кос през ливадата, пешовете на черното му палто се развяваха след него като криле на гарван. Вниманието му изцяло бе погълнато от цигарата, която пушеше, но мисълта, че може да ме види, ме изпълни с необяснимо безпокойство. Така че бързо се скрих в рамката на една врата и го изчаках да отмине.

Бях шокиран да го видя седнал на перваза на прозореца, когато се озовах на площадката преди стълбите, водещи към Лицея. Хвърлих му един поглед и също тъй бързо отместих очите си от него и тъкмо щях да го отмина, когато той проговори:

— Почакай — разнесе се гласът му с онова студено, бостънско, почти британско произношение.

Обърнах се.

— Ти новият neanias ли си? — попита подигравателно.

Новият млад мъж. Отговорих му утвърдително.

— Cubitum eamus?19

— Моля?

— Забравѝ.

Прехвърли цигарата в лявата си ръка и ми подаде дясната си. Тя бе кокалеста и с нежна като на момиче кожа.

Не си и направи труда да се представи. Казах му името си след кратко и неудобно мълчание.

Дръпна за последно от цигарата и я изхвърли през отворения прозорец.

— Знам кой си — каза ми той.

Хенри и Бъни бяха вече в кабинета. Хенри четеше книга, а Бъни се беше навел през масата и му говореше на висок тон нещо сериозно.

— … пълна безвкусица, ето какво е то, стари друже. Разочарова ме. Очаквах от теб повече savoir faire20, ако не възразяваш, че така поставям нещата…

— Добро утро — каза Франсис, който ме следваше и затвори вратата.

Хенри вдигна глава, кимна, а после отново я заби в книгата си.

— Здрасти — каза Бъни, което бе последвано от едно, — здравей и на теб. Познай само — обърна се към Франсис отново. — Хенри си е купил монблан.

— Наистина ли? — каза Франсис.

Бъни кимна към чашата върху бюрото на Джулиан, в която имаше тънки черни писалки.

— Казах му да внимава или Джулиан ще си помисли, че я е откраднал.

— Той беше с мен, когато я купих — каза Хенри, без да вдига поглед от книгата си.

— Като стана дума, колко струват тези неща? — запита Бъни.

Не последва отговор.

— Хайде де. Колко? Триста бройката? — той се бе отпуснал с цялата си тежест на масата. — Помня, че казваше колко са грозни. Казваше, че никога няма да пишеш с нищо друго през живота си освен с истинска химикалка.

Тишина.

— Ще ми дадеш да му хвърля още един поглед, нали? — каза Бъни.

Хенри остави книгата, посегна към джоба на сакото си, извади писалката и я постави на масата.

— Ето.

Бъни я взе и започна да я върти из ръцете си.

— Прилича на дебелите моливи, които използвах в първи клас — каза той. — Джулиан ли те убеди да я вземеш?

— Исках писалка.

— Това не е причината, поради която си взел тази.

— Писна ми да дрънкаме за това.

— Намирам я за признак на лош вкус.

— Ти — отвърна Хенри остро, — не си човекът, който ще говори за вкус.

Последва дълго мълчание, през което Бъни се облегна назад в стола си.

— И тъй, какъв тип писалки използваме всички ние тук? — оживено попита Бъни. — Франсоа, ти, както и аз, използваме перодръжки и мастилници, нали?

— Повече или по-малко.

Бъни ме посочи, сякаш беше домакинът в някакво ток-шоу.

— А ти, как ти беше името, Робърт? Какъв тип писалки сте използвали в Калифорния?

— Използвахме химикалки — отвърнах аз.

Бъни кимна дълбокомислено.

— Един честен мъж, господа. Простички желания. Играе с открити карти. Това ми харесва.

Вратата се отвори и близнаците влязоха.

— Какво си се развикал, Бъни? — попита през смях Чарлс, докато с ритник затваряше вратата зад себе си. — Гласът ти се носи из целия коридор.

Бъни отново заразказва историята за монблана. От неудобство се заврях в ъгъла и започнах да разглеждам книгите на етажерката.

— Колко време си изучавал класиците? — попита нечий глас изпод лакътя ми. Беше Хенри, който се бе извъртял в стола си, за да ме наблюдава.

— Две години — отговорих.

— Какво си чел на старогръцки?

— Новия завет.

— Разбира се, че си чел Koine21, — каза той раздразнено. — Какво друго? Навярно Омир. Както и поетите.

Знаех, че последните са силата на Хенри, така че не посмях да излъжа.

— Съвсем малко.

— А Платон?

— Да.

— Целия Платон?

— Някои неща от него.

— Но всичко, което си чел, е било в превод.

Поколебах се малко повече, отколкото трябваше. Той ме погледна невярващо:

— Не може да бъде.

Натъпках ръцете си дълбоко в джобовете на новото си палто.

— Повечето от тях — отвърнах му аз, което далеч не отговаряше на истината.

— Повечето от какво? Предполагам, имаш предвид диалозите? А късни произведения? Плотин22?

— Да — излъгах го. До този ден не бях прочел и думичка от Плотин.

— Какво?

В този момент мозъкът ми блокира и не можах да се сетя за нито едно от нещата, които със сигурност знаех, че са написани от Плотин. Може би „Еклогите“23? По дяволите, не, те бяха от Вергилий.

— Всъщност Плотин не ме интересува чак толкова много.

— Така ли? И защо?

С всичките тези въпроси се почувствах на разпит. Изпълнен с копнеж, се сетих за предишните си часове, онези, които изоставих, заради тези — „Въведение в драмата“ при веселия господин Ланен, който ни караше да лягаме на пода, и докато правехме отпускащи упражнения, се разхождаше около нас и ни повтаряше неща като: „А сега си представете, че тялото ви се изпълва с хладка, оранжева течност“.

Не успях да отговоря на въпроса за Плотин достатъчно бързо според изискванията на Хенри. Той избъбра нещо на латински.

— Моля?

— Няма значение — погледна ме хладно и се наведе над книгата си.

Обърнах се към лавицата с книгите, за да скрия смайването си.

— Сега доволен ли си? — дочух да казва Бъни. — Предполагам, добре си го повъртял на шиш, а?

За мое най-голямо облекчение Чарлс дойде, за да ме поздрави. Той бе дружелюбен и доста спокоен, но едва си бяхме разменили поздрави, когато вратата се отвори и се възцари тишина, влезе Джулиан и тихо я затвори след себе си.

— Добро утро. Запознали сте се с новия ни студент?

— Да — отвърна Франсис с нещо, което приех за отегчение в гласа, докато придържаше стола на Камила, а след това се настани в своя.

— Прекрасно. Чарлс, би ли сложил вода за чая?

Чарлс изчезна в някаква малка прилежаща стая, не по-голяма от вграден гардероб. Оттам дочух звука на течаща вода. (Така и не узнах какво има в тази стая и как Джулиан, при определени поводи, чудотворно успяваше да извади оттам предястия, супи, основно ястие и десерт.) После Чарлс излезе, затвори вратата зад себе си и седна.

— И тъй — каза Джулиан, като огледа всички, насядали около масата. — Надявам се, че сме готови да напуснем реалния свят и да навлезем в света на възвишеното?

Той бе изключителен оратор, вълшебен разказвач и ми се ще да можех да ви дам по-добра представа за онова, което казваше. Но не е по силите на един посредствен интелект да предаде словата на висшия, особено след толкова години, без огромна част от думите да се изгубят при предаването. Разговорът през онзи ден бе за загубата на Аз-а, за четирите лудости на Платон и за всякакви останали лудости. Той започна с онова, което наричаше тежестта на Аз-а, и защо хората искат преди всичко да изгубят Аз-а си.

— Защо този инатлив, малък глас в главите ни измъчва толкова силно? — каза Джулиан, като оглеждаше насядалите около масата. — Възможно ли е това да се дължи на факта, че непрестанно ни напомня, че сме живи, за нашата тленност, за душата на всеки един от нас, която твърде много се боим да предадем, но въпреки всичко и най-много от всичко ни кара да се чувстваме нещастни? Ала също тъй — нали болката е именно онази, която най-често ни напомня за Аз-а? Ужасно е, когато като дете разбереш, че си нещо съвсем отделно от всичко останало на света, че никой друг и нищо друго не изпитва болка от изгорения език или ожулените колене, че нашите болки и страдания са си само наши. Става още по-ужасно, когато пораснем и разберем, че няма същество, независимо от силата на любовта ни към него, което някога истински да ни разбере. Нашият собствен Аз ни прави най-нещастни и това е причината, поради която толкова силно желаем да се отървем от него, не мислите ли? Спомнете си ериниите24.

— Фуриите — каза Бъни с блеснали очи, изгубени под кичурите коса.

— Точно така. И как са докарвали хората до лудост? Те буквално увеличавали звука на вътрешния монолог, подсилвали качествата, които вече били прекалено развити, карали хората да бъдат толкова много самите себе си, че повече не можели да търпят това. И как бихме могли да се отървем от този влудяващ Аз, напълно да се лишим от него? Любов? Може би; но старият Цефал чул Софокъл да казва, че дори и най-низшите измежду хората знаят какъв жесток и ужасен господар е любовта. Човекът губи себе си в името на другия, но правейки това, се заробва и бива нещастен под игото на най-капризното от всички божества. Война? Можеш да загубиш себе си в радостта от битката, отдаден на борбата за прекрасна кауза, но в наши дни няма толкова много славни каузи, за които да се бориш — засмя се той. — Въпреки че, смея да отбележа, след толкова четене на Ксенофонт и Тукидид, няма много младежи, които да познават толкова добре бойните тактики като вас. Убеден съм, че само да бяхте пожелали, можехте да се отправите в боен строй към Хампдън и сам-сами да го превземете.

— Можем да го направим този следобед, с шестима души — изсмя се Хенри.

— Как? — попитахме всички в един глас.

— Един, който да прекъсне телефонните връзки и електрозахранването, един на моста при Батънкил и един на главния път, на север. Останалите ще нападнат от юг и запад. Не сме много, но ако се разпръснем, можем да покрием всички точки за достъп — при тези думи той протегна ръката си с широко разперени пръсти — и да напреднем към центъра от всички посоки — пръстите му се свиха в юмрук. — Разбира се, ще разполагаме и с преимуществото на изненадата — завърши Хенри и аз изпитах неочаквана тръпка от студенината в гласа му.

— Колко години са изминали от намесата на боговете във войните на човеците? — засмя се Джулиан. — Очаквам Аполон, Атина и Нике да слязат и да се бият на ваша страна, „желани или не“, както делфийският оракул предрекъл на спартанците. Само си представете какви герои бихте били.

— Полубогове — прибави Франсис през смях. — Ще седим на тронове насред градския площад.

— А местните търговци ще ви принасят в жертва дарове.

— Злато. Пауни и слонова кост.

— По-скоро чедър и обикновени солени бисквитки — допълни Бъни.

— Кръвопролитието е ужасно нещо — побърза да се намеси Джулиан, забележката за обикновените солени бисквитки не му бе харесала особено. — Но често най-кървавите откъси на Омир и Есхил са и най-красивите. Да вземем например великолепния монолог на Клитемнестра в „Агамемнон“, който аз толкова много харесвам. Камила, ти изигра Клитемнестра, когато поставихме „Орестия“, помниш ли нещо от него?

Светлината от прозореца се процеждаше право върху лицето й. Под толкова силна светлина повечето хора изглеждат отмити, но нейните чисти, изящни черти бяха дотолкова подчертани, че почти те заболяваше, когато я погледнеш, когато впериш поглед в бледните й, горящи очи, с техните тъмни мигли, в златистото петно на слепоочието й, което постепенно се смесваше с лъскавата й коса, с цвят, топъл като пчелен мед.

— Не много — отвърна тя.

Вперила поглед в някаква точка над главата ми, тя започна да рецитира строфите. Зяпнах я. Дали си имаше приятел — може би Франсис? И тя, и Франсис изглеждаха достатъчно близки, но той не беше от типа хора, които биха били особено заинтересовани от момичета. Тя бе заобиколена от всички тези умни момчета в тъмни костюми, а аз с моите ръце, които не знаех къде да дяна, и провинциалните си маниери нямах кой знае какъв шанс.

На старогръцки гласът й бе рязък, нисък и прекрасен:

— Той падна, спря дъхът му, а от раната

запръска струя кръв, и тя лицето ми

покри с роса от черни капки кървави.

Зарадвах им се аз тъй, както семето

се радва, че кълни под влага Зевсова.25

След като свърши да рецитира, настъпи кратка тишина. За моя изненада Хенри церемониално й намигна през масата.

— Какъв прекрасен откъс — усмихна се Джулиан. — Никога не може да ми омръзне. Но как се случва тъй, че едно толкова отблъскващо нещо като образа на кралицата, която пронизва съпруга си в банята, ни се струва толкова хубав?

— От стъпката е — отвърна му Франсис. — Ямбически тримакър26. Най-грозните пасажи в Дантевия „Ад“, като например онзи за Пиеро да Медичина27 с отрязан нос и говорещ през един кървав отвор на трахеята28, са такива.

— Мога да се сетя за по-ужасяващи и от този — прибави Чарлс.

— Аз също. Но откъсът е великолепен и това се дължи на терцината29. Чуйте музиката в него. Тримакърът в думите на Клитемнестра бие като камбана.

— Но ямбическият тримакър е нещо доста често срещано в старогръцката поезия, нали? — каза Джулиан. — Защо именно този откъс ни спира дъха? Защо не ни привлича някой по-спокоен или по-красив пасаж?

— Аристотел твърди в своята „Поетика“ — каза Хенри, — че неща като труповете, които те карат да изпитваш болка само като ги погледнеш, са по-привлекателни за съзерцание в някое произведение на изкуството.

— Смятам, че Аристотел има право. В края на краищата кои са откъсите, които най-трайно са се вдълбали в паметта ни, кои са онези, които харесваме най-много? Точно тези. Убийството на Агамемнон и гневът на Ахил. Дидона на погребалната клада. Камите на предателите и кръвта на Цезар, спомнете си как Светоний описва тялото му, понесено на носилката, а едната му ръка виси от нея.

— Смъртта е майка на красотата — каза Хенри.

— А какво е красотата?

— Ужасът.

— Добре формулирано — каза Джулиан. — Красотата рядко е мека или утешителна. Точно обратното. Истинската красота винаги е доста стряскаща.

Погледнах към Камила, с лице, обляно от слънчевата светлина и се сетих за онези строфи от „Илиада“, които обичам толкова много, описващи Атина Палада и ужасяващите й блеснали очи.

— А ако красотата е ужасът — каза Джулиан, — тогава какво е желанието? Мислим, че имаме много желания, докато всъщност имаме едно-единствено. Кое е то?

— Да живеем — отвърна Камила.

— Да живеем вечно — каза Бъни, забил брадичка в дланта си.

И чайникът засвири.

Подредиха чашите, Хенри ги напълни със сериозното изражение на мандарин и започнахме разговор за лудостите, причинявани от боговете: поетическа, пророческа и най-накрая — дионисиева.

— Последната е най-загадъчната — каза Джулиан. — Свикнали сме да мислим за религиозния екстаз като за нещо, срещано само в примитивните общества, въпреки че той е често явление и сред развитите народи. Знаете, че гърците не са били кой знае колко по-различни от нас. Били много сдържан народ, изключително възпитани и доста потиснати. Въпреки това често били помитани en masse30 от най-необуздани възторзи — танци, бесове, кръвопролития и видения — които, предполагам, за нас са чиста клинична и нелечима лудост. Някои от гърците обаче можели да потъват и изплуват от нея, когато си поискат. Не можем да определим историите за това като мит. Документирани са много добре, макар че дори и древните историци са били озадачени от тях. Някои твърдят, че всичко е резултат от пост и молитви, други — че се дължат на някаква отвара. Разбира се, груповата природа на истерията също има нещо общо. Но дори и така да е, трудно може да открием обяснение за крайностите на този феномен. Очевидно е, че пируващите се връщали към едно нерационално и предшестващо мисленето състояние, в което личността се подменя с нещо напълно различно, а под „различно“ разбирам нещо, което по всички белези е неморално. Нечовешко.

Замислих се за „Вакханки“31, пиеса, чието насилие и жестокост ме караха да се чувствам неспокоен, подобно на садизма на кръвожадното й божество. В сравнение с другите трагедии, където преобладават разпознаваемите принципи на справедливостта, независимо от нейната жестокост, тази бе тъмно, хаотично и необяснимо тържество на варварството над разума.

— Не ни се ще да го признаем — продължи Джулиан, — но идеята за загубата на контрол повече от всичко останало запленява хората, подчинени на реда, каквито сме самите ние. Всички истински цивилизовани народи — в това отношение древните са били не по-малко цивилизовани от нас — са постигнали тази култивираност чрез съзнателното потискане на отколешната, животинска същност. Дали наистина хората в тази стая са много по-различни от гърците или римляните? Обладани от мисълта за дълг, благочестие, вярност и жертвоготовност? Всички тези неща, които смразяват съвременното мислене?

Вгледах се в лицата на шестимата, насядали около масата. За съвременните разбирания и те бяха доста смразяващи. Сетих се, че всеки друг преподавател щеше да се е обадил в психиатрията само пет минути, след като е чул Хенри да говори за въоръжаването на учениците по старогръцки и отправянето им в бойна колона към Хампдън.

— За всеки разумен човек, особено за перфекционисти, каквито са били древните и каквито сме ние, истинско изкушение е да убие примитивната, емоционална и копнееща същност. Това обаче е грешка.

— Защо? — попита Франсис, накланяйки се леко напред.

Джулиан изви едната си вежда в знак на недоумение, дългият, придаващ мъдро излъчване нос даваше на профила му лек наклон напред, подобно на ликовете от етруските барелефи.

— Защото е опасно да се пренебрегва съществуването на ирационалното. Колкото по-рафиниран е човек, колкото по-образован и по-потиснат е, толкова по-голяма нужда има да впрегне примитивните импулси, които с такава мъка укротява. В противен случай тези мощни и древни сили ще се трупат и набират скорост, докато най-накрая отприщят яростта си. Пороят ще бъде много по-буен заради забавянето и нерядко ще придобие такава мощ, че напълно ще отнесе волята. Пример за това какво се случва, когато липсва такава предпазна клапа, са римляните. Императорите. Да вземем грозния, доведен син Тиберий, който се опитва да отговори на очакванията на своя пастрок Август. Замислете се за огромното и непоносимо напрежение, под което се е намирал, щом е трябвало да върви по стъпките на един спасител, на един бог. Народът го мразел. Колкото и да се опитвал, никога не бил достатъчно добър, никога не могъл да се отърве от омразната си същност и накрая бентът се скъсал. Собствените му перверзии го отнасят и той умира стар и луд, изгубен сред градините на удоволствията на Капри. Дори там не се чувствал щастлив, както бихте очаквали, бил нещастен. Преди смъртта си написал писмо до сената. „Нека всички богове и богини да ме споходят с цялата разрушителност, на която са способни, по-голяма от онази, която усещам, че ежедневно трови кръвта ми.“ Замислете се за онези, които са го последвали — Калигула и Нерон.

Замлъкна за миг:

— Геният на римляните, а вероятно и техният недостатък се заключава в тяхното маниакално пристрастие към реда. Виждаме го в архитектурата им, в литературата, в законите — това яростно отрицание на тъмнината, на безумието и хаоса — той се разсмя. — Лесно откриваме обяснение за това защо римляните, които по принцип са толерантни към чуждите религии, преследват толкова безмилостно християните. Нима идеята, че един обикновен престъпник е възкръснал от мъртвите, не е абсурдна? Колко отблъскващо е, че последователите му го почитат, като пият от кръвта му! Липсата на логика ги плашела и те направили всичко възможно, за да унищожат тази религия. Всъщност, мисля си, че причината за толкова крайните мерки, които предприемат, не се дължи само на страха, а на това, че са неудържимо привлечени от християнството. Често прагматиците са изненадващо суеверни. Въпреки цялото им здравомислие има ли народ, който да живее в по-голям страх от свръхестественото, от римския? Гърците били различни. Подобно на римляните неудържимо ги влечели редът и симетрията, но същевременно знаели колко е глупаво да отричат невидимия свят, старите богове. Чувства, тъмнина, варварство — погледна за миг към тавана, изражението му бе почти разтревожено. — Спомняте ли си за разговора ни преди малко, когато обсъждахме, че понякога най-кървавите и ужасяващи неща са най-красивите? Чисто древногръцка идея, при това много дълбока. Красотата е ужас. Треперим пред всичко, което наричаме красиво. А какво би било по-красиво и по-ужасяващо за души като нашите и като на древните гърци от пълната загуба на контрол? Само за миг да отхвърлим оковите на съществуването, да изтръгнем нещастието от смъртното си същество? Еврипид говори за менадите: с глави, отметнати назад и гърла, изпънати към звездите, „прилични повече на кошути, отколкото на човешки същества“. Да бъдем напълно свободни! Разбира се, че човек е способен да извади на бял свят тези разрушителни страсти по един по-вулгарен и по-несъвършен начин. Но колко по-прекрасно би било да ги отприщи в един-единствен изблик! Да пее, крещи и танцува босоног посред нощ в гората, лишен, подобно на животно, от мисълта за тленността си! Това са мощни мистерии. Рев на бикове. Извори от мед, бликащи от земята. Ако открием достатъчно сила в душата си, ще можем да разкъсаме воала и да погледнем право в лицето тази гола и ужасяваща красота. Ще се оставим на божествата да ни сдъвчат, погълнат, изтръгнат костите ни, а после да ни изплюят преродени.

Всички се бяхме навели напред и не помръдвахме. Бях зяпнал с отворена уста и усещах всяко вдишване на тялото си.

— За мен в това се крие ужасяващата притегателна сила на дионисиевия ритуал. Трудно ни е да си го представим. Този огън на чистото същество.

* * *

След края на часа бродех на долния етаж като в просъница, главата ми се въртеше, но ясно и болезнено осъзнавах, че съм жив и млад и край мен се е разстлал един прекрасен ден: небето бе дълбоко, дълбоко и болезнено синьо, а вятърът пилееше червените и жълтите листа като вихър от конфети.

Красотата е ужас. Треперим пред всичко, което наричаме красиво.

Същата нощ записах в дневника си: „Сега дърветата са шизофренични и започват да губят контрол, побеснели от шока на своите нови огнени премени. Някой, не беше ли Ван Гог, беше казал, че оранжевото е цветът на лудостта. Красотата е ужас. Искаме тя да ни погълне, да се скрием в огъня, който ни пречиства.“

Отидох до пощата (преситени студенти, работна атмосфера), бях все още необяснимо замаян и надрасках картичка до майка си: огнени кленове, планински поток. Изречението на гърба на картичката гласеше следното: „Възнамерявам да видя есенния листопад между 25 септември и 15 октомври, когато е най-ослепителен“.

Тъкмо я пусках в кутията за писма за страната, когато видях Бъни, който, обърнат с гръб към мен, преглеждаше редицата от номерирани пощенски кутии. Спря се пред моята и пъхна нещо в нея. После скришом се изправи и бързо излезе с ръце в джобовете и мятаща се във всички посоки коса.

Изчаках, докато си тръгне, и се запътих към кутията си. Вътре открих кремав плик от плътна, твърда и много официална хартия, но написаното с молив бе разкривено и детско, като на ученик в пети клас. Бележката вътре също бе написана с молив, почеркът — ситен, неравен и труден за четене:

„Ричард, друже,

Какво ще Кажеш да Обядваме в неделя, около един? Знам едно Страхотно малко местенце. Коктейли и всичко останало. Аз черпя. Моля ела.

Твой Бъни

p.s. носи Вратовръзка. Сигурен съм, че така и така ще носиш, но ще измъкнат някоя отвратна от гардероба и ще те накарът (не съм сигурен в правописа) да я Сложиш, ако Нямаш.“

Разгледах бележката внимателно, прибрах я в джоба си и тъкмо излизах, когато едва не се сблъсках с доктор Роланд, който влизаше в същия момент. В първия миг сякаш не ме разпозна и точно когато си мислех, че ще се измъкна, проскърцващият механизъм в главата му се задвижи, свали шкафа с проблясъците на разпознаването и с мъка го придърпа от прашната авансцена.

— Здравейте, доктор Роланд — поздравих, загубил всякаква надежда.

— Как е тя, момче?

Имаше предвид измисления ми автомобил. Кристин32. Мечтата на колела33.

— Добре — отвърнах.

— Закара ли я в „Ридиймд Рипеър“?

— Да.

— Проблем с колектора.

— Да — казах и осъзнах, че преди това му бях казал, че е трансмисията. Но доктор Роланд се бе впуснал в подробна лекция на тема поддръжката и функционирането на уплътнението на колектора.

— А това — заключи той, — е един от основните проблеми с чуждестранните автомобили. По този начин се губи много масло. Тубите с масло ще ти помогнат, но те пък не растат по дърветата.

И важно ме погледна.

— Кой ти продаде уплътнението?

— Не помня — отговорих, олюлявайки се в транса на отегчението, но отстъпвайки незабележимо към вратата.

— Не беше ли Бъд?

— Май да.

— Или Бил. Бил Хънди е добър.

— Мисля, че беше Бъд.

— Какво мислиш за тази крадлива сврака?

Не бях сигурен дали има предвид Бъд или истинска сврака, а може би потъвахме в дебрите на старческата деменция. Понякога на човек му бе трудно да повярва, че доктор Роланд бе постоянен преподавател в катедрата по социални науки на този знаменит колеж. Повече приличаше на приказливо, ексцентрично старче, което седи до теб в автобуса и се опитва да ти покаже старите изрезки хартия, които пази в портфейла си.

Преразглеждаше част от информацията, която бе споделил с мен на тема уплътнение на колектора, а аз изчаквах удобен момент, за да се сетя изведнъж, че закъснявам за среща, когато в пощата влезе с мъка, усмихнат и опрян на бастуна си, приятелят на доктор Роланд, доктор Бленд. Доктор Бленд бе приблизително деветдесетгодишен и през последните петдесет години водеше курс за неизменяемите субпространства, известен със своята монотонност и практически пълна неразбираемост. Друга негова характеристика бе изпитът накрая, който откакто се помнеше, се състоеше неизменно от един и същи въпрос, чийто отговор се заключаваше в простото „да“ или „не“. Въпросът бе дълъг три страници, но отговорът винаги бе „да“. Това бе всичко, което човек трябваше да знае, за да изкара по „Неизменяемите субпространства“.

Доктор Бленд бе, ако това, разбира се е възможно, по-голям празноглавец и от доктор Роланд. Когато бяха заедно, те приличаха на съюз на свръхгерои от комиксите — непобедими, неразрушимо съчетание от досада и объркване. Избъбрах някакво извинение и се измъкнах, оставяйки ги на собствените им изключителни способности.

Глава втора

Надявах се в деня на обяда ми с Бъни времето да бъде хладно, защото най-доброто ми сако бе от боцкащ тъмен туид, но в неделя, когато се събудих беше топло и ставаше още по-топло.

— Жежко ще е днеска — ми каза чистачът, когато минах край него в коридора. — Циганско лято.

Сакото беше хубаво — ирландска вълна, сива с тъмнозелени нишки. Купих го от Сан Франциско с почти всички пари, които бях спестил от работата си през лятото, но беше прекалено тежко за топъл и слънчев ден. Облякох го и се запътих към банята, за да оправя вратовръзката.

Не бях в настроение за разговори и се изненадах неприятно, когато вътре се сблъсках с Джуди Пуви, която миеше зъбите си на умивалника. Джуди живееше през няколко врати от моята и изглежда си мислеше, че нещо ни свързва, само защото беше от Лос Анжелис. Приклещваше ме в коридорите, опитваше се да ме накара да танцувам с нея на купоните и бе казала на няколко момичета, че ще спи с мен, при това по далеч не толкова деликатен начин. Обличаше се крещящо, имаше платинено руса коса и червен корвет с калифорнийска регистрация с нейните инициали, JUDY P. Гласът й бе висок и често достигаше до писък, който отекваше из къщата като крясъците на подплашени тропически птици.

— Здравей, Ричард — поздрави и изплю пастата от устата си. Носеше изрязани джинси със странни и безумни форми, изрисувани със светещ флумастер, беше облякла и прилепнало трико, което силно подчертаваше мускулите на развития й от аеробиката корем.

— Здравей — отвърнах и се заех да оправям вратовръзката си.

— Днес си сладък.

— Благодаря.

— На среща ли?

Извърнах очи от огледалото и я погледнах.

— Моля?

— Къде отиваш?

Вече бях свикнал с разпитите от нейна страна.

— Излизам да обядвам.

— С кого?

— Бъни Коркоран.

— Познаваш Бъни?

Отново се извърнах и я погледнах.

— Донякъде. А ти?

— Разбира се. Заедно посещавахме часовете по изкуство. Голям веселяк е. Въпреки че този негов налудничав приятел с очилата изобщо не ми харесва. Как му беше името?

— Хенри?

— Да, същия — наклони се напред и се захвана да разчесва косата си, като въртеше главата си насам-натам. Ноктите й бяха в червеното на „Шанел“, но толкова дълги, че най-вероятно ги бе купила от дрогерията. — Той е пълен нещастник.

— Харесва ми донякъде — отвърнах обиден.

— На мен не — и раздели косата си в средата, като за целта използва закривения нокът на показалеца си вместо гребен. — С мен винаги се е държал гадно. Не мога да понасям и ония близнаци.

— Защо? Близнаците са мили.

— Да, бе — каза тя и завъртя силно гримираните си очи към мен в огледалото. — Слушай сега. Миналият семестър съм на един купон, пияна до козирката и се полюшвам на дансинга. Всички се блъскат един в друг, не знам защо, но близначката решава да мине през дансинга и бам, натрисам се право в нея и то много силно. Тя изрича някаква обида, която си беше незаслужена и преди да се усетя, съм плиснала бирата си в лицето й. Нощта беше такава. Дотогава вече ме бяха залели с бира шест пъти и на мен ми се стори, че точно това трябва да направя, разбираш ли?

Както и да е, тя започва да ми крещи, само след секунди се появиха брат й и онзи Хенри, надвесили са се над мен сякаш ще ме бият — издърпа косата си назад, събра я в конска опашка и се вгледа в профила си в огледалото. — Карай да върви. Пияна съм, а тия двамата са се надвесили застрашително над мен, знаеш колко голям е оня Хенри. Беше си доста страшничко, ама аз нали съм къркана, та не ми пукаше и им казах да се разкарат — извърна се от огледалото и ме дари с бляскава усмивка. — Цяла нощ бях пила камикадзета34. Блъснах колата, замесих се в бой…

— Какво се случи?

Сви рамене и се обърна към огледалото:

— Както ти казах, просто им рекох да се разкарат. Тогава близнакът започна да ми крещи. Все едно наистина ще ме убие, разбираш ли? А тоя Хенри просто си седи, но на мен ми се стори много по-страшен от другия. Както и да е. Там имаше един мой приятел, членуваше в рокерска банда, знаещ, вериги и всичко останало… чувал ли си за Спайк Роумни?

Всъщност бях, видях го на първия си петъчен купон. Беше огромен, тежеше над деветдесет килограма, ръцете му бяха покрити с белези, а върховете на ботушите му имаха остри налчета.

— Та, разправям ти, Спайк влиза и вижда как тия двамата ме обиждат, блъска близнака по рамото, казва му да се разкара и преди да се усетя ония са му се нахвърлили. Сума хора се опитват да издърпат тоя Хенри и не могат. Шестима не можаха да го издърпат. Счупи ключица и две ребра на Спайк, а и доста добре подреди хубавото му лице. Казах на Спайк да повика ченгетата, но и самият той бе загазил, та изобщо не трябваше да е на територията на общежитието. Беше си грозна сцена — пусна косата около лицето си. — Искам да кажа, че Спайк е як. И гаден. Всеки би си помислил, че ще спука от бой тия мамини момченца в костюми, с вратовръзки и всичко останало.

— Хмм — казах, като се опитвах да не се разсмея. Напушваше ме на смях като се сетех за Хенри с малките му кръгли очила, книгите на пали35 и счупената ключица на Спайк Роумни.

— Странно е — продължи Джуди. — Предполагам, че когато такива възпитани хора се ядосат, наистина полудяват. Точно като баща ми.

— Мда, май е така — отвърнах, гледайки в огледалото и намествайки възела на вратовръзката.

— Весело изкарване — рече тя с безразличие и тръгна към вратата, после се спря. — Няма ли да завриш в това сако?

— То е единственото ми хубаво сако.

— Искаш ли да пробваш едно от моите?

Обърнах се и я погледнах. Основният й предмет бе шиене на костюми и по тази причина стаята й бе пълна с всякакви странни дрехи.

— Твое ли? — попитах.

— Откраднах го от гардероба на работилницата за костюми. Мислех да го разшия и да си направя от него бюстие.

Страхотно, рекох си, но въпреки това тръгнах с нея.

Неочаквано, но сакото се оказа хубаво — стар модел на „Брукс Брадърс“ от коприна без подплата, цвят слонова кост на тънки райета в пауново зелено. Малко се бе отпуснало, но ми прилепна.

— Джуди — рекох докато си гледах ръкавите. — Прекрасно е. Сигурна ли си, че нямаш нищо против?

— Можеш да го вземеш, нямам време да се занимавам с него. Заета съм да шия шибаните костюми за „Както ви се харесва“. Премиерата е след три седмици и си нямам представа какво ще правя. За мен този семестър работят първокурсници, които не могат да различат шевна машина от дупка в земята.

— Между другото, друже, сакото ти ми харесва — каза Бъни, докато слизахме от таксито. — Коприна, нали?

— Да. Беше на дядо ми.

Бъни защипа парче от плътния, жълтеникав плат близо до маншета и го потърка между пръстите си:

— Страхотна дрешка — каза важно. — Въпреки че не е най-подходящото нещо за сезона.

— Така ли? — попитах.

— Така. Това е Източният бряг, младежо. Знам, че що се отнася до дрехите, по твоя край са доста laissez-faire36, но тук няма да те оставят да се разхождаш по бански през цялото време. Черно и синьо, това е номерът, черно и синьо… Позволи ми да ти задържа вратата. Струва ми се, че мястото ще ти хареса. Не е точно „Поло Лаундж“37, но за Върмонт върши работа, какво мислиш?

Беше малък, красив ресторант, с бели покривки по масите и прозоречни ниши, гледащи към градината — жив плет, увивни рози, а покрай настланите с плочи пътеки имаше латинки. Посетителите бяха предимно заможни хора на средна възраст: червендалести провинциални адвокати, които съгласно модата във Върмонт носеха спортни обувки със своите официални костюми, а дамите носеха гланцово червило и поли от меки платове, изглеждаха добре, а и загарът им не бе толкова силен. Една двойка ни огледа, а аз ясно съзнавах впечатлението, което създавахме: двама красиви колежани с богати бащи и никакви проблеми. Една-две от жените бяха всъщност доста привлекателни, въпреки че всички бяха достатъчно възрастни, за да ми бъдат майки. Замислих се, че би било прекрасно, ако успея да се обвържа с някоя: представих си младолика матрона с голяма къща и съпруг, който през цялото време е извън града във връзка със своите бизнес дела. Хубави вечери, малко джобни пари, а защо не и нещо наистина голямо, като автомобил…

Един сервитьор се приближи внимателно към нас:

— Имате ли резервация?

— Коркоран и компания — рече Бъни с ръце в джобовете, олюлявайки се напред-назад на пети. — Къде се е скрил Каспар днес?

— В отпуск е. Ще се върне след две седмици.

— Браво на него — каза Бъни сърдечно.

— Ще му предам, че сте питали за него.

— Ще го направиш, нали?

— Каспар е страхотен — обясни Бъни, докато следвахме сервитьора към масата. — Метр д’. Висок старец с мустаци. Австриец или някакъв такъв — после снижи гласа си до шумен шепот — и не е хомо, можеш ли да си представиш. Забелязал ли си, че обратните си умират да работят в ресторанти? Искам да кажа, всеки един педал…

Видях как вратът на нашия сервитьор леко се стяга.

— … Когото съм познавал, е обсебен на тема храна. Чудя се защо ли е така? Дали се дължи на нещо психологическо? Струва ми се, че…

Сложих пръст на устните си и кимнах към сервитьора, който точно в този момент се извърна и ни хвърли невероятно злобен поглед.

— Харесва ли ви масата, господа? — попита.

— Определено — отвърна сияещият Бъни.

Сервитьорът ни подаде менютата с превзета и саркастична деликатност, и се отдалечи. Седнах и отворих листата с вината, цялото ми лице бе пламнало. Бъни се настани на стола си, отпи глътка вода и се огледа щастливо:

— Страхотно място.

— Приятно е.

— Но не е „Поло“ — опря лакът на масата и отмахна косата от очите си. — Често ли ходиш там? В „Поло“, искам да кажа.

— Не толкова — никога не бях чувал за него, което в известен смисъл бе разбираемо, защото живея на около шестстотин и петдесет километра от Бевърли Хилс.

— Изглежда ми като място, където би отишъл с баща си — изрече замислено Бъни. — Подходящо е за типично мъжки разговори и разни такива. Баща ми изпитва същото към „Оук Бар“ в Плаза. Когато станахме на осемнадесет, ни заведе там с братята ми за първото ни питие.

Единствено дете съм и роднините на другите ме интересуват:

— Братя? Колко?

— Четирима. Теди, Хю, Патрик и Брейди — разсмя се той. — Чувствах се ужасно, когато татко ме заведе, защото бях най-малкия, а за него това значеше много и през цялото време повтаряше „Ето, синко, изпий първото си питие.“ И „Няма да мине много време и ще седиш на моето място.“ „Вероятно скоро ще умра“ и всякакви такива простотии. Аз пък през цялото време бях скован от страх, защото месец преди това с едно приятелче на име Клоук тръгнахме от „Сейнт Джеръм“ и дойдохме в клуба, за да работим в библиотеката над някакъв проект по история. Направихме огромна сметка в „Оук Бар“ и се измъкнахме без да платим. Знаеш ги тия, момчешките работи. И ето, бях отново там с баща ми.

— Разпознаха ли те?

— Разбира се — отговори мрачно. — Знаех, че ще ме познаят. Но пазиха поведение. Не казаха нищо за случая, просто допълниха старата сметка към новата.

Опитах се да си представя картинката: пиян възрастен баща, облечен в костюм от три части, който с въртеливи движения разклаща скоча или каквото там пие из чашата си. И Бъни. Изглеждаше малко отпуснат, но това бе отпуснатостта на мускули превърнали се в плът. Едро момче от типа, който играе ръгби в гимназията. Типа син, за който всеки баща тайно си мечтае: добре сложен, с благ характер, не прекалено умен, падащ си по спорта, умеещ да завързва познанства и да разказва изтъркани, пиперливи вицове.

— Баща ти забеляза ли? — попитах.

— Не. Беше пиян-залян. Дори да бях барман в „Оук Бар“ пак нямаше да забележи.

Сервитьорът отново се бе насочил към нас.

— Виж сега, Пружинко се връща — каза Бъни и съсредоточено заби поглед в менюто. — Реши ли какво ще ядеш?

— Какво има в това? — попитах Бъни и се наведох да разгледам питието, донесено му от сервитьора. Беше налято в нещо като малък аквариум, яркочервено на цвят и пълно със сламки, хартиени чадърчета и парченца плодове, стърчащи от всички страни.

Бъни извади едно от чадърчетата и облиза края му.

— Какво ли не. Ром, боровинков сок, кокосово мляко, портокалов ликьор, прасковено бренди, мента и не зная какво още. Опитай го, хубаво е.

— Не, благодаря.

— Хайде.

— Благодаря, не искам.

— Хайде.

— Не, благодаря. Не искам.

— За първи път опитах такова нещо, когато преди две лета бях в Ямайка — заразказва Бъни. — Един барман на име Сам ми го забърка. Рече ми „Изпий едно такова, синко, и няма да можеш да уцелиш вратата“. Мътните ме взели, така и не успях. Бил ли си някога в Ямайка?

— Скоро не съм бил.

— Вероятно в Калифорния си свикнал с палмите, кокосовите орехи и всички такива неща. За мен беше прекрасно. Купих си розов бански на цветчета и всичко останало. Опитах се да накарам Хенри да дойде с мен, но той каза, че там няма никаква култура, с което не съм съгласен, имаха нещо подобно на музей.

— Разбираш ли се с Хенри?

— Със сигурност — отвърна Бъни и се отпусна назад в стола си. — През първата година в колежа бяхме съквартиранти.

— И го харесваш?

— Определено, определено. Въпреки че с него трудно се живее. Мрази шума, мрази компаниите, мрази бъркотията. Няма такива неща като водене на гаджето в квартирата, за да послушате записите на Арт Пепър38, ако ме разбираш правилно.

— Струва ми се малко груб.

Бъни вдигна рамене.

— Той така си се държи. Разбираш ли, неговият мозък не работи по същия начин като нашите. Винаги е в облаците с Платон или нещо подобно. Работи много, взема се много на сериозно, учи санскрит, коптски и разни други откачени езици. Хенри, викам му, ако ще си губиш времето с нещо друго освен с древногръцкия — ако питаш мен, той и английският са всичко, от което човек се нуждае — защо не си купиш някои от записите на Бърлиц39 и не си усъвършенстваш френския. Намери си някоя шантонерка или нещо такова. Вулей-ву кушей авек муа и т.н.

— Колко езика знае?

— Изгубих им броя. Седем или осем. Може да разчита и йероглифи.

— Браво.

Бъни нежно поклати глава:

— Това момче е гений. Само ако поиска, може да работи като преводач в ООН.

— Откъде е?

— Мисури.

Каза го с толкова привидно сериозен вид, че си помислих, че се шегува и се разсмях.

Бъни учудено вдигна вежди.

— Моля? Ти какво си мислеше, че е роден в Бъкингамския дворец ли?

Свих рамене, все още смеейки се. Хенри беше толкова странен, че трудно можех да си го представя да идва от някое конкретно място.

— Ами да — каза Бъни. — От щата „Покажи ми“40. Момче от Сейнт Луис като добрия стар Том Елиът. Баща му е някакъв строителен магнат, при това не много почтен, поне така твърдят братовчедите ми от Сейнт Луис. Въпреки че Хенри е последният, който ще ти каже с какво се занимава баща му. Държи се така, сякаш не знае и определено не го е грижа.

— Бил ли си в дома му?

— Ти шегуваш ли се? Той е толкова потаен, човек ще си помисли, че става дума за проекта „Манхатън“ или за нещо такова. Веднъж обаче се запознах с майка му. Стана случайно. Беше се отбила в Хампдън на път за Ню Йорк, за да го види, аз пък се натъкнах на нея, докато бродеше из Монмът и разпитваше хората дали знаят къде е стаята му.

— Как изглеждаше?

— Красива жена. Тъмна коса и сини очи като на Хенри, визонено палто, но ако ме питаш, носеше прекалено много червило и разни други труфила. Ужасно млада. Хенри е единственото й дете и тя го обожава — наведе се напред и снижи глас. — Семейството има пари, та чак с лопата да ги ринеш. Милиони, милиони. Разбира се, парите им са нови, но доларите са си долари, ако ме разбираш правилно? — той смигна. — Като стана дума, канех се да питам. Как твоят татко трупа нечестните си печалби?

— Петрол — отвърнах, отчасти беше вярно.

Бъни зяпна, а устните му оформиха малко „о“.

— Имате петролни кладенци?

— Ами, всъщност един — отвърнах скромно.

— Но добивът е добър?

— Така казват.

— Боже — каза Бъни поклащайки глава. — Златният Запад.

— На нас ни носи печалби.

— Боже. Баща ми е само някакъв противен стар директор на банка.

Колкото и странно да изглеждаше, счетох за нужно да сменя темата, тъй като се насочвахме към опасни води.

— Ако Хенри е от Сейнт Луис — попитах, — откъде толкова много акъл у него?

Въпросът бе съвсем невинен, но за моя изненада Бъни трепна и се присви.

— Хенри претърпял тежък инцидент, когато бил малко момче. Блъснала го кола или нещо подобно и едва не умрял. Няколко години не ходил на училище, имал частни учители, но дълго време не могъл да прави нищо друго освен да лежи в леглото и да чете. Предполагам, че е от ония деца, които четат неща за университета, още когато са на две години.

— Блъснат от кола?

— Мисля, че е това. Не ми хрумва какво друго може да е. Той не обича да говори за това — и снижи глас. — Знаеш ли защо разделя косата си така, че да пада над дясното му око? Защото там има белег. Почти загубил зрението си с това око и сега не вижда много добре с него. А и върви леко вдървено, сякаш куца. Въпреки че това няма никакво значение, защото е як като бик. Не знам какво е правил, сигурно е вдигал тежести или нещо такова, но си е върнал формата. Типичен Тиъдър Рузвелт, който преодолява препятствията. Трябва да му се възхищаваш затова — отново прокара ръка през косата си и кимна на сервитьора да донесе още едно питие. — Какво искам да кажа ли? Ами вземи някой като Франсис. Ако ме питаш, той е толкова умен, колкото и Хенри. Момче с потекло и купища пари. Но всичко му е поднасяно на тепсия. Мързелив е. Обича да се забавлява. След часовете не си помръдва пръста, освен за да пие като сюнгер и да ходи по купони. Колкото до Хенри — той повдигна вежда, — можеш да го спукаш от бой и пак няма да го откъснеш от старогръцкия… Благодаря, ето тук, моля — каза на сервитьора, който държеше поредното яркочервено питие на една ръка разстояние. — Не искаш ли още едно?

— Пих достатъчно.

— Хайде, друже. Аз черпя.

— Ами, още едно мартини — поръчах на сервитьора, който вече се бе обърнал. Извърна се и ме погледна.

— Благодаря — казах тихо и отместих очи от танцуващата му и изпълнена с омраза усмивка, докато не се отдалечи.

— Знаеш ли, най-много от всичко мразя фамилиарничещи педали — любезно изрече Бъни. — Ако ме питат, трябва да ги завържат и да ги изгорят на клада.

Познавам мъже, които се изказват зле за хомосексуалността, защото тя ги плаши и вероятно имат склонност към нея, познавам и мъже, които се изказват зле за нея и наистина го мислят. Първоначално причислих Бъни към първата категория. Сърдечното му ръкостискане и университетската му общителност бяха напълно странни и следователно подозрителни, а към това прибавям и изучаването на класически езици, което определено е безобидно, но въпреки това все още е повод за неодобрение в определени кръгове.

— Искаш ли да знаеш какво представляват класиците? — ме попита пияният административен ръководител, отговарящ за приема на студенти, на купон на катедрата преди няколко години. — Ще ти кажа за какво става дума при тях. За войни и педали.

Афористично и вулгарно твърдение без съмнение, но подобно на много такива жалки вулгарности и то съдържаше в себе си зрънце истина.

Но колкото повече слушах Бъни, толкова по-ясно ми ставаше, че смехът му не бе принуден, че съвсем не изпитваше желание да удовлетвори нечии очаквания. Напротив, бе изпълнен с безгрижната липса на стеснителност на своенравен ветеран от войните, женен от години и многодетен баща, който намира темата за безкрайно отблъскваща и забавна.

— А приятелят ти Франсис? — попитах.

Предполагам, че това бе долно от моя страна или просто исках да видя как ще се измъкне от ситуацията. Може би Франсис не беше хомосексуален, със същия успех можеше да се окаже и опасен женкар, но със сигурност бе от онзи тип хора — гъвкави, добре облечени и невъзмутими, които предизвикват определени съмнения у хора като Бъни, предполагащи, че имат нюх за тези неща.

Бъни ме погледна с недоумение:

— Глупости — отсече. — Кой ти наприказва това?

— Никой. Всъщност Джуди Пуви — допълних, тъй като бе ясно, че няма да приеме „никой“ за отговор.

— Разбирам защо го е казала, но в наши дни наричат всекиго „обратен“ по повод и без повод. Все още съществува такова нещо като старомодния тип мамино синче. Единственото, от което Франсис има нужда, е приятелка — и ме погледна с присвити очи през малките си модни очила. — Ами ти? — попита леко войнствено.

— Какво аз?

— Нямаш ли си приятелка? Там, в Холивуд, не те ли чака някоя сладка мажоретка?

— Не — не исках да обяснявам проблема с приятелките си точно на него. Едва наскоро бях успял да се отърва от дълга и задушаваща връзка с едно момиче в Калифорния, което ще нарека Кати. Запознахме се през първата ми година в колежа, първоначално бях привлечен от интелигентното й и мрачно бунтарство, такова таях и аз. Но след около месец, през който тя здраво се залепи за мен, започнах с ужас да осъзнавам, че тя не бе нищо повече от човек без истински културни интереси, примитивно копие на Силвия Плат, отдадено на масовата психоза по популярната музика и изкуство. Връзката ни сякаш продължи вечно, подобно на сълзлив и безкраен телевизионен филм, изпълнена с обичайната досадна прилепчивост, с оплаквания и изповеди по паркингите, свързани с „непълнота“ и „ниско самочувствие“, и всички останали банални жалвания. Тя бе една от основните причини за отчаяното ми желание да напусна дома и една от причините за страха ми от лъчезарните и привидно безопасни нови момичета, с които се запознах през първите си седмици в колежа.

Мислите за нея ме накараха да помръкна. Бъни се наведе над масата.

— Вярно ли е, че момичетата в Калифорния са по-красиви?

Разсмях се толкова силно, че питието едва не ми излезе през носа.

— „Плажни красавици“? — смигна той. — „Купон на плажа“?

— Точно така.

Остана доволен. Още повече се наведе през масата и като някой стар вуйчо започна да разказва със задоволство за приятелката си, която се казваше Марион.

— Знам, че си я виждал. Миньонче. Русокоса, синеока, ей толкова висока?

Всъщност това наистина извика някакви спомени в главата ми. Още през първата седмица в колежа бях видял Бъни в пощата да говори доста угрижено с момиче, отговарящо на описанието.

— Аха — заяви гордо той, докато прокарваше пръст по ръба на чашата си. — Тя ми е гадже. Със сигурност мога да ти кажа, че ме кара да се държа подобаващо.

Думите му ме хванаха, докато преглъщах, и едва не се задавих от смях.

— Учи начална педагогика, не е ли прекрасно? — каза Бъни. — Искам да кажа, че тя е истинско момиче — раздалечи ръцете си, за да покаже порядъчно голямо разстояние между тях. — Дълга коса, закръглена и не се страхува да носи рокли. Харесва ми. Можеш да ме наречеш старомоден, но не си падам много по умните момичета. Ето, вземи Камила например. Забавна е, страхотен приятел и всичко останало…

— Хайде — отвърнах все още през смях. — Тя наистина е хубава.

— Така е наистина — вдигна в знак на съгласие ръката си Бъни. — Прекрасно момиче. Винаги съм го казвал. Изглежда като точно копие на статуята на Диана в клуба на баща ми. Единственото, което й липсва, е здрава майчина ръка, но въпреки това според мен тя е нещо като шипков цвят, сравнен с изкуствено отгледаната чайна роза. Не приема нещата, с които трябва да се съобразява. През повечето време носи размъкнатите дрехи на брат си, с които някои момичета може и да изглеждат приемливо, въпреки че, откровено казано, според мен нито едно момиче не може да се понрави наистина, ако се облича така. А тя определено не може да си го позволи. Прекалено много прилича на брат си. Чарлс е хубав мъж, винаги можеш да разчиташ на него, но не бих искал да се оженя за него, нали?

Беше набрал скорост и се канеше да каже нещо, когато изведнъж се спря, лицето му придоби кисел вид, сякаш се бе сетил за нещо неприятно. Бях озадачен и същевременно заинтригуван, нима се бе изплашил, че е казал прекалено много, нима се страхуваше да не изглежда глупав? Опитвах се да измисля начин бързо да сменя темата, за да го избавя от ситуацията, но той се намести в стола си, присви късогледите си очи и огледа помещението.

— Виж там. Мислиш ли, че това сме ние? Време е.

Освен огромното количество храна, което погълнахме през онзи следобед: супа, омари, пастет, мус — в ужасяващо разнообразие и количество, пихме още повече. Коктейлите бяха последвани от три бутилки „Тетинджър“, а след тях пихме и бренди, постепенно масата ни се превърна в единствен център на внимание в помещението, около което предметите се появяваха и изчезваха със смайваща бързина. Не спирах да пия от чаши, които сякаш някаква магия поставяше пред мен, Бъни предлагаше наздравици за всичко: от колежа Хампдън през Бенджамин Джоуит41 до Атина на Перикъл. С времето тостовете ставаха все по-приповдигнати и по-цветисти, а когато дойде време да ни сервират кафето, навън се стъмваше. Бъни беше вече пиян и поиска от сервитьора да донесе две пури, които последният остави до сметката обърната с лицето надолу, на малък поднос.

Задименото помещение се въртеше с бясна скорост, пурата не ми помагаше да спра вихъра. Напротив, от нея ми се привидяха ярки петна, които по краищата бяха тъмни, заприличаха ми на ужасните едноклетъчни същества, заради които присвивах очи, за да ги гледам през микроскопа, докато ми причернее. Изгасих пурата в пепелника или по-скоро в онова, което взех за пепелник, но се оказа десертната ми чинийка. Бъни внимателно свали очилата си с позлатени рамки и започна да ги лъска с кърпа. Без тях очите му изглеждаха малки, слаби и приветливи, насълзени от дима и сбръчкани от смях в ъглите.

— Е, друже, на това му викам обяд, нали така? — каза той, захапал пурата със зъби и вдигнал очилата към светлината, за да провери дали няма прашинки по тях. Приличаше на младия Теди Рузвелт42, без мустаци, току готов да поведе конницата нагоре по хълма Сан Хуан или тръгнал по следите на някой див звяр.

— Прекрасен обяд. Благодаря.

Той издуха огромен облак синкав и вонлив дим.

— Страхотна храна, добра компания, много пиячка, какво повече можем да искаме? Как беше онази песен?

— Коя песен?

— „Искам обяд — запя Бъни, — разговор и…“43 т.н., пам-пам-пам.

— Не я знам.

— Аз също. Етел Мърман я пее.

Навън се смрачаваше и докато се опитвах да съсредоточа погледа си отвъд предметите, които непосредствено ни заобикаляха, видях, че освен нас в ресторанта нямаше никого другиго. В един от далечните ъгли се мержелееше някаква неясна фигура, която взех за нашия сервитьор — мрачно същество, обладаващо известна доза свръхестественост, но без да притежава онова всепоглъщащо излъчване, за което твърдят, че е характерно свойство на сенките. Бяхме център на неговото внимание и почувствах как е съсредоточил върху нас цялата сила на своята призрачна омраза.

— Ъ… — рекох и така се наместих на стола, че едва не паднах. — Май трябва да си вървим.

Бъни махна с ръка великодушно и обърна сметката, започна да я разучава, докато ровеше по джобовете си. В следващия миг вдигна поглед и се усмихна:

— Знаеш ли, друже…

— Да?

— Никак не ми се ще да ти причинявам това, но нека този път обядът да е за твоя сметка.

Хвърлих му пиян, изпълнен с недоумение поглед и се изсмях.

— Нямам и пукната пара в себе си.

— Нито пък аз — допълни той. — Смешно е, но изглежда съм забравил портмонето си вкъщи.

— Стига де, шегуваш се.

— Никак даже. Нямам и цент. Бих ти показал празните си джобове, но Пружинко ще види.

Усетих присъствието на злобния сервитьор, който се прокрадваше в сенките и без съмнение с интерес слушаше тази размяна на реплики.

— Колко е сметката?

Бъни прокара треперещия си пръст надолу по колоната с цифри:

— Излиза, че е двеста осемдесет и седем долара и петдесет цента, без бакшиша.

Останах като зашеметен от сумата и смаян от липсата на загриженост у него.

— Това е голяма сума.

— Ами всичката тази пиячка…

— Какво ще правим?

— Не можеш ли да му напишеш чек, или нещо такова? — попита небрежно.

— Нямам чекова книжка.

— Тогава плати с кредитната си карта.

— Нямам кредитна карта.

— Стига, бе!

— Нямам — отвърнах, раздразнен още повече от държанието му.

Бъни избута стола си назад, изправи се и огледа ресторанта със заучено безгрижие, подобно на детектив, който оглежда хотелско лоби. За миг си помислих, че ще драсне, но той ме потупа по рамото.

— Седи си спокойно, друже — ми прошепна. — Отивам да се обадя по телефона.

И тръгна с юмруци в джобовете. Белите му чорапи проблясваха в сумрака.

Нямаше го дълго време. Започнах да се чудя дали изобщо ще се върне, или се бе измъкнал през някой прозорец, оставяйки ме да се оправям със сметката. Най-накрая някъде се затръшна врата и той влезе в стаята с небрежна походка.

— Не се притеснявай, не се притеснявай — каза ми, докато се приплъзна на стола си. — Всичко е уредено.

— Какво направи?

— Обадих се на Хенри.

— Той ще дойде?

— За нула време.

— Ядосан ли е?

— Не — отвърна Бъни, отхвърляйки мисълта с леко махване на ръката си. — Ще се радва да ни помогне. Между нас казано, мисля, че освен това се радва на възможността да излезе от къщи.

След около десет ужасно неудобни минути, през които се преструвахме, че пием утайката на студеното си кафе, в салона влезе Хенри с книга в ръка.

— Видя ли? — прошепна ми Бъни. — Знаех си, че ще дойде. Ей, здравей — поздрави, когато Хенри доближи масата. — Колко се радвам да те видя.

— Къде е сметката? — каза Хенри с безизразен и глух глас.

— Тук някъде, друже — отвърна Бъни, тършувайки между чашите за кафе и алкохол. — Хиляди благодарности. Длъжник съм ти наистина…

— Здравей — обърна се студено Хенри към мен.

— Здравей.

— Как си? — държеше се като машина.

— Добре.

— Добре.

— Ето, заповядай, приятелю — каза Бъни и му подаде сметката.

Хенри изпитателно погледна крайната сума, но по лицето му не бе изписано нищо.

— А — дружески каза Бъни, а гласът му отекна в напрегнатата тишина, — щях да се извиня, че съм те откъснал от книгата ти, но ти си я взел със себе си. Какво четеш? Нещо интересно?

Хенри му я подаде без да каже нищо. Буквите на корицата бяха на някакъв източен език. Бъни я погледна за миг и му я върна.

— Интересно — каза неопределено.

— Готови ли сте да тръгваме? — попита рязко Хенри.

— Ама разбира се — отвърна бързо Бъни, скочи и едва не събори масата. — Само кажете. Undele, undele.44 Когато кажеш.

Хенри плати сметката, а Бъни се въртеше край него като провинило се дете. Пътят към дома бе мъчителен. Бъни бе на задната седалка и направи няколко умели, но обречени опита да завърже разговор — изблиците му проблясваха и потъваха. Хенри не отместваше очи от пътя, а аз седях на предната седалка до него. Бърниках вградения пепелник, отварях го и го затварях, докато в един момент не осъзнах колко дразнещо бе това и с мъка се принудих да спра.

Първо спря пред дома на Бъни. Той излая поредица от неразбираеми любезности, шляпна ме по рамото и изскочи от автомобила.

— Да, добре, Хенри, Ричард, пристигнахме. Прекрасно. Добре. Толкова съм ти благодарен… страхотен обяд… чао, да, довиждане… — вратата се затръшна и той се изстреля като пружина нагоре по стълбите.

Хенри се обърна към мен, когато той се прибра:

— Много съжалявам.

— Не, няма за какво — отвърнах засрамен. — Просто недоразумение. Ще ти върна парите.

Прокара ръка през косата си и с изненада установих, че тя трепери.

— Не съм си и помислил такова нещо — каза рязко. — Вината е негова.

— Но…

— Беше ти казал, че ще те води на обяд, нали?

Лека обвинителна нотка се усещаше в гласа му.

— Да — отговорих.

— И просто се оказа, че си е забравил портмонето вкъщи.

— Няма проблем.

— Има проблем — сопна се Хенри. — Това е ужасен номер. Откъде можеш да знаеш? Той смята, че всеки, в чиято компания се намира, може да извади огромна сума пари и при най-малкия намек. Изобщо не се замисля за тези неща и колко неудобна е цялата ситуация за всички. Ами ако не си бях у дома?

— Сигурен съм, че наистина го е забравил.

— Отишли сте с такси до там — рече накратко Хенри. — Кой плати?

Веднага започнах да протестирам, но изведнъж замръзнах. Бъни беше платил за таксито. Дори бе изтъкнал това с поведението си.

— Виждаш ли — каза Хенри. — Дори и не е много хитър, нали? Не стига, че го прави с всички, но да си призная, не съм и помислял, че ще има наглостта да го опита с напълно непознат.

Не знаех какво да кажа. Потеглихме към Монмът в мълчание.

— Пристигнахме. Съжалявам.

— Няма нищо. Благодаря ти, Хенри.

— Лека нощ.

Останах под лампата на верандата и го гледах как потегли. После влязох и се качих в стаята си, където се проснах на леглото и потънах в дълбок пиянски сън.

— Научихме всичко за обяда ти с Бъни — каза Чарлс.

Разсмях се. Беше неделя, късно следобед на другия ден, бях прекарал почти цялото време пред бюрото в четене на „Парменид“. Гръцкият не ми вървеше, измъчваше ме и махмурлук. Толкова дълго бях гледал текста, че буквите вече не приличаха на букви, а на нещо неразгадаемо, на отпечатъци от птичи крачета по пясъка. Гледах унесено през прозореца към ниско окосената ливада, която приличаше на зелено кадифе и на талази покриваше хълмовете на хоризонта. Тогава, някъде долу, видях близнаците, които като двойка призраци се приплъзваха по ливадата.

Надвесих се през прозореца и ги извиках. Спряха се и се обърнаха, заслониха челата си с ръце и присвиха очи срещу вечерното зарево.

— Здравей — отвърнаха те, а накъсаните им и едва доловими гласове достигнаха до мен като един. — Слез при нас.

И ето ни, разхождаме се покрай рехавата борова горичка в подножието на планината, аз съм между тях двамата.

Вечерта им придаваше особен ангелоподобен вид: русите им коси се развяваха от вятъра, бяха облечени в бели пуловери и обувки за тенис. Не знаех защо ме поканиха с тях. Държаха се съвсем вежливо, но изглеждаха предпазливи и леко озадачени, сякаш идвах от страна с непознати и ексцентрични обичаи, което ги караше да бъдат много внимателни, за да не ме изплашат или обидят.

— Откъде разбрахте за това? За обяда?

— Бъни се обади тази сутрин. А Хенри ни разказа снощи.

— Стори ми се много ядосан.

Чарлс сви рамене:

— По-скоро ядосан на Бъни, но не и на теб.

— Нямат особена слабост един към друг, нали?

Те сякаш се изненадаха от думите ми.

— Те са стари приятели — каза Камила.

— Най-добри приятели, бих казал — допълни Чарлс. — Беше време, когато бяха неразделни.

— Струва ми се, че доста се карат.

— Разбира се — каза Камила. — Но това не означава, че не държат един на друг. Хенри е толкова сериозен, а Бъни толкова — всъщност несериозен — че двамата се разбират много добре.

— Да — вмъкна Чарлс. — Веселият и Замисленият45. Идеална двойка. Мисля, че Бъни е единственият човек на земята, който може да разсмее Хенри — той млъкна изведнъж и посочи в далечината. — Бил ли си някога там? На онзи хълм има гробище.

Едва го виждах през боровете — ниска, разпиляна редица от надгробни плочи, разкривени и изядени от времето, наклонени под такъв ъгъл, че създаваха трескаво и свръхестествено усещане за движение, сякаш някаква истерична сила, може би полтъргайст, ги бе разпиляла само миг преди това.

— Старо е — каза Камила. — От осемнадесети век. Тук е имало град, църква и мелница. Не е останало нищо друго, освен основи. Но все още се виждат очертанията на градините. А сега на мястото на къщите растат ябълки, дива майорана и дъхави рози. Един Господ знае какво се е случило навремето. Вероятно епидемия, или пък пожар.

— Или нападение на индианците — допълни Чарлс. — Някой път трябва да отидеш и да разгледаш, най-вече гробището.

— Красиво е. Особено през зимата.

Слънцето беше слязло ниско и къпеше в злато дърветата, които хвърляха дългите си и разкривени сенки по земята пред нас. Известно време се разхождахме, без да говорим. Въздухът бе изпълнен с тежката миризма на далечни огнища и хапеше с хладината на здрача. Единственият шум бе от стъпките ни по насипалата с чакъл пътека и свиренето на вятъра в боровете. Спеше ми се, главата ме болеше и всичко бе обкръжено от някакво усещане за нереалност, за сън. Имах усещането, че всеки миг ще се сепна с глава върху купчина книги и ще се събудя сам в мрачната стая.

Изведнъж Камила спря и сложи пръст на устните си. Върху едно повалено дърво, разсечено на две от мълния, бяха кацнали три огромни черни птици, които бяха твърде едри за врани. Досега не бях виждал такива.

— Гарвани — каза Чарлс.

Не помръдвахме и ги гледахме. Едната тромаво подскачаше към края на един клон, който скърцаше и се люлееше под тежестта й, докато накрая се оттласна и с грачене се издигна във въздуха. Другите я последваха със силен плясък на крилете си. Образуваха триъгълник и се понесоха над ливадата — три черни сенки над тревата.

Чарлс се разсмя:

— Три гарвана — за всеки по един. Обзалагам се, че това бе предзнаменование.

— Поличба.

— За какво? — попитах.

— Не зная — отвърна Чарлс. — Хенри е този, който може да гадае по птиците. Той е птицегадател.

— Познава всичко римско, няма как да не знае.

Тръгнахме обратно към дома и на върха на едно възвишение видях в далечината мрачните фронтони на „Монмът хаус“. Небето беше студено и празно. Сребристата луна приличаше на бял полумесец от нокът и се носеше в мрака. Не бях свикнал с тези призрачни есенни залези, с хладината и ранно настъпващата тъмнина. Нощите се спускаха прекалено бързо и тишината, която завладяваше през нощта долината, ме изпълваше със странна и боязлива тъга. Замислих се безрадостно за „Монмът хаус“: празни коридори, стари газени лампи и ключът, който се превърта в ключалката на стаята ми.

— Ще се видим по-късно — каза Чарлс пред входа на Монмът, лицето му изглеждаше бледо на светлината от лампата на верандата.

В далечината виждах светлините в столовата на общежитието, можех да видя и тъмните силуети, които минават край прозорците.

— Беше ми приятно — избъбрах и пъхнах ръце в джобовете си. — Искате ли да вечеряте с мен?

— За съжаление, не. Трябва да се прибираме.

— Добре — отвърнах разочарован, но облекчен. — Някой друг път.

— Какво ще кажеш…? — обърна се изведнъж Камила към Чарлс.

Той сбърчи вежди.

— Хмм. Права си.

— Ела да вечеряш у дома — обърна се импулсивно Камила към мен.

— Не — отговорих бързо.

— Моля те.

— Не, благодаря. Всичко е наред.

— Я стига — любезно каза Чарлс. — Няма кой знае какво за ядене, но бихме искали да дойдеш.

Изпитах пристъп на благодарност към него. Наистина много исках да отида.

— Стига да сте убедени, че няма никакъв проблем.

— Никакъв — каза Камила. — Да вървим.

Чарлс и Камила бяха наели обзаведен апартамент на третия етаж в къща в северен Хампдън. Щом прекрачеше прага, човек се озоваваше в малка всекидневна със скосени стени и тавански прозорци. Креслата и изтърбушеният диван бяха покрити с пепелява тапицерия, износена на подлакътниците: розови мотиви на жълтокафяв фон и жълъди и дъбови листа на тъмнозелен. Навсякъде имаше опърпани, пожълтели от времето покривчици. Над камината, за която впоследствие установих, че не работи, имаше полица, където блестяха два свещника от оловен кристал и няколко потъмнели сребърни подноса.

Не мога да кажа, че мястото тънеше в безредие, но бе на ръба. Навсякъде, където бе възможно, бяха скупчени книги, масите бяха отрупани с листа, пепелници, бутилки уиски, кутии шоколадови бонбони, а чадъри и обувки задръстваха и без това тесния коридор. В стаята на Чарлс дрехите бяха пръснати по пода, а от вратата на гардероба висеше истинска паяжина от вратовръзки. Тоалетката на Камила пък бе покрита с празни чаени чаши, протекли химикалки и увехнали невени във водна чаша, а пред леглото, на пода, имаше недореден пасианс. Разположението на мястото бе странно, изпълнено с прозорци на неочаквани места, коридори, водещи наникъде и ниски врати. Трябваше да се наведа, за да вляза, а накъдето и да погледнех, изникваше някаква нова странност: стар стереоскоп, в който покритите с палми улици на призрачната Ница изчезваха в далечината с цвят на сепия, остриета от стрели в прашна кутия, еленови рога и скелет на птица.

Чарлс влезе в кухнята и започна да отваря и затваря шкафовете. Камила ми наля питие от бутилка с ирландско уиски, намираща се върху купчина броеве на „Нешънъл Джиографик“.

— Ходил ли си в смолистите ями на ранчото Ла Бреа46? — попита между другото тя.

— Не — отвърнах безпомощно и объркан, забих поглед в чашата си.

— Чарлс, представи си — провикна се тя към кухнята. — Той живее в Лос Анджелес и никога не е бил в смолистите ями на ранчото Ла Бреа.

Той се показа на вратата, бършейки ръцете си в кърпа за съдове:

— Наистина ли? — каза той с детинско учудване. — И защо?

— Не зная.

— Те са толкова интересни. Само се замисли.

— Познаваш ли тук много хора от Калифорния? — каза Камила.

— Не.

— Но познаваш Джуди Пуви.

Останах слисан, откъде знаеше това?

— Тя не ми е приятелка — отвърнах.

— Нито пък моя — допълни Камила. — Миналата година плисна питието си в лицето ми.

— Чух за това — и се засмях, но тя не се усмихна.

— Не вярвай на всичко, което чуваш — каза, отпивайки още една глътка от питието си. — Знаеш ли кой е Клоук Рейбърн?

Знаех. В Хампдън имаше малка, модна група калифорнийци, повечето от Сан Франциско и Л. А. Клоук Рейбърн бе нейният център — целият изтъкан от отегчени усмивки с премрежени, сънливи очи, обвит в цигарен дим. Момичетата от Лос Анджелес, в това число и Джуди Пуви, му бяха фанатично предани. Той бе от хората, които виждаш в мъжката тоалетна по време на купони, да шмъркат кокаин от ръба на мивката.

— Той е приятел на Бъни.

— Откъде накъде? — попитах изненадано.

— Били са заедно през подготвителната година в „Сейнт Джеръм“ в Пенсилвания.

— Нали познаваш Хампдън — намеси се Чарлс, отпивайки голяма глътка от питието си. — Тези прогресивни колежи обожават проблемните ученици, преследваните хора. Клоук се премести тук след първата си година в колеж в Колорадо. През цялото време ходил да кара ски и се провалил на всички изпити. Хампдън е последното място на земята…

— За най-лошите на света — каза през смях Камила.

— Стига де — намесих се аз.

— Във всеки случай, мисля, че е така — поде Чарлс. — Половината от хората са тук, защото не биха ги приели в нито едно място. Това не значи, че Хампдън не е прекрасно училище. А може би, именно затова е прекрасно. Вземи Хенри например, ако не го бяха приели в Хампдън, едва ли изобщо щеше да постъпи в колеж.

— Не вярвам — казах аз.

— Може и да звучи абсурдно, но той така и не е завършил десети клас в гимназията, а колко са добрите колежи, които ще приемат човек, изостанал в десети клас? Освен това, съществува и проблемът със стандартизиращите тестове. Хенри отказал да се яви на общообразователния изпит, най-вероятно резултатите му щяха да са над всичко постигано досега, но имал естетически възражения по въпроса. Можеш да си представиш как звучи това в ушите на приемната комисия — той отпи отново. — А ти как се озова тук?

Трудно можех да прочета изражението в очите му.

— Хареса ми брошурата.

— Сигурен съм, че за приемната комисия това е прозвучало като напълно разумен довод, за да те допуснат тук.

Щеше ми се да бях поискал чаша вода. В стаята бе горещо, гърлото ми бе пресъхнало, а уискито бе оставило ужасен вкус в устата ми, не че беше лошо, напротив — всъщност бе доста добро, но имах махмурлук и цял ден не бях сложил нищо в устата си. Изведнъж започна да ми се гади.

На вратата се почука, а после този единствен звук бе последван от силно барабанене. Чарлс пресуши чашата си, без да каже нищо и хлътна обратно в кухнята, докато Камила отиде да отвори.

Още преди вратата да се отвори напълно видях проблясването на малки кръгли очила. Последва хор от поздрави — и те влязоха: Хенри, Бъни с кафява кесия от супермаркета и Франсис, величествен в своето дълго черно палто и стиснал в облечената си в черна ръкавица ръка гърлото на бутилка шампанско. Той влезе последен и се наведе, за да целуне Камила с шумно и самодоволно млясване, при това не по бузата, а по устата.

— Здравей, скъпа — поздрави той. — Каква щастлива грешка допуснахме. Аз нося шампанско, а Бъни тъмна бира, така че ще си приготвим „светло и тъмно“. Какво ще вечеряме?

Изправих се.

За части от секундата те загубиха ума и дума. После Бъни подаде кафявата кесия на Хенри и се приближи, за да се ръкуваме:

— Виж ти, виж ти. И това ако не е моят съдружник в престъпленията — каза той. — Не се ли насити на вечерите извън дома?

Удари ме по гърба и се раздрънка. Беше ми горещо и не се чувствах добре. Очите ми обиколиха стаята. Франсис говореше с Камила. Хенри, до вратата, ми кимна леко и едва забележимо се усмихна.

— Извини ме — казах на Бъни. — Връщам се след минута.

Проправих си път до кухнята. Приличаше на кухнята в дома на някой възрастен човек: стар, протрит балатум и в духа на целия странен апартамент — врата, която водеше към покрива. Напълних чашата си с вода от чешмата и я изпих на един дъх — беше въпрос на живот и смърт. Чарлс бе отворил вратата на фурната и бодеше някакви агнешки котлети с вилица.

В резултат на една мъчителна разходка из цех за пакетиране на месо, когато бях в шести клас, не съм голям любител на месото. Дори и в най-добра кондиция не бих открил нищо привлекателно в миризмата на агнето, да не говорим за състоянието, в което се намирах. Вратата към покрива бе отворена и подпряна с кухненски стол, а през ръждивата мрежа влизаше силно течение. Напълних чашата си отново и застанах до вратата, мислех си „Поеми си дълбоко дъх, свеж въздух, това е лекарството…“. Чарлс си опари пръста, изруга и затвори с трясък фурната. Когато се обърна, се изненада, че ме вижда.

— Ах, здрасти. Какво има? Да ти донеса ли още едно питие?

— Не, благодаря.

Взря се в чашата ми:

— Какво пиеш? Джин ли е? Откъде го изкопа?

Хенри се появи на вратата:

— Да ти се намира аспирин? — попита той Чарлс.

— Ей тук. Ще пийнеш нещо, нали?

Хенри изсипа няколко аспирина в ръката си, заедно с няколко загадъчни хапчета, които извади от джоба си и ги прокара с чашата уиски, подадена му от Чарлс.

Бе оставил шишето с аспирина на плота, тайно се прокраднах към него и взех няколко, но Хенри ме видя.

— Болен ли си? — поинтересува се той внимателно.

— Не, просто имам главоболие — отвърнах.

— Надявам се, че не ги вземаш постоянно?

— Какво? — каза Чарлс. — Всички ли са болни?

— Защо всички са тук? — долетя от коридора обиденият глас на Бъни. — Кога ще ядем?

— Почакай, Бъни, само след минута.

Той се приближи, погледна през рамото на Чарлс към тавата с котлетите, които току-що бе извадил от фурната.

— Изглеждат ми готови — каза Бъни, пресегна се, хвана един малък котлет за стърчащия кокал и започна да го дъвче.

— Бъни, изчакай малко — каза Чарлс. — Няма да стигнат за всички.

— Умирам от глад — избоботи Бъни с пълна уста. — Прималял съм от глад.

— Ами тогава да ти оставим кокалите, за да има какво да предъвкваш — намеси се грубо Хенри.

— Я млъквай.

— Наистина, Бъни, ще ми се да почакаш още минута — допълни Чарлс.

— Добре — съгласи се той, но когато Чарлс му обърна гръб, се пресегна отново и открадна още един котлет. Тънка струйка розовеникав сок се стече по ръката му и изчезна в маншета на ризата му.

Ако кажа, че вечерята мина зле, ще преувелича, но не премина и добре. Чувствах се обезсърчен и жлъчен, въпреки че не направих нищо глупаво и не казах нищо, което не трябваше да казвам. Говорих малко, а ядох още по-малко. Голяма част от разговора се въртеше около събития, в които не бях посветен и дори любезните скоби, отваряни от Чарлс, за да ми обясни нещо, не осветляваха ситуацията. Хенри и Франсис не спряха да спорят за разстоянието между войниците в римския легион: дали било рамо до рамо, както твърдеше Франсис, или на около десет сантиметра един от друг, според Хенри. Това доведе до още по-дълъг спор, който бе още по-труден за следене и невероятно отегчителен за мен — дали първичният хаос на Хезиод е просто празно пространство или хаос в съвременния смисъл на думата. Камила пусна плоча на Джоузефин Бейкър47, а Бъни изяде агнешкия ми котлет.

Тръгнах си рано. Франсис и Хенри ми предложиха да ме откарат, което по някаква причина ме накара да се чувствам още по-зле. Казах им, че предпочитам да се разходя, благодарих и излязох с усмивка от апартамента, въпреки че на практика не бях на себе си и лицето ми изгаряше под общия взор на студена и любопитна загриженост.

Намирах се на петнадесет минути път от колежа, но стана още по-студено, главата ме болеше, а цялата вечер ме бе изпълнила със силното усещане за несъвместимост и провал, което се засилваше с всяка измината крачка. Безмилостно прехвърлях наум цялата вечер, насилвах се да си спомня точните думи, издайническите намеци, всяка тънка обида или любезност, които съм пропуснал, а съзнанието ми с готовност ми предостави многобройни изопачености.

Прибрах се в стаята си, която на лунната светлина изглеждаше сребърна и чужда. Прозорецът все още бе отворен, както и „Парменид“, който лежеше на бюрото — там, където го бях оставил, а до него бе полуизпитото, студено кафе от бара в чаша от стиропор. Стаята бе ледена, но не затворих прозореца. Легнах на леглото, без да си събувам обувките и без да гася осветлението.

Лежах на една страна, загледан в локвата лунна светлина на дървения под, когато поривът на вятъра развя пердетата, които заприличаха на издължени, бледи призраци. Страниците на „Парменид“ образуваха малки вълни, сякаш ги разгръщаше невидима ръка.

Възнамерявах да спя само няколко часа, но на следващата сутрин се сепнах, когато слънчевата светлина бе обляла стаята, а часовникът показваше девет без пет. Не си губих времето да се бръсна, да се реша и дори да сменя дрехите си от предишната вечер, просто грабнах сборника със старогръцка проза, гръцко-английския речник на Лидъл и Скот и се затичах към кабинета на Джулиан.

Всички бяха там, като изключим самия Джулиан, който също закъсняваше минута-две. Още в коридора ги чух да си говорят, но когато отворих вратата, всички замлъкнаха и се втренчиха в мен.

Известно време никой не продума нищо, после Хенри поздрави:

— Добро утро.

— Добро утро — отвърнах. На фона на ясната северна светлина всички изглеждаха свежи, добре отпочинали и стреснати от появата ми. Зяпаха ме, докато, осъзнавайки се, прокарах ръка през разбърканата си коса.

— Изглежда тази сутрин си се разминал с бръснача, приятелю — обърна се към мен Бъни. — Изглежда…

Тогава вратата се отвори и влезе Джулиан.

През този ден имахме много работа за вършене, особено аз, защото бях много изостанал. Вторниците и четвъртъците бяха заети от приятни разговори за литература и философия, но останалата част от седмицата бе заета от старогръцка граматика и писане на проза, а това през по-голямата част бе безмилостен и жесток труд, на който сега, когато съм по-възрастен и не толкова дързък, едва ли бих намерил сили да се подложа. Определено имаше много повече неща, за които да се притеснявам, освен студенината, която очевидно отново бе обхванала съучениците ми, техният явен израз на единство и равнодушният начин, по който очите им преминаваха през мен. За един кратък миг бяха отворили пролука в своя строй, но сега отново я бяха затворили. Изглеждаше, че пак съм в началото — там, откъдето бях започнал.

Същият следобед отидох да се видя с Джулиан, претекстът бе разговор за прехвърляне на кредитите, но всъщност имах съвсем друго наум. Изведнъж ми се стори, че решението ми да изоставя всичко в полза на старогръцкия бе необмислено, глупаво и взето въз основа на погрешна преценка. Какво съм си мислел? Харесвах старогръцкия, харесвах и Джулиан, но изобщо не бях сигурен, че харесвам учениците му. Наистина ли исках да прекарам годините си в колежа, а впоследствие и целия си живот в гледане на изпочупените образи на млади гръцки атлети и в тежки размисли над представките в старогръцкия? Преди две години бях взел същото прибързано решение, което ме изстреля в една кошмарна година, изпълнена със зайци в хлороформ и ежедневни разходки до моргата, от която едва се бях измъкнал. Това без съмнение бе лошо, с потръпване си спомних за кабинета по зоология в осем сутринта и клатушкащите се съдове със свински ембриони, но в никакъв случай не беше толкова зле, колкото сега. Решението все още ми изглеждаше като огромна грешка, а семестърът бе напреднал много, за да се върна към старите си предмети и отново да сменя ръководителите си.

Предполагам, че отидох да се срещна с Джулиан, за да посъживя своята намаляла увереност, надявах се, че ще ме накара да се почувствам толкова сигурен, колкото и през първия ден. Почти съм убеден, че щеше да ме накара да се почувствам така, ако бях съумял да се видя с него. Но се случи тъй, че не успях да говоря с него. Когато се озовах на площадката пред кабинета му, чух гласове в коридора и се спрях.

Бяха Джулиан и Хенри. Нито един от двамата не бе чул, че се качвам по стълбите. Хенри си тръгваше, а Джулиан стоеше в рамката на отворената врата. Бе смръщил чело и изглеждаше много мрачен, сякаш говореше за нещо жизненоважно. Направих суетното, или по-скоро параноично предположение, че говорят за мен, приближих се още една крачка и надникнах иззад ъгъла.

Джулиан свърши да говори. За миг погледна встрани, после захапа долната си устна и се вторачи в Хенри.

Тогава заговори Хенри. Произнасяше думите тихо, но бавно и отчетливо:

— Трябва ли да сторя това, което е необходимо?

За моя изненада Джулиан хвана и двете ръце на Хенри в своите.

— Винаги трябва да правиш само онова, което е необходимо — каза той.

Какво, по дяволите, ставаше? Стоях в края на стълбището, опитвах се да не издам нито звук и да се измъкна преди някой от тях да ме е видял, но се боях да помръдна.

За моя още по-голяма и пълна изненада, Хенри се наведе и бързо и делово целуна Джулиан по бузата. После се обърна и тръгна да си ходи, но за мое щастие, се извърна през рамо, за да каже още нещо. Промъкнах се надолу по стълбите колкото е възможно по-тихо и се впуснах в бяг едва на втората площадка, когато не можеха да ме чуят.

Последвалата седмица бе самотна и сюрреалистична. Листата променяха цвета си, през повечето време валеше и започна да се стъмва по-рано. Хората се събираха по чорапи край камината на първия етаж в „Монмът хаус“, в която горяха пънове, откраднати среднощ от сградата на деканата и пиеха греяно ябълково вино. Аз пък отивах право в час, оттам се връщах в Монмът и се прибирах в стаята си, пропускайки тези уютни, озарени от огъня сцени и не си говорех с никого, дори и с по-дружелюбните, които ме канеха да се присъединя към това комунално забавление на общежитието.

Предполагам, че просто бях леко потиснат, след като новостта на нещата се бе поизтъркала и поради ужасно самотния характер на мястото, където се намирах: странна земя със странни обичаи и хора, непредсказуемо време. Мислех, че съм болен, въпреки че не вярвам да съм бил. През цялото време ми беше студено, не можех да спя, понякога едва успявах да дремна час-два на нощ.

Няма нищо по-самотно и по-объркващо от безсънието. Прекарвах нощите в четене по старогръцки, чак до четири сутринта, докато очите ми засмъдяха и главата ми започнеше да бучи, докато единствено моята лампа останеше да свети в „Монмът хаус“. Когато не можех повече да се съсредоточа над гръцкия и азбуката се превърнеше в неразбираема поредица от триъгълници и вили, тогава започвах да чета „Великият Гетсби“. Това е една от любимите ми книги и я бях взел от библиотеката с надеждата, че ще ме поразвесели. Разбира се, от нея само се почувствах още по-зле, тъй като в това състояние бях загубил чувството си за хумор и успявах да съзра само определени трагични прилики между мен и Гетсби.

— Оцелях — каза ми момичето на купона. Беше руса, със слънчев загар и висока почти колкото мен. Не се налагаше дори да я питам, знаех, че е от Калифорния. Предполагам имаше нещо в гласа, в изложената на показ зачервена и обсипана с лунички кожа, силно изпъната над ключиците, мършавия гръден кош и ребрата, липсата на всякакъв бюст в зеещия корсет от Готие. Беше Готие и го знаех, защото тя някак си случайно го спомена в разговора. На мен ми приличаше на бански с доста пошли дантели отпред.

Тя надвикваше музиката:

— Доста труден ми беше животът, с тази травма и всичко останало — вече бях чул тази история за отпуснатите сухожилия, за загубата, претърпяна от света на танца и печалбата за света на останалите изпълнителски изкуства. — Обаче явно имам много силен усет за себе си и за собствените си нужди. Другите хора със сигурност имат значение за мен, но винаги получавам от тях всичко, от което се нуждая.

Гласът й бе груб и с насеченото звучене, което понякога калифорнийците старателно имитират, за да покажат, че идват от Ню Йорк. Но в тази жизнерадостност от Златния щат имаше и остра, груба нотка. Мажоретка на Прокълнатите. Тя бе от онези красиви, загорели, празноглави момичета, които у дома не биха ми обърнали и капка внимание, но тук се опитваше да ме сваля. Не бях спал с никоя във Върмонт, като изключим червенокосото миньонче, с което се запознах на купон през първата седмица. По-късно някой ми спомена, че била наследница на хартиени фабрики от Средния запад. Започнах да извръщам очи винаги, когато се срещнехме. (Съучениците ми се шегуваха, че това е джентълменският начин да излезеш от ситуацията.)

— Цигара? — креснах към новата.

— Не пуша.

— Аз също, освен на купони.

Тя се разсмя.

— Добре, дай една — викна в ухото ми. — Случайно да знаеш откъде можем да намерим малко трева?

Тъкмо палех цигарата, когато някой ме ръгна с лакът в гърба и залитнах напред. Музиката бе усилена до дупка, хората танцуваха, по пода имаше локви от бира, а на бара имаше някаква шумна компания. Виждах само група тела, които се гърчеха сякаш в мъките на Дантевия Ад на дансинга, и облак дим, който се носеше близо до тавана. А там, където светлината от коридора се разливаше по пода, виждах обърнати чаши и широко отворени, смеещи се, намацани с червило устни. С всеки купон е така — лошо и става още по-лошо — вече виждах първокурсниците, които бяха почнали да повръщат и се бяха наредили в унила редица пред тоалетната — но беше петък, бях прекарал цялата седмица в учене и изобщо не ми пукаше. Знаех, че нито един от колегите ми по старогръцки няма да бъде тук. Не бях пропуснал петъчен купон от началото на учебната година, а знаех, че те ги избягват все едно бяха Черната смърт.

— Благодаря — каза момичето. Беше успяла да се добере до някакво стълбище, където бе малко по-тихо. Сега можехме да говорим без да се надвикваме, но бях изпил шест водки с тоник и нищо не ми идваше наум, дори не можех да си спомня името й.

— Какво учиш? — изфъфлих най-накрая пиянски.

Тя се усмихна.

— Изпълнителски изкуства. Вече ме пита.

— Извинявай, забравил съм.

Тя ме погледна критично:

— Трябва да се отпуснеш. Погледни си ръцете. Много си напрегнат.

— Толкова мога да се отпусна — отвърнах доста убедително.

Тя ме погледна и в очите й премина светлината на прозрението.

— Знам кой си — и погледна сакото и вратовръзката ми, на която бяха изобразени мъже на лов за елени. — Джуди ми разказа за теб. Ти си новият, който учи старогръцки с онези. От тях ме побиват тръпки.

— Джуди? Какво искаш да кажеш, какво ти е казала Джуди?

Пропусна въпроса:

— Добре е да внимаваш, чух доста странни неща за тия хора.

— Например?

— Например, че почитат самия Дявол.

— Гърците нямат Дявол — казах поучително.

— Да, ама хората говорят друго.

— Какво от това? Грешиш.

— Това не е всичко. Чух и други странни неща.

— Какви?

Не искаше да каже.

— Кой ти каза? Джуди?

— Не.

— Кой тогава?

— Сет Гартрел — каза го, сякаш това обясняваше всичко.

Оказа се, че познавам Сет Гартрел. Беше бездарен художник и злобен клюкар, чийто речник почти изцяло се състоеше от сквернословия, гърлени глаголи и думата „постмодернистичен“.

— Тази свиня — казах. — Познаваш ли го?

Погледна ме и у нея проблесна неприязън:

— Сет Гартрел ми е приятел.

Май наистина бях прекалил с пиенето, защото подех:

— Така ли? Би ли ми казала тогава, защо гаджето му винаги е с насинено око? И наистина ли пикае върху картините си като Джаксън Полък?

— Сет — отвърна тя ледено — е гений.

— Наистина? Тогава е невероятен майстор в заблудата, нали?

— От концептуална гледна точка той е много добър художник. Всички в катедрата по изобразителни изкуства го казват.

— Добре, щом всички го казват, значи е истина.

— Много хора не харесват Сет — ядоса се тя. — Мисля, че мнозина му завиждат.

Нечия ръка ме дръпна за ръкава на ризата. Отърсих се. С моя късмет, това можеше да е само Джуди Пуви, която се опитва да ме забие, както правеше винаги по това време в петък вечер. Последва ново подръпване, този път по-рязко и по-настоятелно, обърнах се раздразнено и едва не паднах назад върху блондинката.

Беше Камила. Оловносивите й очи бяха първото, което видях — светли, замислени и блеснали на фона на сумрачната светлина от бара.

— Здравей — каза ми тя.

Зяпнах я.

— Здрасти — опитвах се да изглеждам равнодушен, но бях поласкан и грейнах от удоволствие. — Как си? Какво правиш тук? Искаш ли нещо за пиене?

— Зает ли си?

Беше ми трудно да мисля. Малките златисти кичури около слепоочията й се бяха накъдрили по много привлекателен начин.

— Не, изобщо не съм зает — отвърнах и се загледах, не в очите й, а в пленителния ореол около челото.

— Ако си, просто кажи — каза тя тихо, гледайки над рамото ми. — Не искам да те откъсвам от нещо.

Да бе: госпожица Готие. Обърнах се в очакване на някакъв злобен коментар, но тя бе загубила интерес и многозначително си говореше с някого другиго.

— Не, не съм зает. Нищо не правя.

— Искаш ли през този уикенд да отидем извън града?

— Моля?

— Тръгваме заедно с Франсис. Имат къща на около час път оттук.

Наистина бях пиян, иначе нямаше просто да кимна и да я последвам безпрекословно. Трябваше да си проправим път през дансинга, за да стигнем до вратата: пот и жега, примигващи коледни лампички и ужасяващата преса на телата. Когато най-накрая излязохме навън, все едно се озовахме в басейн с хладка и спокойна вода. Виковете и изродената музика бумтяха, но бяха заглушени от затворените прозорци.

— Бога ми — каза Камила. — Тия места са адско изпитание. Бяха повръщали навсякъде по пода.

Покритата с чакъл алея изглеждаше като река от сребро на лунната светлина. В сенките, под някакви дървета стоеше Франсис. Щом ни видя, изскочи изведнъж на осветената пътека и извика:

— Па!

И двамата отскочихме назад. Франсис леко се усмихна, а светлината се отразяваше от фалшивото му пенсне. От ноздрите му излизаше цигарен дим:

— Здравей — поздрави ме той и погледна Камила. — Помислих, че си избягала.

— Трябваше да влезеш с мен.

— Радвам се, че не го направих — отвърна Франсис, — защото видях доста интересни неща тук, навън.

— Например?

— Ами няколко от охранителите изнасяха едно момиче на носилка и едно черно куче, което нападна някакви хипита — разсмя се, хвърли ключовете от колата си във въздуха, а когато ги улови, те издрънчаха. — Готови ли сте?

Той имаше кабриолет, стар мустанг. По целия път, докато излязохме от града, и тримата се возихме отпред, със свален гюрук. Колкото и да е странно, успях да заспя, въпреки че мигът и нервите трябваше да ме задържат буден. Заспах с глава, опряна на тапицирана с кожа врата. Безсънната седмица и шестте водки с тоник ми подействаха като приспивателно.

Почти не си спомням пътуването. Франсис караше разумно, бе внимателен шофьор за разлика от Хенри, който караше бързо и често безразсъдно, въпреки че зрението му не бе толкова добро. В съня ми вятърът в косите ми, едва доловимият им разговор и музиката от радиото се сливаха и размиваха. Стори ми се, че се бяхме возили само няколко минути, когато изведнъж усетих тишината и ръката на Камила на рамото си:

— Събуди се. Пристигнахме.

Разтърсих глава и се изправих на седалката, замаян, полусънен и не съвсем сигурен къде се намирам. По бузата ми се бе стекла лига, която избърсах с опакото на ръката си.

— Буден ли си?

— Да — отвърнах, въпреки че не бях. Беше тъмно и нищо не се виждаше. Пръстите ми най-накрая се сключиха около дръжката на вратата и чак тогава, когато излизах от автомобила, луната се показа иззад един облак и видях къщата. Беше огромна. Виждах рязко очертания, мастиленотъмен силует на фона на небето — кули, шпилове, френски прозорци.

— Господи — възкликнах.

Франсис бе застанал до мен, но осъзнах това едва когато заговори. Сепна ме близостта на гласа му.

— Не може да получиш ясна представа за нея през нощта.

— Твоя ли е? — попитах.

Разсмя се:

— Не, на леля ми. Прекалено е голяма, но не иска да я продаде. Идва тук през лятото заедно с братовчедите ми, през останалата част от годината има само един пазач.

В коридора се носеше сладникава миризма на мухъл. Светлината бе толкова мъждива, че сякаш идваше от газени лампи. По стените играеха паяжини от сенките на цветята в саксиите, а по тавана, толкова висок, че ми се зави свят, танцуваха сенките на разкривените ни отражения. В другия край на къщата някой свиреше на пиано. Фотографии и потъмнели портрети в позлатени рамки се редяха по стените на коридора.

— Тук смърди ужасно — каза Франсис. — Ако утре е топло, ще проветрим. Бъни се задушава от прахта… Това е баба ми — посочи той една от фотографиите, в която се бях загледал.

— А този до нея е брат й, потънал с „Титаник“, горкия. Три седмици след корабокрушението открили ракетата му за тенис да се носи из Северния Атлантически океан.

— Ела да видиш библиотеката — дръпна ме Камила.

Франсис затвори след нас, тръгнахме надолу по коридора, прекосихме няколко стаи — лимоненожълта всекидневна, огледала в позлатени рамки и полилеи, трапезария, облицована с тъмен махагон — стаи, в които исках да се разхождам до безкрай, но едва успявах да зърна. Музиката от пианото стана по-силна. Беше Шопен, май някой от прелюдите.

Влязох в библиотеката, поех си дълбоко дъх и спрях: шкафове за книги със стъклени врати и готически мотиви достигаха до покрития с фрески и гипсови медальони таван, висок към пет метра. В дъното на стаята имаше мраморна камина, огромна като саркофаг, а кръгъл газен полилей разпръскваше сумрака, светлина струеше от призмите и висулките на кристалните му мъниста.

Имаше и роял, на който свиреше Чарлс, до него на стола бе поставена чаша с уиски. Бе леко пийнал, защото Шопен звучеше размазано и разлято, нотите се преливаха сънливо една в друга. Лек ветрец полюшваше тежките, проядени от молци кадифени завеси и рошеше косата му.

Чарлс спря да свири изведнъж и погледна към нас:

— Ето ви и вас. Много закъсняхте. Бъни си легна.

— Къде е Хенри? — попита Франсис.

— Работи. Преди да си легне, може да дойде при нас.

Камила се приближи до пианото и си пийна от чашата на Чарлс.

— Трябва да разгледаш книгите — обърна се тя към мен. — Има първото издание на „Айвънхоу“.

— Всъщност мисля, че го продадоха — каза Франсис, докато се настаняваше в едно от кожените кресла и палеше цигара. — Има едно-две интересни неща, но основно Мери Корели48 и „Братята Роувър“49.

Приближих се до рафтовете. Имаше нещо, което се казваше „Лондон“ от човек на име Пенант50 — шест тома подвързани в червена кожа, дебели книги, високи шестдесет сантиметра. Следващата поредица бе също толкова впечатляваща, но подвързана в шагренова кожа, носеха заглавието „История на лондонските клубове“. Либретото на „Пиратите от Пензанс“51. Безброй томове за „Близнаците Бобси“52. „Марино Фалиеро“ на Байрон в черна кожена подвързия и датата „1821“, изписана със златни букви на гърба на книгата.

— Налей си свое питие, ако толкова искаш — дочух Чарлс да казва на Камила.

— Не искам свое. Искам да пия от твоето.

Подаде й чашата с едната ръка, а пръстите на другата плъзна напред-назад по клавишите на рояла.

— Изсвири нещо — казах.

Той подбел и очи.

— Хайде де — подкани го Камила.

— Не.

— Разбира се, той не може да свири истински — каза мило и тихо Франсис.

Чарлс отпи още една глътка и изсвири още една октава, после подкара някакви безсмислени трели с дясната си ръка. След това подаде чашата на Камила, пресегна се и с лявата си, вече свободна, ръка ги превърна във встъпителните акорди на рагтайм от Скот Джоплин.

Свиреше с наслада, навил ръкави и загледан усмихнато в клавишите, прескачайки от най-ниските до най-високите октави на синкопи, като танцьор на степ, изкачващ се по широко и вито стълбище в стила на Зигфелд53. Камила бе седнала на стола до него и ми се усмихна. Леко замаян, й върнах усмивката. Високият таван създаваше призрачно ехо и придаваше на тази отчайваща веселост оттенък на спомен дори и в мига, когато я слушах — спомени за неща, които никога не съм познавал преди.

Чарлстон върху крилете на понесли се във въздуха биплани. Забави на потъващи кораби, ледената вода, клокочеща край оркестрантите, които храбро свирят последните акорди на „Старата любов“54. Всъщност в нощта, когато потъва „Титаник“, не са пели „Старата любов“, а псалми. Безброй псалми, кюрето не спирало да реди „Аве Мария“ в салона на първа класа, който много приличал на този: тъмно дърво, палми в саксии, лампиони от розова коприна с извити линии. Наистина бях пил твърде много. Бях прехвърлил краката си през единия подлакътник на стола и ги бях обхванал с ръце „Радвай се, Дево, Божия майко.“ Дори подът се бе наклонил подобно на палубата на потъващ кораб, сякаш всички, на едно с рояла щяхме да се приплъзнем към единия край с истерично „Ураааа!“.

По стълбището се чуха стъпки и облечен в пижама се появи Бъни, залитащ, със зачервени очи и щръкнала коса:

— Какво, по дяволите, става? Събудихте ме!

Никой обаче не му обърна внимание, той си наля питие и олюлявайки се, тръгна обратно, бос, по стълбите към леглото си.

Хронологичното подреждане на спомените е интересно занимание. Спомените ми за онази есен, преди първия излет в провинцията през почивните дни, са далечни и замъглени, но след това събитие те са ясни и близки. Именно тогава скованите манекени, с които се запознах първоначално, започнаха да се прозяват, протягат и оживяват. Щяха да изминат месеци, преди лустрото и тайнствеността на новото да загубят своя блясък и да ми позволят да погледна на приятелите си обективно, въпреки че тяхната истинска същност бе далеч по-интригуваща от всяко идеализирано видение. Но в паметта ми, точно по онова време те престанаха да ми бъдат напълно непознати и за първи път се появиха във вид, напомнящ за ярките им стари образи.

В тези ранни спомени и аз се виждам като странник: винаги нащрек, свадлив и изпълнен със странно мълчание. През целия ми живот хората бяха приемали моето мълчание за враждебност, снобизъм, за проява на лош характер от един или друг вид.

— Престани с тези прояви на превъзходство! — викаше баща ми, когато се хранех, гледах телевизия или се занимавах с нещо свое. Но тази моя маска — така мисля за нея, защото всъщност ъгълчетата на устата ми са отпуснати надолу — няма нищо общо с истинските ми настроения. Носила ми е колкото полза, толкова и вреда. Месеци след като започнах да опознавам петимата, установих, че в началото и те са били почти толкова озадачени от мен, колкото аз от тях. Винаги съм си мислел, че приемат държанието ми за странно и провинциално, но никога не ми е хрумвало, че го намират за загадъчно. Това обаче бе истината, впоследствие ме попитаха защо не съм казал никому нищо за себе си? Защо съм правел всичко възможно, за да ги избягвам? (Стреснато осъзнах, че опитите ми да се шмугвам във вратите далеч не са били толкова потайни, колкото съм си мислел.) Защо не съм върнал нито една от поканите им? Преди си мислех, че се държат хладно с мен, но разбрах, че те просто вежливо, като стари моми, са изчаквали да направя следващия ход.

Във всеки случай, това бяха първите почивни дни, когато нещата започнаха да се променят, когато тъмните пропасти между уличните лампи започнаха да стават все по-малки и по-малки, да се отдалечават, което бе първият знак, че влакът навлиза в познати земи и скоро ще стигне до добре известните и добре осветени градски улици. Къщата бе техният коз, тяхното най-скъпо съкровище и през този уикенд ми го показаха постепенно и крадешком — малките очарователни стаи в кулите, таванът с високите греди, старата шейна в избата, обсипана със звънчета и толкова голяма, че трябваше да бъде теглена от четири коня. Помещението за каретите бе превърнато в жилище за пазача.

— Това е госпожа Хач. Тя е много мила, но съпругът й е адвентист от седмия ден или нещо подобно, много е строг. Трябва да крием всички бутилки, когато влиза в къщата.

— А ако не го направим?

— Ще се депресира и ще започне да оставя навсякъде брошури с религиозно-поучително съдържание.

След обед се разходихме до езерото — няколкото съседни имота съвсем дискретно си деляха ползването му. По пътя ми показаха игрището за тенис и старата лятна къща, имитация на tholos55, дорийски стил с примеси на Помпей, Станфърд Уайт56 и, както се изрази Франсис за този викториански опит за класицизъм, Д. У. Грифит и Сесил де Мил57. По думите на Франсис била направена от гипс и докарана на парчета от някой универсален магазин на „Сиърс и Роубък“. На места в парка бяха останали следи от викторианска геометрична подреденост: пресъхнали езерца за рибки, дълги бели колонади, дървени перголи и оградени с камъни тераси, по които вече не растяха цвета. По-голямата част от тези следи обаче бяха заличени от живия плет и местните дървесни видове — бряст и лиственица — те далеч надвишаваха броя на дюлите и чилийските борове.

Обграденото с брези езеро бе чисто и спокойно. В тръстиката бе скрита малка дървена лодка, боядисана отвън в бяло, а отвътре в синьо.

— Можем ли да я ползваме? — попитах заинтригуван.

— Разбира се, но не можем всички да се качим, ще потънем.

Никога в живота си не се бях качвал на лодка. Хенри и Камила се качиха с мен — той гребеше с навити до лакътя ръкави, а тъмното му сако бе поставено на седалката до него. Както по-късно щях да разбера, Хенри имаше навика да изпада във всепоглъщащи, поучителни и напълно самостоятелни монолози за всяко нещо, което го интересуваше в момента: катувеланите58, късновизантийското изобразително изкуство или пък ловците на глави на Соломоновите острови. Помня, че през онзи ден говореше за Елизабет и Лестър59: убитата съпруга, кралската баржа, кралицата на бял кон държи реч пред войските при крепостта Тилбъри60, Лестър и графът на Есекс61 държат поводите на коня й… Плясъкът на греблата и хипнотичното жужене на водните кончета се смесваше с академичната лекция. Зачервена и сънена, Камила бе потопила ръката си във водата. Вятърът събаряше жълти брезови листа и ги понасяше към повърхността на водата. Години по-късно и на много километри оттам, попаднах на следния откъс в „Опустошената земя“62:

Елизабет и Лестър

бият гребла,

кърмата оформена

с цветните мидички,

червени, златни,

расте свежестта,

ромолят два бряга,

югозападно духа,

носи над реката

камбанния звън

от белите кули.

Уейалала лейа

Уолала лейарара

Отидохме до другия край на езерото и се върнахме, полузаслепени от светлината във водата. Открихме Бъни и Чарлс на предната веранда да похапват сандвичи с шунка и да играят карти.

— Бързо, пийнете си шампанско — каза Бъни. — Ще изветрее.

— Къде е?

— В чайника.

— Господин Хач ще излезе извън себе си, ако види бутилка на верандата — поясни Чарлс.

Играеха на „гледай си работата“, тя бе единствената игра с карти, която Бъни знаеше.

В неделя се събудих рано, къщата бе тиха. Франсис бе дал дрехите ми на госпожа Хач да ги изпере, така че навлякох халата, който ми бе заел. Слязох долу, за да поседя на верандата, преди другите да са се събудили.

Вън бе хладно и спокойно, небето имаше онзи леко мътен бял цвят, характерен за есенните утрини, а плетените столове бяха пропити с роса. Живият плет и огромните тревни площи бяха покрити с плетеница от паяжини, уловили мъниста роса, блеснала в бяло като слана. Лястовиците се подготвяха за пътешествието си на юг, пляскаха с криле и пърхаха под стрехите, а изпод покривалото от мъгла, носещо се над езерото, дочух дрезгавите и самотни крясъци на зеленоглавите патици.

— Добро утро — разнесе се спокоен глас зад гърба ми.

Обърнах се стреснато и видях Хенри, който седеше в другия край на верандата. Беше без сако, но иначе облечен безупречно за този нечовешки час: панталони с остри като бръснач ръбове и добре колосана бяла риза. На масата пред него имаше книги и листа, вдигаща пара кана с еспресо, малка чашка и, за моя изненада, пепелник, в който гореше цигара без филтър.

— Станал си рано — казах.

— Винаги ставам рано. За мен сутринта е най-доброто време за работа.

Погледнах към книгите.

— С какво се занимаваш, старогръцки ли?

Хенри постави чашката обратно в чинийката.

— Превеждам „Изгубения рай“.

— На какъв език?

— На латински — сериозно отвърна той.

— Хм. А защо?

— Интересно ми е да видя доколко ще се справя. Според мен Милтън е най-великият английски поет, по-велик и от Шекспир, но смятам, че в известен смисъл изборът му да пише на английски език е несполучлив. Разбира се, написал е немалко поеми на латински, но в ранния си период, през студентските години. Аз говоря за късните му творби. В „Изгубения рай“ той изтласква английския език до ръба на възможностите му, но аз мисля, че език без падежи не би могъл да устои на структурния ред, който авторът се опитва да наложи — остави цигарата си обратно в пепелника, а аз я гледах как тлее. — Искаш ли кафе?

— Не, благодаря.

— Надявам се, че си спал добре.

— Да, благодаря.

— Тук спя по-добре, отколкото обикновено — каза Хенри, намести очилата си и се наведе отново над речника. В начина, по който бяха отпуснати раменете му, имаше лек намек за умора и напрежение, която аз като човек, свикнал с безсънните нощи, веднага разпознах. Изведнъж осъзнах, че неговото безсмислено занимание е само начин да прекара ранните утринни часове, точно както други хора, страдащи от безсъние, биха решавали кръстословици.

— Винаги ли ставаш толкова рано? — попитах.

— Почти винаги — отвърна той, без да вдига поглед. — Тук е красиво, а утринната светлина може да направи поносими и най-вулгарните неща.

— Разбирам те — казах и наистина бе така. Рано сутринта, на зазоряване — това бяха единствените часове на деня, в които можех да понеса Плано. Тогава улиците бяха празни, светлината бе златиста и падаше меко върху изсъхналата трева, телените огради и ниските дъбове.

Хенри вдигна глава от книгите и ме изгледа почти с любопитство.

— Не си бил много щастлив на мястото, откъдето идваш, нали? — каза той.

Сепнах се от тази шерлокхолмсовска дедукция. Той се усмихна на очевидното ми неудобство.

— Не се безпокой. Много умело се прикриваш — и сведе глава над книгата, после отново вдигна поглед. — Другите наистина не разбират от такива неща.

Каза го без злоба, без съпричастност, дори без да е кой знае колко заинтригуван. Не бях съвсем сигурен какво имаше предвид, но за първи път долових нещо, което не бях разбирал преди: защо останалите държат толкова много на него. Порасналите деца (разбирам, че е оксиморон) инстинктивно поемат курс към крайностите; младият учен е много по-педантичен от своя далеч по-възрастен колега. И тъй като бях млад, приех много сериозно мнението на Хенри. Съмнявам се дали самият Милтън би ме впечатлил повече.

Предполагам, че в живота на всеки има един критичен период, когато характерът му се формира завинаги. Такъв период за мен бе първият есенен семестър, прекаран в Хампдън. Дори и сега с мен са останали толкова много неща: предпочитанията ми за дрехи, книги и дори храна, придобити тогава и, трябва да призная, до голяма степен като копиране на вкусовете на останалите от групата по старогръцки, се съхраниха в мен през годините. Дори и сега ми е много лесно да си припомня какво бе ежедневието на приятелите ми — по-късно то стана и мое. Те живееха като по часовник, независимо от обстоятелствата и колкото и да е странно, в това имаше много малко от хаоса, който винаги съм си представял като неразделна част от колежанския живот — нередовно хранене и подготовка на уроците, посещения на общата пералня в един през нощта. Имаше определени часове от деня и нощта, когато, дори и камъни да валяха от небето, човек винаги можеше да открие Хенри в денонощната читалня на библиотеката; или когато знаехме, че е безполезно да търсим Бъни, защото той е на среща с Марион в сряда, или на разходка в неделя. (Всичко това напомняше на начина, по който Римската империя бе продължила да функционира, въпреки че не бил останал никой, който да я управлява, а основанията за самото управление били забравени изцяло. Огромна част от нашето ежедневие се запази непокътната дори и през ужасните дни след смъртта на Бъни. До самия край винаги имаше вечеря в неделя у Чарлс и Камила, като изключим нощта на самото убийство, разбира се, когато на никого не му се ядеше и я отложихме за понеделник.)

Изненадах се колко лесно успяха да ме приобщят към тяхното циклично, византийско съществуване. Дотолкова бяха свикнали един с друг, че според мен появата ми освежи малко нещата, а и бяха заинтригувани дори от най-прозаичните ми навици: обичах криминални романи, обожавах да ходя на кино, използвах самобръсначки за еднократна употреба и се подстригвах сам, вместо да ходя на бръснар, впечатляваше ги дори фактът, че понякога четях вестници и гледах новините по телевизията. (Последното намираха за скандална ексцентричност, която си оставаше само моя. Никой от тях не бе и най-малко заинтересуван от това, което се случваше по света. Тяхното непознаване на събитията от настоящето и дори по-новата история бе поразително. Веднъж, на вечеря, Хенри бе силно озадачен, когато научи от мен, че човекът е стъпил на луната.

— Не! — каза той и остави вилицата си.

— Вярно е — отвърнаха в хор останалите, които някак си бяха успели да хванат поне тази новина.

— Не го вярвам.

— Видях го — каза Бъни. — Даваха го по телевизията.

— Как са стигнали дотам? Кога се е случило това?)

Като цяло си бяха непробиваеми, но аз успях да ги опозная при индивидуалните си срещи с тях. Хенри знаеше, че и аз будувам до късно и понякога се отбиваше късно през нощта на път от библиотеката за вкъщи. Франсис бе ужасен хипохондрик, отказваше да ходи на лекар сам и често ме вземаше със себе си. Колкото и да е странно, ние се сприятелихме именно по време на тези пътувания към алерголога в Манчестър и оториноларинголога в Кийн. През онази есен трябваше да почистят корена на един от зъбите му и в продължение на четири или пет седмици, всяка сряда следобед той се появяваше в стаята ми, блед и мълчалив, после отивахме в някой бар в града и пиехме, докато станеше време за часа му в три. Привидният повод за моето присъствие бе задачата да го откарам вкъщи, след като излезе замаян от упойката, но докато седях на бара и го гледах как прекосява улицата, за да влезе в кабинета на стоматолога, осъзнавах, че не съм в по-добро състояние да шофирам на връщане от самия него.

Най-много харесвах близнаците. Държаха се с мен весело, непринудено, по начин, предполагащ познанство, далеч по-отдавнашно от нашето. Най-много държах на Камила, но колкото и да харесвах компанията й, винаги се чувствах леко неудобно в нейно присъствие. Това не се дължеше на липсата на чар или доброта от нейна страна, а на прекалено силното желание да й покажа моите. С Чарлс се чувствах по-спокоен, въпреки че винаги очаквах срещите ни с Камила с нетърпение и мислех често за нея. Той приличаше много на сестра си, беше импулсивен и щедър, но по-мрачен. Понякога имаше дълги периоди на потиснатост, но извън тях бе приказлив. Разбирах се с него добре, в какъвто и период да се намираше. Вземахме колата на Хенри назаем и отпрашвахме към Мейн, та Чарлс да може да си хапне сандвичи в някое от любимите си заведения, ходехме до Венингтън и Манчестър, на надбягванията с хрътки в Паунъл, откъдето се върнахме с едно куче, твърде старо да се състезава, което избавихме от смъртоносната инжекция. Кучето се казваше Фрост, обожаваше Камила и я следваше навсякъде. По този повод Хенри цитира дълъг откъс за Ема Бовари и нейната хрътка: „Sa pensée, sans but d’abord, vagabondait au hazard, comme sa levrette, qui faissait des circles dans la campagne…“63

Но кучето бе изтощено и прекалено нервно, и в една декемврийска сутрин в провинцията получи сърдечен удар, скачайки от верандата, за да се впусне в щастливо преследване на една катерица. Събитието не бе неочаквано, тъй като мъжът от хиподрума бе предупредил Чарлс, че животното може да не изкара и седмица. Въпреки това близнаците се разстроиха и ние прекарахме един тъжен следобед, погребвайки кучето в градината отзад, където лелите на Франсис бяха направили пищно гробище за котките си — мястото, където всяка спеше вечния си сън, бе белязано с надгробен камък.

Кучето харесваше и Бъни. В неделя то често идваше с нас двамата на дълги и изнурителни разходки сред природата, когато прескачахме огради и потоци, и прекосявахме мочури и пасбища. Бъни си падаше по разходките, но екскурзиите му бяха толкова изтощителни, че рядко се случваше някой друг освен мен и кучето да тръгне с него. Благодарение на тези разходки обаче опознах околностите на Хампдън, пътищата за извозване на дървените трупи и ловните пътеки, скритите водопади и потайните вирчета, които ставаха за плуване.

Може да е странно, но Марион, приятелката на Бъни, идваше с нас доста рядко. Отчасти защото той не искаше да я взема със себе си, но и защото ние почти не се интересувахме от нея, а тя от нас — още по-малко.

— Много обича да е с приятелките си — разправяше Бъни на мен и Чарлс. — Говорят си за дрехи, момчета и всякакви такива глупости.

Марион беше дребна, капризна блондинка от Кънектикът, с кръгло личице, хубавка по същия обикновен начин, по който бе хубав и Бъни. Стилът й на обличане бе едновременно момичешки и ужасяващо благоприличен — поли на флорални мотиви, пуловери с избродиран монограм, чанта и обувки в тон. От време на време, когато отивах на училище, я зървах отдалеч на игрището на „Ърли Чайлдхуд Сентър“. Центърът бе част от факултета по начална педагогика в Хампдън — там децата от града ходеха на ясли и детска градина. Там беше и тя, в някой от своите пуловери с монограми, надуваше свирката и се опитваше да ги накара да млъкнат и да се строят.

Никой не говореше за това, но разбрах, че първоначалните опити Марион да бъде включена в заниманията на групата са приключили катастрофално. Тя харесваше Чарлс, който по принцип бе вежлив с всички и имаше неизчерпаемата способност да си бъбри с всеки, от малките хлапета до жените, работещи в кафенетата. Отнасяше се към Хенри със страхопочитание, както се държаха с него и почти всички останали, но мразеше Камила. А между нея и Франсис се бе случило нещо толкова злополучно, че никой не искаше да го коментира. Рядко бях виждал такива взаимоотношения като връзката й с Бъни, освен у двойки, женени от двадесет години, че и повече. Тази връзка се колебаеше между затрогващото и вбесяващото. Когато общуваше с него, тя се държеше заповеднически и делово, отнасяше се с него почти по същия начин, по който се държеше с децата от детската градина. Той от своя страна редуваше сърдечността с ласкателство и нежността с язвителност. Повечето време търпеливо понасяше постоянното й гълчене, ала когато не го правеше, следваха кошмарни препирни. Понякога се появяваше на прага ми късно през нощта с вид на изтощен и разярен човек, косата му бе по-разчорлена от обикновено. В такива случаи мънкаше:

— Пусни ме, друже, трябва да ми помогнеш, Марион е яхнала метлата…

Само след минути стаята се огласяше от резки почуквания по вратата: чук-чук-чук. На прага заставаше Марион, здраво стиснала устни, като малка, разярена кукла.

— Бъни тук ли е? — казваше, повдигайки се на пръсти и протягайки врат над рамото ми, за да надзърне в стаята.

— Няма го.

— Сигурен ли си?

— Марион, той не е тук.

— Бъни! — провикваше се злокобно.

Никакъв отговор.

— Бънии!

И тогава, за мое най-голямо неудобство, Бъни овчедушно се появяваше на вратата.

— Здравей, скъпа.

— Къде беше?

Бъни започваше да хъмка и мънка.

— Трябва да поговорим.

— Зает съм сега, скъпа.

— Добре… — поглеждаше тя към изискания си малък часовник „Картие“. — Прибирам се вкъщи. Ще постоя будна около тридесет минути и после си лягам.

— Добре.

— Значи, ще се видим след около двадесет минути.

— Я почакай. Никога не съм казвал, че ще…

— Ще се видим след малко — казваше тя и си тръгваше.

— Няма да отида — подхващаше Бъни.

— Не, няма.

— За кого, по дяволите, се мисли тая?

— Не отивай.

— Все някога трябва да й дам урок. Аз съм зает човек. Постоянно съм в движение. Личното ми време си е само мое.

— Именно.

Следваше неловка тишина. Накрая Бъни се изправяше.

— Май е по-добре да си тръгвам.

— Добре, Бъни.

— Искам да кажа, че няма да ходя у Марион, ако това си мислиш — казваше той отбранително.

— Разбира се, че не.

— Да, да — почваше Бъни разсеяно и изчезваше яко дим.

На следващия ден двамата с Марион обядваха заедно или се разхождаха край игрището.

— Значи си изяснихте отношенията с Марион, а? — питаше го някой от нас, щом го срещнехме насаме.

— О, да — отвръщаше смутено той.

Уикендите в къщата на Франсис бяха най-щастливото ни време. През онази есен дърветата смениха рано премяната си, но дните останаха топли и през късния октомври, така че прекарвахме по-голямата част от времето навън сред природата. Единствените ни спортни занимания се заключаваха в някоя случайна и вяла игра на тенис, но тогава всяка летяща топка излизаше извън игрището и се налагаше не много ентусиазирано да ръчкаме високата трева с дръжките на ракетите си, за да открием изгубилото се клъбце. В онова място имаше нещо, което ни вдъхновяваше за такава прекрасна леност, каквато не познавах от детството си.

Като се замисля, сега ми се струва, че докато бяхме там, пиехме почти непрекъснато — никога по много наведнъж, просто една постоянна поредица от питиета, която започваше с „блъди мери“ на закуска и продължаваше, докато станеше време да си лягаме. Тя бе и основният виновник за нашия постоянен ступор. Когато излизах навън, носех книга, за да чета, но заспивах още щом седнех в стола. Ако излезех с лодката, бързо се уморявах от гребането и просто се оставях на течението да ме носи през целия следобед. (Тази лодка! Понякога, дори и сега, когато имам проблеми със съня, се опитвам да си представя, че лежа в нея, главата ми е опряна на напречните дъски на кърмата, плясъкът на водата е някак кух, когато идва изпод дървото, а жълтите брезови листа се носят из въздуха и галят лицето ми.) От време на време опитвахме и нещо по-амбициозно. Веднъж Франсис откри берета и амуниции в нощното шкафче на леля си, та за кратко се отдадохме на порива си да стреляме в цел. (Хрътката бе станала много неспокойна от дългите години, през които е била изложена на пукота от пистолет и се наложи да я затворим в избата.) Стреляхме по буркани, подредени върху ракитена масичка за чай, която извлякохме на двора. Краят на заниманието настъпи много бързо, когато Хенри, който беше много късоглед, стреля и по погрешка уби една патица. Той беше потресен от случилото се и ние скрихме пистолета.

Другите харесваха крикета, за разлика от нас с Бъни. В крайна сметка нито един от двама ни не успя да схване напълно играта, винаги нанасяхме режещи и отсечени удари по топката, сякаш играехме голф. От време на време успявахме да се придумаме да отидем на пикник. В началото винаги бяхме прекалено ентусиазирани: менюто бе обилно, избраното място — затънтено и уединено, но всичко неизменно завършваше с една обща картина: на всички ни бе горещо, спеше ни се и бяхме леко пияни, да не говорим, че не ни се искаше да поемем по обратния път към вкъщи с всички донесени неща. Обикновено прекарвахме следобедите, излежавайки се в тревата, пиехме мартини от един термос и наблюдавахме мравките, които пълзяха в лъскава черна нишка към мръсния поднос от сладкиша. Мартинито свършваше, слънцето залязваше и сред мрак трябваше да поемем непосилния път към дома, за да се приберем за вечеря.

Ако Джулиан приемеше поканата ни за вечеря в провинцията, настъпваше истински празник. Франсис поръчваше какво ли не в бакалницата, ровеше се из готварските книги и в продължение на дни се тюхкаше какво да сготви, какво вино да сервира с него, кои съдове да използва и какво да бъде резервното ястие, ако суфлето спадне. Смокинги отиваха на химическо чистене, цветя пристигаха от цветарниците, а Бъни скриваше своя екземпляр от „Невястата на Фу Манчу“64 и започваше да разнася том на Омир.

Изобщо не знам защо настоявахме да правим всички тези приготовления за вечерите, защото неизменно се оказвахме изнервени и изтощени още преди пристигането на Джулиан. За всички, включително и за госта, те бяха ужасяващо изпитание. Сигурен съм в това, въпреки че той винаги се държеше весело, бе елегантен, забавен и неуморен във възхищението си от всички и всичко, при все че приемаше средно една на всеки три покани. Беше ми много трудно да прикрия притеснението си, облечен във взетия под наем смокинг и с моите далеч не обширни познания за етикета на масата. Другите бяха много по-обиграни в този тип лицемерие. Пет минути преди пристигането на Джулиан те се влачеха из дневната, завесите бяха дръпнати, вечерята къкреше в съдовете за притопляне в кухнята, дърпаха нервно яките си и изглеждаха като пребити от умора, но в мига, в който се разнесеше звукът от звънеца на входната врата, гърбовете им се изправяха, разговорът отново се съживяваше и сякаш дори гънките по дрехите им изчезваха.

Макар че тогава намирах тези вечери за изтощителни и неприятни, сега откривам в спомените си за тях нещо изключително прекрасно: помня онази тъмна, огромна стая със сводест таван, огъня, който пращеше в огнището и блесналите ни, но и някак призрачно бледи лица. Светлината на огъня уголемяваше сенките ни, хвърляше отблясъци от сребърните повърхности, пълзеше нагоре по стените, отразяваше се в ярко оранжево във витражите, сякаш навън гореше градът. Свистенето на пламъците звучеше като пърхане на ято птици, впримчени и борещи се във вихъра високо горе под тавана. Изобщо нямаше да се изненадам, ако дългата, махагонова маса, застлана тържествено с бяла покривка, отрупана с порцелан, свещи, плодове и цветя, просто изчезнеше във въздуха като вълшебните ковчежета от приказките.

Има една сцена, която неизменно се повтаряше през онези вечери — тя ме спохожда отново и отново, като натрапчиво и подмолно течение в съня ми. Джулиан, седнал начело на дългата маса, се изправя на крака и вдига чашата си с вино.

— Да живеем вечно.

Ние също се изправяме и събираме чашите си над масата, сякаш сме полк, който кръстосва саби: Хенри и Бъни, Чарлс и Франсис, Камила и аз.

— Да живеем вечно — отговаряме в един глас и като един пием до дъно.

Винаги, винаги, една и съща наздравица. Да живеем вечно.

Сега ми е странно, че прекарвах толкова много време с тях и въпреки това не знаех почти нищо за онова, което предстоеше да се случи в края на семестъра. Физически нямаше почти никакъв знак, че нещо изобщо има да се случва, бяха прекалено умни, за да се издадат, но дори и дребните несъответствия, които прозираха изпод броните им, аз посрещах със съзнателно нежелание да прозра. Всъщност съм искал да поддържам илюзията, че отношенията им с мен са напълно открити, че сме приятели, че нямаме тайни един от друг, въпреки фактите, говорещи, че има много неща, в които не ме бяха посветили, а щеше да измине известно време, преди да го направят. Опитвах се да го пренебрегна, но през цялото време го съзнавах. Знаех, например, че петимата правят неща, за които не ми казваха, че в тези случаи не ме канят и че ако поставех въпроса ребром, щяха да се обединят и да излъжат по доста небрежен, но убедителен начин. Всъщност бяха толкова убедителни, толкова безпогрешно оркестрирани във вариациите и контрапункта на изкуството на лъжата (немигващият непукизъм на близнаците ярко се открояваше на фона на палячовщината на Бъни, или на отегчената раздразнителност на Хенри, докато преразказваше обикновена поредица от събития), че противно на себе си им вярвах, често въпреки наличието на доказателства за обратното.

Разбира се, сега, подпомогнат от времето, виждам податките за онова, което се случваше. Трябва да призная, че тези улики бяха много малко: в начина, по който понякога много загадъчно изчезваха и часове по-късно бяха доста уклончиви, ако ги попитах какво са правили, и в скритите им шеги, разменени на старогръцки или латински, които — прекрасно съзнавах това — не бяха предназначени за моите уши. Съвсем естествено бе това да не ми се нрави, но зад тях сякаш не се криеше нищо стряскащо или необикновено, въпреки че много по-късно някои от тези случайни забележки и скрити шеги придобиха ужасяващо значение. В края на семестъра например, Бъни бе придобил влудяващия навик внезапно да подхваща строфи от детската песничка „Фермерът от долчинката“. Това само ме дразнеше и не можех да разбера яростната тревога, която обземаше останалите. Тогава не знаех, сега знам и мисля, че тази песничка ги е смразявала до мозъка на костите им.

Забелязвах това-онова разбира се. Предполагам, че след като прекарвах толкова време около тях, би било невъзможно да не забележа. Но в повечето от случаите ставаше дума за приумици, противоречия, които обаче бяха толкова незначителни, че по-скоро и вас биха убедили колко малко основания съм имал да предположа нещо нередно. Например и петимата сякаш бяха сполитани от необичайно много злополучия. Винаги бяха издрани от котки, порязали се при бръснене, спънали се в табуретки в тъмното — със сигурност разумни обяснения, но за хора, които водят уседнал начин на живот, имаха прекалено много охлузвания и ожулвания. Проявяваха странна загриженост за времето, която за мен бе още по-необичайна, защото нито един от тях не се занимаваше с нещо, зависещо толкова много от времето. При все това то се бе превърнало в идея-фикс, особено за Хенри. Той бе основно загрижен за внезапните падания на температурите: понякога в колата въртеше толкова настървено копчето на радиото, сякаш бе морски капитан, който иска да разбере данните от барометрите, прогнозите за по-дълъг период и да събере какви ли не други сведения. Съобщенията, че живачното стълбче на барометъра пада главоломно го караха да изпада във внезапна и необяснима меланхолия. Чудех се какво щеше да прави през зимата, но тази загриженост изчезна преди падането на първия сняг и никога не се появи отново.

Бяха все дребни неща. Спомням си, че веднъж се събудих в шест сутринта, когато останалите все още не бяха станали, слязох долу и видях, че подът на кухнята току-що бе измит, все още мокър, но безупречно чист с изключение на отпечатъка от крака на някой босоног Петкан между бойлера и верандата. Понякога се будех през нощта в къщата, бях сънен, но имах смътното усещане, че нещо се случва: приглушени гласове, движение, хрътката тихо скимтеше и драскаше с лапа по вратата на спалнята ми… Веднъж чух и сподавената размяна на реплики между близнаците за някакви чаршафи.

— Глупчо — шепнеше Камила, погледнах и видях разкъсан, развяващ се плат, покрит с кал. — Взел си другите. Така не можем да ги върнем.

— Ще ги подменим с други.

— Но те ще разберат. Тези от фирмата имат печат, ще трябва да кажем, че сме ги изгубили.

Бях озадачен и въпреки че тези реплики не се задържаха дълго в съзнанието ми, попитах близнаците, но тяхното обяснение не бе никак задоволително. Друга чудатост бе откритието, направено през един следобед. Тогава намерих огромна медна тенджера, която вреше на големия котлон на печката. От нея се разнасяше странна миризма. Вдигнах капака и в лицето ме блъсна облак люта и горчива пара. Тенджерата бе пълна с омекнали и с издължена форма листа, които вряха в около четири литра мътна вода. Запитах се какво ли, за Бога, е това, бях изумен и заинтригуван. Попитах Франсис, а той рязко ми отвърна:

— Ще вземам вана.

В ретроспекция е лесно да си обясня нещата, но тогава не обръщах внимание на нищо, освен на своето щастие. Не знам какво повече да кажа, освен че в онези дни самият живот изглеждаше вълшебен: паяжина от символи, съвпадения, предчувствия, поличби. Някак си всичко пасваше, а коварно благосклонното Провидение се разкриваше постепенно, чувствах, че треперя и съм на ръба на някакво баснословно откритие, сякаш някоя сутрин всичко щеше да се обедини в едно — бъдещето ми, миналото, целият ми живот — а аз щях да седя в леглото, поразен като от гръм от ясно небе, и щях да повтарям „О! О! О!“

Онази есен имахме толкова много щастливи дни в провинцията, че от разстоянието на годините те се сливат в приятно, но неясно петно. Около Деня на Вси светии последните, упорити диви цветя се предадоха, вятърът стана пронизващ и силен, носеше цели завеси от жълти листа към сивата и набръчкана повърхност на езерото. През онези мразовити следобеди, когато небето бе оловно и облаците се надбягваха по него, стояхме в библиотеката и кладяхме огромни огньове, за да се стоплим. Оголените клони на върбите потракваха по витражите като пръсти на скелет. Близнаците играеха карти в единия край на масата, а в другия работеше Хенри, Франсис се свиваше под прозореца с поднос малки сандвичи в скута си и четеше в оригинал „Мемоарите“ на херцог дьо Сен-Симон. По някаква причина бе решил твърдо да довърши книгата. Беше учил в няколко училища в Европа и говореше френски превъзходно, но изричаше думите със същия мързелив и снобски акцент, с който говореше и английски. Понякога го молех да ми помогне с уроците ми по френски — кратки и досадни истории за Мари и Жан-Клод, които отиват до tabac65, които той четеше на глас, провлечено, замечтано и едва сдържайки смеха си („Marie a apportè des légumes à son frère“66) и всички изпадахме в истеричен кикот. Бъни лежеше по корем на килимчето пред камината и пишеше домашните си, от време на време отмъкваше някой от сандвичите на Франсис и задаваше някой измъчен въпрос. Гръцкият го затрудняваше, но всъщност го бе изучавал много по-дълго от всеки един от нас. Бе започнал на дванадесет години и непрекъснато се хвалеше с този факт. Той многозначително даваше да се разбере, че това е било не просто детска прищявка от негова страна, но и изблик на гения му à la Алекзандър Поуп. От Хенри узнах обаче, че истината била съвсем различна, Бъни страдал от много тежка дислексия и старогръцкият бил един от задължителните курсове на лечението. В неговото училище съществувала теорията, че е полезно страдащи от дислексия ученици да учат гръцки, иврит или руски, езици, които не използваха латиницата. Във всеки случай дарбата му на лингвист бе далеч по-малка, отколкото искаше другите да си мислят — той бе неспособен да пребори дори и най-лесните упражнения без непрекъснато да пита, да се оплаква и да се тъпче. Към края на семестъра имаше пристъпи на астма, носеше се из къщата хриптейки, облечен с пижама и халат, косата му бе щръкнала, а той се задъхваше театрално и буташе инхалатора в устата си. Хапчетата, които вземал, (информираха ме зад гърба му) го правеха раздразнителен, предизвикваха безсъние и го караха да пълнее. Първоначално приех това обяснение за киселото настроение на Бъни в края на семестъра, но впоследствие щях да разбера, че това се дължи на съвсем други причини.

Какво друго да ви кажа? За неделята през декември, когато в пет сутринта Бъни тичаше из къщата, крещеше „Първи сняг!“ и подскачаше по леглата ни? Или пък как Камила се опита да ме научи да танцувам валс, или пък когато Бъни обърна лодката с Хенри и Франсис в нея, защото си помислил, че видял водна змия? За купона по повод рождения ден на Хенри, или за двата пъти, когато майката на Франсис — червена коса, обувки от кожа на алигатор и смарагди — се появи на път за Ню Йорк, влачейки със себе си йоркширтериера и втория си съпруг? (Тая негова майка си беше непредсказуема, а Крис, новият й съпруг, бе някакъв актьор в сапунена опера, малко по-голям от Франсис. Тя се казваше Оливия. Първия път, когато се запознахме, току-що я бяха пуснали от клиниката „Бети Форд“, след като бе лекувана за алкохолизъм и неуточнена наркотична зависимост. По онова време тя отново се спускаше весело по пътя на греха. Веднъж Чарлс ми разказа, че почукала на вратата му посред нощ и го попитала дали иска да се присъедини към нея и Крис в леглото. Все още получавам картички от нея за Коледа.)

Един ден остава особено ярък в спомените ми — прекрасна октомврийска събота, беше от последните топли дни през онази година. Предишната нощ, която бе доста студена, стояхме до късно, пиехме и разговаряхме почти до разсъмване. Събудих се към обяд, беше ми горещо и леко ми се гадеше, бях изритал завивките в краката си, а слънцето нахлуваше през прозореца. Дълго време лежах неподвижно. Слънцето се процеждаше през клепачите ми, ярко, болезнено и червено, а изпотените ми крака бяха настръхнали от жегата. Къщата под мен бе притихнала, трептяща и задушна.

Стъпалата поскърцваха под стъпките ми, докато слизах по стълбите. Домът бе тих и пуст. Най-накрая открих Франсис и Бъни на сенчестата страна на верандата. Бъни беше навлякъл тениска и бермуди. Лицето на Франсис бе покрито с бели и розови петна, седеше със затворени клепачи, които почти трептяха от болката. Той бе облякъл овехтял хавлиен халат, откраднат от хотел.

Пиеха „прери-ойстърс“67. Без да отвори очи, Франсис избута чашата си към мен.

— Ето, изпий го. Ще повърна, ако го погледна още веднъж.

Жълтъкът леко се тресеше в кървавата си баня от доматен сок и устършърски сос.

— Не го искам — казах и бутнах чашата обратно.

Той кръстоса крака и стисна носа си с палеца и показалеца.

— Изобщо не знам защо пия това нещо, никога не помага. Трябва да изпия един алка-зелцер.

Чарлс затвори вратата зад себе си с мрежа против комари и отпуснато се повлече по терасата в своя халат на червени райета.

— Имаш нужда от айскафе — каза той.

— Ти и твоите айскафета!

— Вършат работа, от мен да го знаеш. Всичко е много научно. Студените течности помагат при гадене и…

— Винаги го казваш, Чарлс, но просто не съм убеден, че е истина.

— Ще ме изслушаш ли, моля те? Сладоледът забавя храносмилането. Колата успокоява стомаха, а кофеинът премахва главоболието. Захарта освобождава енергия. Освен това кара организмът ти да усвои алкохола по-бързо. Това е идеалната храна.

— Ще ми направиш ли едно, моля? — попита Бъни.

— Върви и си го направи сам — отвърна изведнъж раздразнено Чарлс.

— Наистина — каза Франсис, — мисля, че просто имам нужда от алка-зелцер.

Хенри слезе след малко. Бе станал и се бе облякъл още при първите признаци на зората. След него вървеше Камила, зачервена и мокра след банята, златистата й несресана коса се бе накъдрила. Беше почти два следобед. Хрътката бе полегнала, дремеше, а едното й кафяво око бе полузатворено и гротескно се въртеше в орбитата си.

Нямаше алка-зелцер, та Франсис влезе и донесе джинджифилова бира, няколко чифта очила и лед. Поседяхме така известно време, а следобедът ставаше все по-светъл и горещ. Камила, която почти никога не искаше да стои на едно място и винаги искаше да прави нещо — да играе карти, да отиде на пикник или да шофира — бе отегчена и неспокойна, и изобщо не се опитваше да го скрие. Беше си взела книга, но не четеше, беше прехвърлила краката си над облегалката на стола, едната от голите й пети риташе с упорита и летаргична ритмичност плетената повърхност. Най-накрая Франсис предложи — колкото за да я развесели, толкова и за да каже нещо — да се разходим до езерото. Тя веднага се оживи. Ние с Хенри решихме да отидем с тях, защото нямаше какво друго да правим. Чарлс и Бъни бяха заспали и хъркаха в столовете си.

Небето бе безмилостно синьо. Нямаше нито един облак, а дърветата приличаха на свирепи жълти и червени сенки. Босоногият Франсис, все още облечен с халата, стъпваше внимателно по камъните и клоните, и внимателно крепеше чашата си с джинджифилова бира. Когато стигна до езерото, нагази до колене в него и кимна драматично като свети Йоан Кръстител.

Ние изухме обувките и чорапите си. Близо до брега водата бе чиста и бледозелена, обгръщаше глезените ми с хладина, а върху камъчетата по дъното играеха слънчеви петна. Хенри, със сако и вратовръзка, нагази до Франсис. Беше навил панталона си до коленете — старомоден банкер в сюрреалистична картина. Вятър шумеше в брезите, издухваше нагоре бледите коремчета на листата, после подхвана полата на Камила и я изду като бял балон. Тя се разсмя, бързо я приглади надолу, вятърът отново я вдигна.

Двамата вървяхме близо до брега, водата едва покриваше стъпалата ни. Слънцето трептеше на ярки вълни по повърхността на езерото — то не приличаше на истинско езеро, а на мираж в Сахара. Хенри и Франсис бяха малко по-далеч: Франсис, в белия си халат, говореше и оживено жестикулираше, а Хенри седеше с ръце, скръстени зад гърба. Сатаната търпеливо изслушваше пустословието на някакъв пророк от пустинята.

Изминахме доста голямо разстояние по брега на езерото, а после тръгнахме обратно. Камила бе заслонила с една ръка заслепените си от слънцето очи и ми разказваше някаква дълга история за поредната проява на кучето — сдъвкало някаква овча кожа на хазаина, те се опитали да прикрият случилото се и накрая унищожили доказателството. Аз не я слушах много внимателно. Толкова приличаше на брат си! Неговата открита и безкомпромисна красота с леки изменения се повтаряше почти по вълшебен начин у нея.

За мен тя бе истински блян: щом я зърнех, у мен се разпалваше безкрайна поредица от фантазии — от древногръцкото до готическото, от вулгарното до божественото.

Гледах я в профил и слушах сладките гърлени звуци на гласа й, когато едно рязко възклицание ме извади от съзерцанието. Тя спря.

— Какво има?

Тя гледаше надолу във водата.

— Виж.

Край крака й във водата разцъфваше тъмно перо от кръв, докато примигна, поникна тънък червен филиз, който се уви около бледите й пръсти, полюшвайки се във водата като нишка ален дим.

— За Бога, какво си направила?

— Не знам. Стъпих на нещо остро — тя постави ръка на рамото ми и аз я прихванах през кръста. В свода на крака й се бе забило остър къс зелено стъкло, дълго около седем сантиметра. Гъстата кръв изтичаше с всеки удар на сърцето й, а стъклото, обляно в червено, злокобно блестеше на слънцето.

— Какво става? — попита тя и се опита да се наведе, за да види. — Зле ли е?

Беше разрязала артерия. Кръвта бликаше бързо и силно.

— Франсис? — извиках. — Хенри?

— Пресвета Дево! — възкликна Франсис, когато се приближи достатъчно, за да види и се затича към нас, плискайки вода. Придържаше с една ръка полите на халата си. — Какво си си сторила? Можеш ли да вървиш? Нека видя — каза той задъхан.

Камила стегна хватката върху рамото ми. Цялото й стъпало бе покрито в червено. Гъсти капки се отделяха от него, падаха и се разтваряха като мастило в чиста вода.

— Ох, Боже — каза Франсис и затвори очи. — Боли ли?

— Не — отвърна тя бързо, но аз знаех, че болеше, усещах я как трепери, а лицето й бе побеляло.

Изведнъж се появи и Хенри, който се наведе над нея.

— Обгърни врата ми с ръка — нареди той и сръчно я повдигна, сякаш тя бе от слама. Едната му ръка бе под главата й, а другата под коленете. — Франсис, тичай да вземеш аптечката от колата си. Ще се срещнем по средата на пътя.

— Добре — отвърна Франсис, доволен, че са му наредили какво да прави и започна да гази към брега.

— Хенри, пусни ме да стъпя. Целият те опръсках с кръв.

Той не й обърна никакво внимание.

— Ричард, ето, вземи този чорап и го завържи около глезена й.

За първи път се сетих за турникет. Никакъв лекар нямаше да излезе от мен.

— Прекалено ли е стегнато? — попитах я.

— Така е добре. Хенри, би ли ме пуснал. Твърде тежка съм за теб.

Той й се усмихна. Един от предните му зъби бе леко счупен, не го бях забелязал преди, но правеше усмивката му много очарователна.

— Лека си като перце.

Понякога, когато се случи някакво нещастие, реалността нахлува внезапно и е трудна за разбиране. В такива случаи надделява сюрреалистичното. Действието се забавя до някакъв съноподобен каданс, кадър по кадър, помръдването на ръка, произнасянето на думите отнемат цяла вечност. Дребните неща, като щурецът на някой стрък трева или покритото с жилки листо, изглеждат великолепни, изведени на преден плат с болезнено ясен фокус. Това се случи и тогава, по пътя през ливадата към къщи. Всичко бе като картина — прекалено жива, за да е истина. Всяко камъче, всяко стръкче трева се очертаваше ясно, а небето бе толкова синьо, че ми причиняваше болка, когато го гледах. Камила се бе отпуснала в ръцете на Хенри, главата й бе виснала назад, като на мъртво момиче, извивката на шията й бе красива и безжизнена. Ръбът на полата й се развяваше абстрактно от вятъра. Панталоните на Хенри бяха оросени с капки, невероятно червени за кръв, сякаш някой бе изтръскал бояджийска четка над него. Сред всепоглъщащото спокойствие и между безшумните ни стъпки пулсът ми бучеше бързо и яростно в ушите ми.

Надолу по хълма, босоног и облечен все още в халата си, се спускаше Чарлс. Франсис го следваше. Хенри коленичи и остави Камила на тревата, тя се опря на лакти.

— Камила, мъртва ли си? — попита останалият без дъх Чарлс и се отпусна на земята, за да огледа раната.

— Някой — каза Франсис, развивайки един бинт, — ще трябва да извади стъклото от крака й.

— Искаш ли да опитам? — погледна я Чарлс.

— Внимателно.

Чарлс вдигна ходилото й, хвана стъклото с палеца и показалеца си и дръпна внимателно. Камила рязко си пое дъх от болка.

Чарлс се отдръпна, сякаш го бяха попарили. Посегна, за да докосне отново крака й, но не му стигаха сили да го направи. Върховете на пръстите му бяха покрити с кръв.

— Давай — подкани го Камила с доста спокоен глас.

— Не мога да го направя. Боя се, че ще ти причиня болка.

— То и така боли.

— Не мога — погледна я измъчено Чарлс.

— Дръпни се оттук — нареди Хенри нетърпеливо, застана бързо на колене и хвана крака й с ръка.

Чарлс се извърна, беше почти толкова блед, колкото и тя самата, чудех се дали е истина поверието, че единият близнак изпитва болка, когато другият е наранен.

Камила потрепери, очите й бяха широко отворени. Хенри държеше в окървавената си ръка закривеното парче стъкло.

— Consummatun est68 — каза той.

Франсис се захвана да почиства раната с йод и да я превързва.

— Господи — възкликнах, когато взех обагрения в червено къс и го вдигнах към светлината.

— Смело момиче — окуражи я Франсис, увивайки бинта около свода на ходилото й. Както повечето хипохондрици и той притежаваше онова странно качество да успокоява болните. — Браво на теб. Дори не заплака.

— Не болеше толкова много.

— Как да не болеше — каза Франсис. — Ти се държа наистина смело.

Хенри се изправи:

— Беше смела.

По-късно същия следобед, с Чарлс седяхме на верандата. Изведнъж беше застудяло, небето бе светло, но беше излязъл вятър. Господин Хач дойде, за да запали камината и до ноздрите ми достигна острата миризма на горящо дърво. Франсис също бе вътре, приготвяше вечерята, високият му, ясен и леко дрезгав глас долиташе до нас през кухненския прозорец.

Раната на Камила не бе сериозна. Франсис я откара в спешното отделение заедно с Бъни, който бе ядосан, че е проспал цялото вълнение. Върнаха се след час, Камила имаше шест шева на ходилото, превръзка и шише „Тиленол“69 с кодеин. Сега Бъни и Хенри играеха крокет, тя беше с тях, подскачаше на здравия си крак и на пръстите на другия с клатушкащата се походка на моряк, което от верандата изглеждаше доста забавно.

Ние с Чарлс пиехме уиски със сода. Опита се да ме научи да играя пикет, „защото Роудън Кроули от «Панаир на суетата» играе именно пикет“, но се оказа, че схващам бавно и картите бяха захвърлени.

Чарлс си сръбна от питието. През целия ден изобщо не си беше направил труда да се облече.

— Иска ми се да не се налагаше утре да се връщаме в Хампдън — каза той.

— Ще ми се да не се налагаше да се връщаме никога — казах аз. — Ще ми се да живеехме тук.

— Може би можем.

— Моля?

— Нямам предвид сега. Но може би бихме могли. След колежа.

— Как така?

Той сви рамене.

— Ами лелята на Франсис няма да продаде къщата, защото иска тя да остане в семейството. А Франсис може да я получи от нея почти без пари, когато стане на двадесет и една. А дори и да не успее, Хенри има повече пари, отколкото би могъл някога да похарчи. Могат да отидат и да я купят. Просто е.

Озадачих се от прагматичния му отговор.

— Искам да кажа, че единственото, което Хенри иска да прави, когато и ако завърши колежа, е да си намери някое местенце, където да пише книгите си и да изучава Дванадесетте велики култури.

— Как така ако завърши колежа?

— Може и да не иска. Може да му омръзне. И преди е говорил, че иска да напусне. Няма причина, поради която да трябва да остане тук, а и със сигурност никога няма да работи.

— Мислиш ли? — полюбопитствах, винаги съм си представял Хенри като преподавател по гръцки в някой забравен от Бога, но превъзходен колеж в Средния запад.

Чарлс изсумтя.

— Определено. Защо му е да работи? Не се нуждае от пари, а и от него би излязъл ужасен преподавател. Франсис също никога в живота си не е работил. Предполагам, че би живял с майка си, но не може да понася съпруга й. Тук ще му хареса повече, а и Джулиан ще е наблизо.

Отпих от питието си и погледнах към далечните фигури на моравата. Косата на Бъни бе паднала над очите му и той се готвеше за удар, замахваше с дървения чук за крикет и се наместваше леко, като професионален играч на голф.

— Джулиан има ли семейство? — попитах.

— Не — отвърна Чарлс с пълна с лед уста. — Има някакви племенници, но ги мрази. Видя ли това, а? — възкликна изведнъж и леко се надигна от стола.

Погледнах. На моравата Бъни най-накрая беше направил своя удар, топката мина далеч в страни от шестата и седмата вратичка, и колкото и да е невероятно, удари колчето.

— Гледай сега — казах аз. — Обзалагам се, че ще се опита да нанесе още един удар.

— Няма да му мине номерът — каза Чарлс и седна обратно, очите му не се откъсваха от моравата. — Погледни към Хенри. Той категорично няма да му позволи.

Хенри сочеше към пропуснатите вратички и дори от това разстояние можех да разбера, че цитира правилника на играта. Едва чувахме учудените викове на протест на Бъни.

— Махмурлукът ми почти премина — заяви след малко Чарлс.

— Моят също.

Светлината на моравата бе златиста и хвърляше дълги, кадифени сенки, а светлото и обсипано с облаци небе сякаш бе излязло изпод четката на Констабъл. Не исках да си призная, но си бях леко пиян.

Известно време мълчахме и гледахме. От моравата долиташе лекото пукане от ударите на дървения чук по топките за крокет, а от прозореца подрънкването на тенджерите и затварянето на шкафове. Франсис пееше, сякаш това бе най-щастливата песен на света:

— „Ний сме малки, заблудени, ний сме черните овци… Бе-бее-бее…“

— Ако Франсис купи къщата — казах най-накрая, — мислиш ли, че ще ни позволи да живеем тук?

— Разбира се. Ще умре от скука, ако са само двамата с Хенри. Предполагам, че Бъни ще трябва да работи в банката, но винаги може да идва през почивните дни, ако оставя Марион и децата вкъщи.

Разсмях се. Миналата нощ Бъни говореше затова как винаги е искал да има осем деца — четири момчета и четири момичета. Това провокира Хенри, който от своя страна изнесе дълга и сериозна реч на тема как в природата изпълнението на репродуктивния цикъл е неизменен предвестник на упадък и смърт.

— Кошмарно е — каза Чарлс. — Изобщо не мога да си го представя да стои в двора с някаква тъпа престилка през кръста.

— И с наденици на скарата.

— А около него тичат и крещят дванадесет деца.

— Пикниците на Киванис70.

— Кресла от „Лей-зи-бой“71.

— Господи.

Внезапен порив на вятъра прошумоля в брезите, облак жълти листа се понесе надолу. Отпих от питието си. Нямаше да обичам тази къща повече, дори да бях отраснал в нея, нямаше да познавам толкова добре скърцането на люлката или формите, описвани от клематиса по дървената решетка, или мекия аромат на земята, която избледняваше до сиво на хоризонта, или отрязъкът от магистралата, който едва се виждаше на хълмовете отвъд дърветата. Самите цветове на мястото се бяха просмукали в кръвта ми: впоследствие, през годините, Хампдън винаги щеше да изниква във въображението ми като неясна вихрушка от бяло, зелено и червено. А къщата първо се появяваше като ярко петно от водни бои — слонова кост, лазурносиньо, червеникавокафяво, тъмнооранжево и златно — после постепенно петната възприемаха очертанията на познатите предмети: къщата, небето, ясените. Но дори през онзи ден, там, на верандата, с Чарлс до мен и миризмата на дърво във въздуха, тя имаше ореола на спомен. Ето я, точно пред очите ми, но прекалено красива, за да бъде реална.

Стъмваше се, скоро щеше да стане време за вечеря. Изгълтах остатъка от питието си наведнъж. Мисълта да живея тук, да не трябва да се връщам при асфалтовата джунгла, универсалните магазини и сглобяемата мебел; да остана с Чарлс и Камила, Хенри и Франсис, може би дори и с Бъни; никой от нас да не се жени, да не трябва да се прибира или да ходи на работа в град на стотици километри оттук; или да върши едно от ония предателски неща, които вършат приятелите, след като завършат колежа; за това всичко да остане така, както си бе в този миг — идеята бе толкова божествена, че не съм сигурен дали и тогава съм си помислил само за миг, че може да бъде осъществена, но ми се ще да вярвам, че съм си го помислил.

Франсис наближаваше кулминацията на своята песен:

— „Джентълмените-певци да гуляят до зори… обречени навеки и завинаги…“

Чарлс се обърна и ме погледна.

— Ами ти? — попита.

— Какво имаш предвид?

— Имаш ли някакви планове? — разсмя се той. — Какво ще правиш през следващите четиридесет-петдесет години от своя живот?

На моравата Бъни бе успял да изхвърли топката на Хенри на около двадесет метра извън игрището. Избухна дрезгав смях, далечен, но отчетлив, и се понесе из вечерния сумрак. Този смях все още ме преследва.

Глава трета

Започнах да се страхувам от края на семестъра, още щом кракът ми стъпи в Хампдън, защото тогава трябваше да се прибера в Плано, в онази равнина при претъпканите с хора спирки и прахта. Краят на семестъра наближаваше с всеки изминат ден, снегът ставаше все по-дълбок, утрините — все по-тъмни и с всеки час се приближавах към датата на зацапаното циклостилно копие, закачено от вътрешната страна на вратата на дрешника ми: „17 декември — краен срок за предаване на всички разработки“. Тъгата ми започна да се превръща в нещо подобно на тревога. Изобщо не си мислех, че ще мога да издържа Коледата вкъщи, при родителите си, с пластмасовото коледно дърво, без сняг и с непрекъснато включен телевизор. А и родителите ми не ме чакаха с нетърпение. През последните години се бяха сприятелили с бъбриво и бездетно семейство — по-възрастни от тях, казваха се Макнат. Господин Макнат бе продавач на автомобилни части, а госпожа Макнат бе сива, дребна женица, която продаваше продуктите на „Ейвън“. Убеждаваха родителите ми да предприемат пътешествия с автобуси, за да посещават фабрични разпродажби, да играят някаква игра със зарове, която се казва „бънко“ и да висят в пиано бара на „Рамада Ин“. Тези дейности се случваха основно по празниците, та на присъствието ми, колкото кратко и нередовно да бе, се гледаше като на препятствие, като на нещо, за което трябва да бъда укоряван.

Празниците бяха само едната част от проблема. През януари и февруари колежът затваряше, защото Хампдън се намира много на север, сградите са стари и отоплението им е скъпо. Вече чувах баща си да се оплаква над чаша бира на господин Макнат, който от своя страна лукаво го разярява със забележките си, намекващи че съм разглезен и как той не би позволил на сина си, ако имал такъв, да му се качва на главата. Баща ми побеснява и в крайна сметка влиза с гръм и трясък в стаята ми, за да ме изгони, показалецът му трепери, а очите му се въртят в орбитите като на някакъв Отело. Вече го беше правил няколко пъти, когато бях в гимназията и в колежа в Калифорния, без очевидна причина, освен желанието му да покаже властта си пред майка ми и колегите си. Щом се умореше от вниманието, позволяваше на мама да „ми влее малко акъл в главата“ и отново бях добре дошъл, но при сегашната ситуация? Вече нямах дори спалня, през октомври майка ми писа, че е продала мебелите и я е превърнала в стая за шиене.

През зимната ваканция Хенри и Бъни заминаваха за Италия, за Рим. Бях изненадан от съобщението, когато Бъни го направи в началото на декември, защото и двамата бяха много раздразнителни през последния месец, особено Хенри. Знаех, че през изминалите седмици Бъни яко го крънка за пари, Хенри се оплакваше, но въпреки това бе учудващо неспособен да му отказва. Бях почти сигурен, че не става дума за парите per se72, а по принцип. Почти бях сигурен и за това, че каквото и напрежение да съществуваше, Бъни изобщо не го съзнаваше.

Бъни говореше само за пътешествието. Купи си дрехи, пътеводители, касета, наречена „Parliamo Italiano“73, която обещаваше да научи слушателя на италиански за две седмици, че и за по-малко. („Дори и онези, които никога не са успявали да се научат с други ускорени курсове!“ самохвално пишеше на опаковката.) Купи си и превода на „Ад“ на Дороти Сейърс. Знаеше, че няма къде да отида през зимната ваканция и се наслаждаваше да сипва сол в раната ми.

— Ще си мисля за теб, когато пия кампари и се возя на гондола — казваше той и ми смигаше.

Хенри не казваше нищо за пътешествието. Докато Бъни дрънкаше, той седеше, пушеше с дълбоки и решителни подръпвания и се преструваше, че не разбира пълния с грешки италиански на Бън.

Франсис каза, че ще се радва, ако прекарам Коледата с него в Бостън, а след това го придружа до Ню Йорк. Близнаците се обадиха на баба си във Вирджиния и тя каза, че ще й бъде приятно да прекарам у тях цялата зимна ваканция. Съществуваше обаче проблемът с парите. Трябваше да си намеря работа за месеците до започването на новия семестър. Ако исках да се върна през пролетта, ми трябваха пари, а не можех да работя кой знае колко, ако скитосвах насам-натам с Франсис. Както всяка ваканция, близнаците щяха да работят в кантората на своя чичо-адвокат, но на тях и без това им беше трудно да намерят работа за двама. Чарлс возеше чичо си Ормън, за да извърши някоя продажба на недвижима собственост или до магазина за алкохол, а Камила се мотаеше из кантората и чакаше да вдигне телефона, който никога не звънеше. Сигурен съм, че изобщо не им бе хрумнало, че се нуждая от работа — всичките ми истории за калифорнийското richesse74 се бяха оказали по-убедителни, отколкото предполагах.

— Докато сте на работа, какво ще правя аз? — питах ги с надеждата, че ще усетят накъде бия, но уви.

— Боя се, че няма кой знае какво за правене — извиняваше се Чарлс. — Можеш да четеш, да си говориш с баба ни, да си играеш с кучетата.

Изглежда единствената ми възможност бе да остана в Хампдън. Доктор Роланд беше готов да ме задържи, но на заплата, която нямаше да покрие дори сносен наем. Чарлс и Камила бяха дали под наем своите жилища, в апартамента на Франсис щеше да живее негов братовчед, доколкото знаех, квартирата на Хенри щеше да е празна, но той не ми я предложи, а аз бях твърде горд, за да го помоля. Къщата в провинцията също щеше да е празна, но се намираше на час път от Хампдън, а аз нямах кола. Тогава чух за някакво някогашно хипи — бил завършил Хампдън, а сега държал магазин за музикални инструменти в изоставен склад. Позволявал да живееш в склада без пари, ако дялаш ключове за струнните инструменти или от време на време почистиш някоя мандолина с шкурка.

Отчасти скрих истинските причини за оставането ми, защото не исках да се обременявам с ничие съжаление или презрение. Моите блестящи, но разпуснати родители не ме искаха за празниците, та бях решил да остана в Хампдън сам (не уточнявах къде), за да уча по гръцки, отхвърляйки от гордост техните мерзки предложения за финансова помощ.

Този стоицизъм, тази отдаденост към обучението и презрение към земните неща, типично в стила на Хенри, ми спечелиха възхищението на всички, особено на самия Хенри.

— Аз също не бих имал нещо против да остана тук през зимата — заяви той в една студена ноемврийска вечер, когато се прибирахме от Чарлс и Камила. Обувките ни потъваха до глезените в прогнилите листа, които покриваха пътеката. — Колежът е затворен, а магазините в града приключват в три следобед. Всичко е бяло и празно, единственият шум е звукът от вятъра. Навремето снегът достигал до стрехите на къщите, хората били като в капан и измирали от глад. Откривали ги чак на пролет.

Гласът му бе сънлив и тих, но аз изпитвах известна несигурност. Там, където бях живял, през зимата дори не валеше сняг.

За всички, освен за мен, последната седмица в колежа бе една вихрушка от пакетиране, писане, резервиране на самолетни билети и обаждания до дома. Не се налагаше да приключвам с разработките си по-рано, защото нямаше къде да отида, щях да опаковам вещите си на спокойствие, когато общежитието се изпразни. Бъни тръгна първи. Цели три седмици бе в паника заради някаква курсова работа във връзка с един от предметите, които изучаваше — „Шедьоври на английската литература“. Задачата му бе да напише двадесет и пет страници за Джон Дън. Всички се чудехме как ще се справи, защото не го биваше кой знае колко в писането — дислексията му бе удобно прикритие, но истината се криеше в това, че можеше да съсредоточава вниманието си не по-дълго от малко дете. Рядко четеше задължителните текстове или допълнителни книги по някой от предметите. Познанията му по всяка отделна тема бяха сбирщина от объркани факти, често изключително несвързани или извън контекста, помнеше ги от обсъжданията в клас или си вярваше, че ги е прочел някъде. Щом настанеше време да пише нещо, той допълваше тези съмнителни факти, разпитвайки надълго и нашироко Хенри, до когото обичайно се допитваше, сякаш бе справочник, или пък вадеше информация от обща енциклопедия, или от „Мъже на мисълта и делото“, шест тома, датиращи от деветдесетте години на деветнадесети век, написани от почитаемия Е. Типтън Чатсфорд. Това бях малки животописи на велики хора от миналото, писани за деца и пълни с драматични гравюри.

Всичко, което сътворяваше Бъни, неминуемо звучеше обезпокоително оригинално, тъй като започваше с доста необичайни източници, които успяваше допълнително да измени благодарение на обърканите си възприятия. Работата за Джон Дън сигурно бе най-лошото нещо, което някога бе предавал. По ирония на съдбата то бе и единственото нещо, написано от него и публикувано. След изчезването му един журналист поискал откъс от работите на изчезналия студент и Марион му дала копия. Един откъс, редактиран с много усилия, в крайна сметка се озова на страниците на списание „Пийпъл“.

Бъни бе чул от някъде, че Джон Дън се познавал с Айзък Уолтън75, но в някой тъмен коридор на съзнанието му това познанство се разраствало ли, разраствало, докато накрая в неговия мозък двамата станали взаимозаменяеми. Никога не разбрахме откъде се е появила тази фатална връзка: Хенри винеше „Мъже на мисълта и делото“, но никой не знаеше със сигурност. Седмица-две преди крайния срок за предаване на курсовата, Бъни започна да се появява в стаята ми в два-три през нощта. Изглеждаше така, сякаш току-що се бе избавил от природно бедствие — вратовръзката му бе изкривена, а обезумелите му очи не спираха да се стрелкат насам-натам.

— Здрасти, здрасти — казваше, прекрачвайки прага и прокарваше двете си ръце през разбърканата си коса. — Надявам се, че не съм те събудил, нали нямаш нищо против, ако включа осветлението, а… така, да, да…

Палеше лампите и започваше да крачи напред-назад, без да си сваля палтото, с ръце скръстени зад гърба, поклащаше глава. Най-накрая се спираше на едно място и заявяваше с отчаяние в очите:

— Метахемерализъм. Разкажи ми за него. Всичко, което знаеш. Трябва да науча нещо за метахемерализма.

— Съжалявам, но не знам какво е това.

— Аз също — казваше съкрушен Бъни. — Трябва да е свързано с изкуството, пасторализма, или нещо такова? Така ще успея да свържа Джон Дън и Айзък Уолтън, разбираш ли — и започваше отново да крачи. — Дън. Уолтън. Метахемерализъм. Аз така виждам нещата.

— Бъни, дори не съм убеден, че съществува дума „метахемерализъм“.

— Със сигурност съществува. Идва от латински. Има нещо общо с иронията и пасторалното. Мда, точно така. В живописта и скулптурата, или нещо подобно.

— Има ли я в речника?

— Де да знам. Не знам как се пише — после с ръцете си изобрази рамка на картина. — Поетът и рибарят. Parfait76. Весели другари. Навън, сред природата. Живеят хубав живот. Метахемерализмът ще ги стикова, разбираш ли?

И така продължаваше, понякога половин час, че и отгоре, през който Бъни говореше несвързано за рибари, сонети и Бог знае какво още, но някоя гениална мисъл го спохождаше посред монолога и той изчезваше също тъй внезапно, както се бе появил.

Четири дни преди крайния срок завърши курсовата работа и ходеше при всеки, за да му я покаже, преди да я внесе.

— Добра е, Бън… — каза Чарлс предпазливо.

— Благодаря, благодаря.

— Но не мислиш ли, че по-често трябва да споменаваш Джон Дън? Нали той ти бе темата?

— Ах, Дън — отвърна Бъни пренебрежително. — Не искам да го въвличам във всичко това.

Хенри отказа да я прочете.

— Сигурен съм, че няма да я разбера, Бъни, наистина — каза му той, поглеждайки първата страница. — Какво не му е наред на шрифта?

— Има по три интервала — отвърна гордо Бъни.

— Редовете са на разстояние от около два сантиметра и половина.

— Изглежда малко като свободен стих, нали?

Хенри изсумтя:

— Прилича на ресторантско меню.

Всичко, което помня от курсовата работа, бе последното изречение „И тук оставяме Дън и Уолтън на бреговете на Метахемерализма, махваме сърдечно за сбогом на тези прочути и отколешни близки приятели.“ Чудехме се дали няма да се провали, но Бъни не се притесняваше: пътешествието до Италия бе толкова близо, че хвърляше над леглото му през нощта тъмната сянка на кулата в Пиза, бе обзет от силно вълнение и нямаше търпение да напусне Хампдън колкото е възможно по-скоро, да се освободи от семейните си задължения и да отпътува.

Безцеремонно ме попита дали ще отида и ще му помогна да си приготви багажа, след като няма какво да правя? Отговорих му, че ще му помогна. Когато пристигнах, го заварих да изсипва съдържанието на цели шкафчета в куфарите. Навсякъде имаше дрехи. Пресегнах се, свалих внимателно една японска рисунка в рамка от стената и я оставих на бюрото му.

— Не я пипай — изкрещя той, захвърли с трясък чекмеджето от нощната си масичка на пода и се втурна, за да грабне рисунката. — Тя е на двеста години.

Между нас казано, знаех, че това не е вярно, тъй като няколко седмици преди това го видях внимателно да я изрязва с бръснач от една книга в библиотеката. Нищо не му казах, но бях толкова раздразнен, че си тръгнах веднага, посред грубите извинения, които му позволяваше гордостта. След като вече бе заминал, открих странна извинителна бележка в пощенската си кутия, увита около екземпляр от стихотворенията на Рупърт Брук77 и кутия шоколадови бонбони с ментов пълнеж.

Хенри замина бързо и тихо. Предишната вечер ни каза, че тръгва и на следващия ден го нямаше. (Към Сейнт Луис? Към Италия? Никой от нас не знаеше.) Ден след това отпътува и Франсис, изпратен с претрупани и протяжни сбогувалия — Чарлс, Камила и аз стояхме от едната страна на пътя, със зачервени лица и почти замръзнали уши, а Франсис бе свалил прозореца и ни викаше над кротко работещия двигател на мустанга и сред огромните облаци бял дим, бълвани от автомобила почти четиридесет и пет минути.

Близнаците заминаха последни и може би заради това ми бе най-неприятно да ги изпратя. След като клаксонът на автомобила на Франсис заглъхна в снежната и лишена от ехо далечина, ние тръгнахме към дома им по пътеката през гората. Почти не разговаряхме. Когато Чарлс включи осветлението, видях, че апартаментът бе зашеметяващо чист — празна мивка, лъснати подове и една редица куфари до вратата.

Същия ден столовата бе затворила на обед, валеше обилно, беше тъмно и нямахме кола. Хладилникът току-що бе почистен, миришеше на дезинфектант и беше празен. Насядахме около кухненската маса и си направихме тъжна и импровизирана вечеря с гъбена супа от консерва, содени бисквити и чай без захар и мляко. Основната тема бе маршрутът на Чарлс и Камила — как ще се справят с багажа и кога ще повикат такси, за да хванат влака в шест и половина. Включих се в разговора за пътуването, но над мен се бе спуснала дълбока тъга, която нямаше да ме напусне седмици наред. Шумът от автомобила на Франсис, който се смаляваше и накрая изчезна в снежната и глуха далечина, все още отекваше в ушите ми. За първи път осъзнах колко самотни щяха да бъдат следващите два месеца, когато колежът е затворен, снегът е натрупал и всички са заминали.

Казаха ми да не се притеснявам да ги изпращам на другата сутрин, защото тръгват рано, но въпреки това в пет часа бях у тях, за да се сбогуваме. Беше ясна и черна сутрин, небето бе обсипано със звезди; живакът в термометъра на верандата пред общежитието бе паднал до нулата. Отпред, обвито в облак дим, чакаше таксито. Шофьорът току-що бе затръшнал капака на пълния с куфари багажник, а Чарлс и Камила заключваха вратата след себе си. Бяха твърде притеснени и заети със свои мисли, за да се насладят на присъствието ми. И двамата се притесняваха много, когато тръгваха на път — родителите им бяха загинали в автомобилна катастрофа на път за Вашингтон през един уикенд. Самите близнаци нервничеха дни преди да тръгнат нанякъде.

Освен това закъсняваха. Чарлс остави куфарчето и ми подаде ръка.

— Весела Коледа, Ричард. Ще пишеш, нали? — после изтича по пътеката към таксито.

Камила се бореше с две огромни пътни чанти, пусна ги в снега и каза:

— Дявол го взел, никога няма да качим всичкия багаж на влака.

Дишаше тежко, дълбоки червени кръгове горяха на светлите й бузи, през целия си живот не бях виждал някой толкова влудяващо красив, колкото тя бе в онзи миг. Стоях и тъпо мигах пред нея, кръвта бушуваше във вените ми, а внимателно репетираният ми план за целувка за сбогом бе забравен. Изведнъж тя се втурна и ме прегърна. Пресипналият й дъх отекваше в ухото ми, а в следващия миг, когато долепи бузата си до моята, я почувствах като парче лед. Хванах я за ръката и усетих учестения пулс на крехката й китка между пръстите си. Таксито свирна и Чарлс подаде главата си през прозореца.

— Хайде — извика той.

Занесох чантите й до тротоара и застанах под уличната лампа, докато потегляха. Бяха се обърнали и ми махаха през задното стъкло, стоях и ги гледах, призракът на собственото ми разкривено отражение се смаляваше в извивката на тъмното стъкло, а таксито зави зад ъгъла и изчезна.

Стоях на пустата улица, докато престанах да чувам шума от мотора и около мен остана само съскането на пухкавия сняг, който вятърът обръщаше в малки вихрушки по земята. После поех обратно към общежитието, напъхал дълбоко ръце в джобовете си и заслушан в непоносимо силния звук от хрущенето на снега под обувките ми. Спалните бяха тъмни и тихи, големият паркинг зад игрището за тенис бе празен, като изключим няколкото коли на университета и зеленият камион на хората по поддръжката. В моята сграда по коридорите се търкаляха кутии за обувки, закачалки, вратите бяха открехнати, навсякъде бе тъмно и тихо, като в гроб. Никога в живота си не съм бил толкова потиснат. Спуснах щорите, легнах в неоправеното легло и отново заспах.

Имах толкова малко вещи, че успях да ги пренеса наведнъж. Събудих се отново по обяд, събрах всичко в двата си куфара, оставих ключа в будката на охраната и повлякох товара си по безлюдния, покрит със сняг път към града и адреса, който ми даде хипито по телефона.

Разстоянието бе по-дълго, отколкото очаквах, скоро се отклоних от главния път и поех през една особено обезлюдена местност близо до връх Катаракт. Пътят ми вървеше успоредно с една бърза и плитка река — Батънкил — по течението на която тук-там имаше покрити мостове. Нямаше много къщи и дори онези злокобни и ужасяващи каравани, които човек често вижда в горите на Върмонт, с огромни купчини дърва, струпани от едната страна и черен дим, виещ се от комина на печката, бяха малко и на далечно разстояние една от друга. Нямаше никакви автомобили като изключим някой зарязан, вдигнат на тухли в нечий преден двор.

През лятото разходката би била приятна, макар и изтощителна, но през декември, затънал до коленете в снега и понесъл два тежки куфара ми се струваше, че изобщо нямаше да стигна доникъде. Пръстите на ръцете и краката ми се бяха вкочанили от студ, неведнъж спирах да си почивам, но постепенно околността започна да придобива не толкова пуст вид и накрая пътят ме изведе там, където ми бяха казали: Проспект стрийт в източен Хампдън.

Никога не бях виждал тази част на града; беше на светлинни години от познатите ми места — кленове и магазини с дървени капаци на витрините, селска морава и часовник върху сградата на съда. Този Хампдън, ширнал се пред мен, сякаш бе претърпял бомбардировка, тук-там се виждаха водонапорни кули, ръждясали релси, порутени складове и фабрики със заковани врати и изпочупени прозорци. Цялото място изглеждаше изоставено от времето на Депресията с изключение на един западнал малък бар в края на улицата, който, ако се съди по струпаните камиони пред него, дори толкова рано следобед бе доста оживено място. Коледни лампички и изкуствена зеленика висяха над неоновите реклами на бира. Погледнах вътре и на бара видях мъже, облечени с вълнени ризи — всички държаха пред себе си чаши с уиски или бира, в задната част имаше група по-млади посетители, които залагаха на бейзболните шапки и масата за билярд. Стоях отвън, пред тапицираната в червено врата и ги погледах още малко през кръглия отвор в горната част. Дали да не вляза, да помоля да ме упътят, да пия едно, да се стопля? Реших и бях сложил ръка на мазната месингова дръжка, когато прочетох името на бара, написано на прозореца: „Боулдър тап“. Бях чувал за „Боулдър тап“ от местните новини, мястото бе епицентър на престъпността в Хампдън, колкото и малка да бе тя — наръгвания с нож, изнасилвания и нито един свидетел. Не бе точно мястото, където ще се отбиеш сам да пийнеш, ако си изгубил се колежанин от другата част на града.

В крайна сметка не бе толкова трудно да намеря жилището на хипито. Един от складовете, точно на брега на реката, бе боядисан в тъмнолилаво.

Застаряващият хипар изглеждаше ядосан, когато най-накрая отвори вратата, сякаш току-що го бях събудил.

— Човече, следващия път просто влез — каза той навъсено.

Бе нисък мъж, облечен в покрита с петна от пот тениска, имаше рижа брада и изглеждаше тъй, сякаш бе прекарвал много прекрасни вечери с приятелите си край масата за билярд в „Боулдър тап“. Посочи ми стаята, където щях да живея и която се намираше на горния край на желязно стълбище, естествено, без парапет, а после изчезна, без да каже нищо.

Озовах се в огромна, прашна стая с дюшеме и висок таван с открити покривни греди. Освен разнебитения скрин и стола с висока облегалка в единия ъгъл, нямаше никаква друга мебелировка, ако не броим една косачка за трева, ръждясал варел от петрол и маса, върху която се търкаляха шкурка, дърводелски инструменти и няколко парчета дърво, вероятно бяха кутии на мандолини. Стърготини, пирони, хартия от сандвичи и фасове, разхвърляни по пода броеве на списание „Плейбой“ от седемдесетте години и прозорци, върху чиито многобройни стъкла бяха напластени скреж и мръсотия.

Пуснах единия куфар, а другият сам падна от вкочанените ми ръце, за един кратък миг и мозъкът ми се бе вкочанил, трябваше да регистрира всички тези видения без коментар. После изведнъж ме връхлетя зашеметяващ шум, почти рев. Отидох да погледна през задните прозорци зад масата и се сепнах, когато видях водата, ширнала се едва на метър под мен. Малко по-нататък видях как тя се блъска в една язовирна стена и как летят пръските. С ръка се опитах да изчистя един малък кръг на прозореца и забелязах, че дори и вътре в сградата, продължавах да виждам дъха си.

Изведнъж в стаята се изви нещо, което мога да опиша само като леден вихър. Огледах се. На покрива имаше огромна дупка, през нея видях небето и един облак, който премина бързо отляво надясно и изчезна зад назъбения черен ръб. На пода под отвора се бе настлал пухкав сняг, който като с шаблон бе нанесъл съвършено копие на отвора над него. Целостта му бе нарушена от резките очертания на една единствена стъпка — моята.

По-късно доста хора ме питаха дали съм съзнавал колко опасно нещо съм предприел, когато съм се опитал да живея в неотоплявана сграда в горен Върмонт през най-студените месеци в годината. Честно казано, не. Някъде далеч в съзнанието ми бяха изтласкани дочутите истории за пияници, стари хора, невнимателни скиори, които са измръзнали до смърт, но по някаква причина това не се отнасяше до мен. Жилището ми определено не беше удобно, бе ужасно мръсно и студено, но никога не ми хрумна, че там няма да съм в безопасност. И други студенти бяха живели тук, самият наемодател живееше тук, а момичето от Службата за подпомагане на студентите ми каза за него. Онова, което не знаех, бе, че помещенията на хипито не се отопляваха и че студентите, които са идвали преди мен, са пристигали въоръжени с електрически печки и одеяла. Дупката в покрива бе скорошно явление и в Службата не знаеха за него. Предполагам, че ако някой бе чул цялата история, щеше да ме предупреди, но истината бе, че никой не знаеше. Толкова се срамувах от жилището, че не казах на никого, нито дори на доктор Роланд. Единственият, който знаеше всичко, беше хипарят, но той се интересуваше само от своето добруване.

Събуждах се рано сутринта, преди да се е съмнало, на пода, увит в одеяла (спях с два-три пуловера, наполеонки, вълнен панталон и палто) и тръгвах, така както си бях облечен, към кабинета на доктор Роланд. Пътят бе дълъг, а ако валеше сняг или се беше извил вятър, ставаше мъчителен. Достигах колежа измръзнал и изтощен, точно когато чистачът отключваше Централната сграда. Слизах в мазето, в една неизползваема и доста злокобна на вид стая — бели плочки, външни тръби и сифон в средата, бръснех се и вземах душ. По време на Втората световна война това помещение е било използвано като временен лазарет. Чистачите използваха мивките, за да пълнят кофите си, тъй че там водата все още течеше, а имаше и газена печка. В един от празните шкафове със стъклени вратички държах бръснач, сапун и небиеща на очи, сгъната хавлиена кърпа. После си затоплях супа от консерва и кафе на котлона в кабинета по обществени науки и докато доктор Роланд и секретарките пристигнеха, бях отхвърлил доста от работата за деня.

Доктор Роланд, свикнал с кръшкането и честите ми извинения заради несвършена работа, беше изненадан и доста подозрителен към внезапното ми силно трудолюбие. Хвалеше ме и подробно ме разпитваше, няколко пъти го чух в коридора да обсъжда ненадейната ми промяна с доктор Кабрини, шеф на катедрата по психология, който бе другият преподавател, ненапуснал сградата за зимата. Без съмнение първоначално Роланд бе решил, че това е някакъв нов номер от моя страна. Но седмиците минаваха и с всеки следващ ден, изпълнен с ентусиазирана работа, се добавяше по още една червена точка към безукорното ми досие. Доктор Роланд започна да ми вярва: в началото плахо, а накрая тържествуваше. Около първи февруари ми повиши заплатата, може би се надяваше, че спазвайки принципите на бихейвиоризма, с този жест ще ме стимулира още повече. Съжали за грешката си, когато зимата свърши и аз се върнах в малката си уютна стая в Монмът и към стария си начин на държание.

Работех при доктор Роланд дотолкова късно, доколкото бе допустимо, а после отивах да вечерям в Централната сграда. В някои по-щастливи вечери имаше къде да отида след това, алчно преглеждах дъската за съобщения на Анонимните алкохолици или представленията на „Бригадун“78 на местната гимназия. По-често обаче нямаше никакво съобщение, затваряха Централната сграда в седем часа и аз поемах дългия си път към дома сред сняг и тъмнина.

Студът в склада бе нещо, с което не се бях сблъсквал никога в живота си и нямаше да се сблъскам и по-късно. Предполагам, че ако имах капка здрав разум, щях да си купя електрическа печка, но само преди четири месеца бях пристигнал от едно от местата с най-топъл климат в Съединените щати и нямах и най-малка представа за съществуването на подобни пособия. Изобщо не ми дойде наум, че половината от населението на Върмонт е подложено на онова, на което всяка вечер подлагам себе си — мраз до мозъка на костите, от който ме боляха ставите и толкова безмилостен студ, че го усещах в сънищата си: плаващи ледени късове, изгубени експедиции, светлините на издирващи самолети, въртящи се над заледените върхове и аз, потъващ в черните води на Антарктика. Когато сутрин се събудех, се чувствах схванат и подут, сякаш ме бяха били. Мислех си, че причината е в това, че спя на пода. Едва по-късно разбрах, че истинската причина за болежките ми е било силното и почти непрекъснато треперене. Мускулите ми се свиваха механично, все едно задействани от електрически импулси, през цялата нощ, всяка вечер.

Звучи невероятно, но хипарят, който се казваше Лио, бе доста ядосан, че не прекарвах повече време в дялане на корубите на мандолини, в извиване на плоскости или там каквото се очакваше от мен.

— Възползваш се от мен, човече — казваше ми заплашително, когато ме засечеше. — Никой не може да прецаква Лио. Никой.

Отнякъде му бе хрумнало, че съм учил как се правят инструменти и на практика мога да върша всякакви сложни неща, въпреки че никога не бях му казвал такова нещо.

— Напротив, учил си — тросна се той, когато му казах, че не знам. — Учил си. Каза, че едно лято си живял в планините Блу ридж и си изработвал цимбали. В Кентъки.

Нямах какво да му отговоря. Не че не съм свикнал да се сблъсквам със собствените ми лъжи, но чуждите винаги ме вбесяват. Можех само да отрека и съвсем честно да си призная, че нямам представа какво е цимбал.

— Дялай ключове — каза той невъзмутимо. — Заглаждай.

Отвърнах изключително многословно на тези реплики, обяснявайки му, че едва ли мога да дялам ключове в помещение, където е толкова студено, че не мога да си сваля ръкавиците.

— Изрежи върховете на пръстите — заяви невъзмутимо Лио.

В тези разпри се заключаваха контактите ми с него. По-късно ми стана ясно, че при цялата си любов към мандолините, която Лио демонстрираше, кракът му не бе стъпвал в работилницата, а не бе влизал там и месеци преди появата ми. Започнах да се чудя дали изобщо знае за дупката в покрива и един ден набрах достатъчно смелост, за да му спомена.

— Мислех си, че това ще е едно от нещата, които ще поправиш, докато си там — отвърна той.

Свидетелство за моето нещастие е фактът, че през една неделя наистина се опитах да го направя с помощта на няколко стари парчета от мандолини, които намерих захвърлени. Едва не се пребих: наклонът на покрива бе толкова стръмен, че загубих равновесие и едва не паднах в язовира, в последния миг се хванах за улука, който милостиво ме издържа. С огромни усилия успях да се спася — раздрах си ръцете на ръждясалия улук и трябваше да ми бият инжекция против тетанус. Чукът на Лио, трионът и парчетата от мандолините паднаха в язовира. Всички инструменти потънаха, но Лио най-вероятно и до ден днешен не знае, че ги няма, за нещастие обаче парчетата от мандолините се понесоха по водата и се заклещиха в преливника, точно под прозореца на спалнята му. Разбира се, той имаше какво да каже по въпроса за колежанчетата, които изобщо не ги е грижа за хорските вещи и за това как всички, през цялото време, се опитват да го оберат.

Коледата дойде и отмина, без да забележа, с тази разлика, че тогава не ходех на работа и всичко бе затворено, тъй че нямаше къде да се стопля, ако не броим няколкото часа в църквата. После се прибрах, увих се в одеялото и започнах да се клатя напред-назад, мразът сякаш течеше в костите ми. Припомнях си слънчевите коледи от детството ми — портокалите, колелата, обръчите и зелените гирлянди, които блестяха в жегата.

От време на време пристигаха писма, които бяха адресирани до колежа Хампдън. Франсис ми изпрати шест страници писмо, в което ми разказваше колко е отегчен, колко е болен и изреждаше на практика всичко, което бе ял, откакто се видяхме за последно. Близнаците, да бъдат благословени, изпратиха кутии със сладки, печени от баба им и писма, писани с различно мастило: черно от Чарлс и червено от Камила. През втората седмица на януари получих пощенска картичка от Рим, нямаше обратен адрес. Беше с фотография на статуята на Август от Прима Порта79, до нея Бъни бе изобразил Хенри и себе си в доста умела карикатура, облечени в римски тоги и с малки кръгли очила, присвили очи в посоката, сочена от протегнатата ръка на скулптурата. (Цезар Август бе героят на Бъни, той засрами всички ни, когато изкрещя одобрително при споменаването на името му, по време на четенето на витлеемската история от Евангелието от Лука на коледното събиране на кръжока по литература.

— Добре де, какво от това — отвърна той, когато му изшъткахме да мълчи. — Целият свят е трябвало да плаща данъци.)

Все още пазя картичката. Типично за него бе да я надпише с молив, с течение на годините леко се е размазал, но все още се чете. Няма подпис, но не мога да сбъркам автора:

„Ричард, друже,

замръзна ли? тук е доста студено. Живеем в Penscione80 (прав.) Поръчах рапан в един ресторант вчера, грешка, беше ужасно, но Хенри го изяде. Всички тук са проклети католици. Аривадерчи ще се видим скоро.“

Франсис и близнаците доста настоятелно ме питаха за адреса ми в Хампдън. „Къде живееш?“ пишеше Чарлс с черно мастило. „Да, къде?“ повтаряше като ехо Камила с червено. (Тя използваше мастило с особен оттенък на червеното, което за мен, тъй като тя ужасно ми липсваше, възкреси със своя ярък цвят високата дрезгавина на гласа й.) Не разполагах с адрес, който да им дам, та пропуснах въпросите им, подплатявайки отговорите си с пространни отклонения на тема сняг, красота и самота. Често си мислех колко ли странен изглежда живота ми за някого, който ги чете далеч от мен. Описаното в тях съществуване бе дистанцирано и безучастно, казваше всичко, но същевременно бе неясно, с големи празнини, чиято цел бе да заблудят читателя. С известна промяна на датите и обстоятелствата писмата можеха да бъдат написани както от мен, така и от всеки друг.

Пишех ги сутрин, преди работа, в библиотеката, по време на продължителното ми разтакаване из Централната сграда, където оставах всяка вечер, докато чистачът не ме помолеше да напусна. Струваше ми се, че целият ми живот се състои от тези разкъсани отрязъци от време, през които висях на едно или друго обществено място, сякаш чаках никога непристигащи влакове. И точно като онези призраци, за които се разказва, че се мотаят из железопътните гари късно през нощта и питат минувачите за разписанието на среднощния експрес, дерайлирал двадесет години по-рано, тъй и аз бродех от едно осветено място към друго до настъпването на онзи омразен час, когато всички врати се затварят и аз напусках света на топлината, хората и дочутите разговори. Тогава отново усещах познатия мраз да се впива в костите ми и само след миг всичко бе забравено — и топлината, и хората. Сякаш никога повече нямаше да почувствам топлина през живота си.

Специализирах се в това да се правя на невидим. Можех да се мотая два часа над едно кафе, четири над едно хранене и изобщо да не бъда забелязван от сервитьорката. Чистачите в Централната сграда ме будеха всяка вечер преди да затворят, но се съмнявам някога да са загрели, че говорят с един и същ младеж. В неделните следобеди слагах мантията-невидимка на раменете си и прекарвах понякога по шест часа в лечебницата, четях си кротко броеве на списанието „Янки“ („Събиране на миди на Кътихънк“) или „Рийдърс Дайджест“ („Десет начина да се избавим от болките в гърба!“). Присъствието ми не бе забелязвано нито от рецепционистката, нито от лекаря, нито от болните.

И точно като Невидимия на Х. Дж. Уелс открих, че дарбата ми си имаше своя цена, която в моя случай, подобно на неговия, приемаше формата на душевен мрак. Струваше ми се, че хората отказват да ме гледат в очите и вървяха така, сякаш искаха да минат през мен. Суеверията ми се превръщаха в нещо като мания. Започнах да вярвам, че беше само въпрос на време преди някое от разнебитените стъпала, водещи към стаята ми, да поддаде и да падна със счупен врат, или — още по-зле — със счупен крак и тогава, преди Лио да ми помогне, щях да умра от студ и глад. Веднъж, когато успешно и без да се страхувам успях да изкача стъпалата, в главата ми звучеше стара песен на Браян Ино („И в Делхи, и в Хонг Конг/ знаят, че няма дълго да изкарат…“), оттогава, на качване и на слизане си я тананиках.

Два пъти на ден прекосявах пешеходния мост над реката и всеки път спирах и започвах да ровя из кафеникавия сняг край пътя. Намирах сравнително голям камък, навеждах се над заледения парапет и го пусках в бързея, който клокочеше над гранитните отломки на дъното, обсипани с лунички като яйца на динозавър, — може би като дар за речните богове за безопасното преминаване, а може и като опит да докажа, че макар и невидим, съществувах. В някои участъци водата бе толкова плитка и чиста, че понякога чувах звука от удара в речното дъно на пуснатия камък. Опирах се с две ръце на заледения парапет, гледах водата, която се разбиваше с все сили и пенеше в големите речни скали, и тихо боботеше над заоблените камъни. Чудех се как ще се почувствам, ако падна и разцепя главата си в някой от тези лъскави каменни яйца: болезнено пропукване, внезапна вдървеност, а после червените жилки, които ще нашарят гладката като стъкло вода.

Ако се хвърлех, мислех си, кой ли пък щеше да ме открие сред тази бяла тишина? Може би реката щеше да ме понесе надолу по течението, блъскайки ме в камъните и накрая щеше да ме изхвърли в някой вир край фабриката за бои, където някоя жена щеше да ме види в светлината на фаровете си, докато напуска паркинга в пет следобед? Или пък като парчетата от мандолината на Лио щях инатливо да се заклещя в някое тихо местенце, зад голям речен камък и да чакам с развети от водата дрехи пролетта?

Такива бяха мислите ми през третата седмица на януари. Живакът в термометъра падаше, животът ми, който преди бе просто самотен и нещастен, сега бе станал непоносим. Всеки ден, като в мъгла, отивах и се прибирах от работа във време, когато температурите бяха десет или двадесет под нулата, когато бурите бяха толкова силни, че единственото, което виждах бе белота и единственият начин някак да се прибера вкъщи бе като се движа неотклонно до крайпътната мантинела. След като се приберях, се увивах в мръсните одеяла и се строполявах на пода като мъртвец. Всички мигове, когато не бях погълнат от усилията да се избавя от студа, бяха потънали в ужасяващи фантазии, сякаш излезли като изпод перото на По. Една нощ в съня си видях собственото си тяло със слепена от мраз коса и широко отворени очи.

Всяка сутрин се появявах точно навреме в кабинета на доктор Роланд. Той, предполагаемият психолог, не забеляза нито един от „Десетте признака за нервен срив“ или каквото и там да беше, за което го бяха учили да следи и квалифицирали да преподава. Възползваше се от мълчанието ми, за да си говори сам за американски футбол и кучетата, които имал като малък. Редките забележки, отправяни към мен, бяха загадъчни и неразбираеми. Попита ме например, защо след като съм в катедрата по театрално изкуство, не съм участвал в нито една постановка?

— Какъв е проблемът? Срамуваш ли се, момче? Покажи им от какво тесто си замесен.

Друг път ми разказа по доста фамилиарен начин как, когато бил студент в „Браун“, се нанесъл да живее при момчето, което живеело надолу по коридора в общежитието. А веднъж ми каза, че не знаел, че приятелят ми е останал да прекара зимата в Хампдън.

— Нито един от приятелите ми не остана тук за зимата — отвърнах аз и това бе истината.

— Не бива да отблъскваш приятелите си по този начин. Най-добрите приятели, които някога ще имаш, са онези, с които ще се сдобиеш сега. Зная, че не ми вярваш, но те започват да намаляват, когато станеш на моите години.

Вечер, когато вървях към дома, нещата побеляваха по краищата и ми се струваше, че нямам нито минало, нито спомени, че откакто се помня, се намирам точно в тази отсечка от осветения и свистящ път.

Не знам какво ми беше. Лекарите казаха, че страдам от хронична хипотермия, допълнена с лоша храна, придружени на всичкото отгоре от лека пневмония. Не знам обаче дали те бяха виновни за всички халюцинации и психическото разстройство. Тогава дори не знаех, че съм болен: всеки симптом, всяка болка бе удавена във воплите на по-непосредствените ми нещастия.

Бях изпаднал в много затруднено положение. Това бе най-студеният януари от двадесет и пет години. Бях ужасен от мисълта да ме застигне бялата смърт, но нямаше къде да отида. Предполагам, че е можело да попитам доктор Роланд дали мога да остана в апартамента, който споделяше с приятелката си, но унижението бе толкова голямо, че смъртта ми се струваше за предпочитане. Не познавах никого, дори бегло, та не можех да почукам на вратата дори на далечен познат, нищо не можех да сторя. През една особено свирепа вечер се опитах да се обадя на родителите си от телефона пред „Боулдър Тап“. Валеше суграшица и аз треперех толкова силно, че едва успях да вкарам монетата в отвора. Таях някаква отчаяна и слаба надежда, че може да ми изпратят пари или самолетен билет, но не знаех какво искам да чуя от тях. Струва ми се, мислел съм си сред суграшицата и вятъра на Проспект стрийт, че ще се почувствам по-добре, ако чуя гласовете на хора, които са толкова далеч и на топло. Но когато баща ми вдигна телефона след шестото или седмото иззвъняване и чух гласа му, завален от бирата и раздразнен, гърлото ми пресъхна и затворих.

Доктор Роланд отново спомена въображаемия ми приятел. Този път го видял в жилищната част на града, на път с колата за вкъщи, разхождал се по площада късно през нощта.

— Казах ви, нито един от приятелите ми не е тук.

— Знаеш за кого говоря. Високо, едро момче. Носи очила.

Някой, приличащ на Хенри? Бъни?

— Сигурно сте се припознали — казах.

Температурите паднаха толкова много, че се видях принуден да прекарам няколко нощи в мотела „Катамаунт“. Бях единственият човек там, с изключение на един старец с изпочупени зъби. Беше в стая, съседна на моята, не можех да заспя, защото имаше силна, суха кашлица и храчеше. На вратата нямаше ключалка, а някакъв древен неин роднина, който можеше да бъде отворен с фиба. На третата нощ се събудих от кошмар (ужасяващо стълбище, стъпала с различна височина и ширина, мъж, който се спуска много бързо пред мен) и чух леко изщракване. Изправих се в леглото и на лунната светлина видях, за свой най-голям ужас, как дръжката на вратата се завърта крадешком.

— Кой е там? — извиках и всичко спря. Дълго лежах буден в тъмното. Напуснах на следващата сутрин, предпочитах тиха смърт у Лио пред това да ме убият в леглото ми.

На първи февруари се изви страшна буря, имаше съборени електрически стълбове, изгубили се шофьори, а на мен този ден донесе пристъп на халюцинации. От тътена на водата и съсъка на снега ми говореха гласове: нашепваха „Легни.“ „Обърни се наляво. Ще съжаляваш, ако не го направиш.“ Пишещата ми машина бе до прозореца в кабинета на доктор Роланд. Късно един следобед, докато се стъмваше, погледнах към празния двор и се сепнах, защото видях една тъмна, неподвижна фигура под уличната лампа — стоеше с ръце в джобовете на тъмното си палто и гледаше към прозореца ми. Навън се сипеше плътен и тежък сняг.

— Хенри? — казах и затворих очи, докато не започнах да виждам звездички. Когато ги отворих отново, видях само сипещия се в светлия конус под лампата сняг.

През нощта лежах на пода, треперех и гледах как осветените снежинки се сипеха в строен стълб през дупката в покрива. Бях на ръба на затъпяването и тъкмо се плъзгах по стръмната плоскост към безсъзнанието, когато в последния миг нещо ми прошепна, че ако заспя, може и никога повече да не се събудя: с неимоверни усилия накарах очите си да се отворят и изведнъж снежната колона се издигна, блеснала в своя тъмен ъгъл, яви ми се с истинската си, нашепваща и усмихваща се заплаха, като ефирен ангел на смъртта. Бях прекалено уморен, за да ме е грижа. Още докато я гледах, усетих как охлабвам хватката си, преди да се осъзная бях паднал и се спусках надолу по наклонената повърхност към тъмната пропаст на съня.

Времето бе започнало да губи очертанията си. Довличах се до офиса само защото там бе топло, някак си свършвах простите задачи, които ми бяха възложени, но да си призная, не знам колко дълго щях да издържа, ако не се бе случило нещо много изненадващо.

Докато съм жив, няма да забравя тази нощ. Беше петък и доктор Роланд щеше да бъде извън града до сряда. За мен това означаваше четири дни в склада и дори в замъгленото състояние, в което се намирах, ми бе ясно, че мога да измръзна до смърт.

Тръгнах към къщи, когато затвориха Централната сграда. Снегът бе дълбок, краката ми започнаха да ме болят и изтръпнаха до коленете. Докато стигна до мястото, където пътят влизаше в източен Хампдън, сериозно започнах да се чудя дали ще успея да се прибера в склада и какво ще правя там. Всичко в източен Хампдън бе тъмно и безлюдно, дори „Боулдър Тап“. Единствената светлина на километри разстояние, бе трепкащият светлик от телефона пред заведението. Минах край него, сякаш бе пустинен мираж. В джоба си имах тридесет долара, повече от достатъчни, за да си повикам такси, което да ме откара в мотела „Катамаунт“, в гадната, малка стая с незаключващата се врата и всичко останало, което ме дебнеше там.

Пелтечех и операторката не желаеше да ми даде номер на таксиметрова компания.

— Трябва да ми кажете името на конкретна фирма — каза тя. — Не ни е позволено да…

— Не знам името на нито една конкретна фирма — отвърнах глухо. — Тук няма телефонен указател.

— Съжалявам, господине, но не ни е позволено да…

— „Ред топ“ — казах отчаяно, опитвайки се да отгатна имената, да ги измисля. — „Йелоу топ“? „Таун такси“? „Чекър“?

Накрая мисля, че познах или тя просто ме съжали. Последва изщракване и механичен глас ми съобщи номера. Набрах го бързо, за да не го забравя, толкова бързо, че сбърках и загубих своя четвърт долар.

Имах още една монета в джоба си, последната. Свалих ръкавицата и опипах вътрешността на джоба с вкочанените си пръсти. Най-после я открих, хванах я в шепата си и щях да я пусна в отвора, когато изведнъж монетата се изплъзна от пръстите ми, хвърлих се след нея и ударих главата си в острия ръб на металната полица под телефона.

Няколко минути лежах по лице в снега. Ушите ми пищяха, падайки, се бях опитал да се хвана за телефона, но съборих слушалката от вилката, от нея се разнасяше сигнал „заето“, който сякаш идваше много от далеч, защото тя се люлееше напред-назад.

Успях да застана на четири крака. Загледах се в мястото, където бе лежала главата ми и видях тъмно петно в снега. Докоснах челото си с ръката, от която бях свалил ръкавицата. Пръстите ми се обагриха в червено. Бях загубил монетата, а освен това бях забравил номера. Трябваше да се върна по-късно, когато отвореха „Боулдър тап“ и щяха да ми развалят парите. Някак си успях да се изправя на крака, оставяйки черната слушалка да се клатушка на кабела.

Изкачих стълбите — ту ходейки, ту лазейки. Кръвта се стичаше по челото ми. Спрях да си почина на площадката и усетих как заобикалящите ме предмети се размиха: неподвижни между две спирания, за миг всичко бе в снеговалеж, после черните линии потрепериха и картината отново се появи, не много ясно, но разпознаваема. Камерата се клати в тази реклама на кошмара. Складът за мандолини на Лио. Последната спирка долу при реката. Нисък наем. Спомнете си за нас, когато имате нужда от огромен фризер.

Отворих вратата на работилницата с рамо и търсех опипом ключа на лампата, когато изведнъж съзрях до прозореца нещо, което ме накара да се олюлея от ужас. В другия край на стаята, до прозорците, стоеше и не помръдваше фигура, облечена в дълго черно палто и със скръстени зад гърба ръце. Близо до една от ръцете видях малката светлинка на цигара.

Светлините се включиха с пукане и бръмчене. Призрачната фигура, придобила плът и станала видима, се обърна. Беше Хенри. Изглеждаше така, сякаш бе готов да отправи някоя шеговита забележка, но когато ме видя, очите му се разшириха, а устата му зяпна.

Миг-два стояхме и се гледахме през стаята.

— Хенри? — казах най-накрая, като гласът ми бе малко по-силен от шепот.

Той пусна цигарата и направи крачка към мен. Наистина беше той — мокър, с румени бузи и сняг, посипал се по раменете му.

— За Бога, Ричард — каза той, — какво ти се е случило?

Това бе най-подчертаният израз на изненада, който някога съм го виждал да проявява. Не бях помръднал от мястото си, гледах го втренчено и се поклащах. Нещата станаха прекалено ярки, пак с бяло по краищата. Посегнах към рамката на вратата и в следващия миг усетих, че падам, Хенри се втурна, за да ме хване.

Внимателно ме остави на пода, съблече палтото си и ме покри с него, като с одеяло. Примигнах срещу него и избърсах уста с опакото на ръката си.

— Откъде се появи? — попитах.

— Напуснах Италия по-рано — отмахваше косата от лицето ми, за да види раната. По върховете на пръстите му видях кръв.

— Ама какво прекрасно местенце си имам, а? — казах и се засмях.

Хенри погледна към дупката в тавана.

— Да — грубо отвърна той. — Доста прилича на Пантеона.

После се наведе, за да огледа отново главата ми.

Спомнях си, че бях в колата на Хенри, светлини, хора, които се навеждат над мен, караха ме да сядам, когато не исках. Помня и как някой се опитваше да ми вземе кръв, а аз едва-едва се противопоставях. Първото нещо обаче, което помня много ясно, бе как се изправям и се оказва, че съм в мрачна бяла стая и лежа в болнично легло, на системи.

Хенри седеше в стол до леглото и четеше на светлината на нощната лампа. Остави книгата, когато видя, че се размърдах.

— Раната не бе сериозна — каза той. — Беше чиста и плитка. Спечели си само няколко шева.

— В лечебницата ли съм?

— Ти си в Монпелие. Докарах те в болницата.

— Защо съм на системи?

— Казват, че имаш пневмония. Искаш ли нещо за четене? — учтиво попита той.

— Не, благодаря. Колко е часът?

— Един през нощта.

— Мислех, че си в Рим.

— Върнах се преди около две седмици. Ако искаш да поспиш, ще извикам сестрата да ти сложи инжекция.

— Не, не искам. Защо досега не съм те видял?

— Защото не знаех къде живееш. Единственият адрес, с който разполагах, бе адресът на колежа. Този следобед поразпитах из офисите. Между другото, как се казва градът, където живеят родителите ти?

— Плано. Защо?

— Мислех, че ще поискаш да им се обадя.

— Не си прави труда — отвърнах и се отпуснах в леглото. От системите във вените ми сякаш се вливаше лед. — Разкажи ми за Рим.

— Добре — каза Хенри и започна много тихо да разказва за прекрасната етруска керамика във вила Юлия, езерцата с водните лилии и фонтаните в нимфея81 пред нея; за вила Боргезе и Колизея, гледката от Палатинския хълм рано сутрин, за това колко ли красиви са изглеждали баните на Каракала в древния Рим, с мрамора и библиотеките, с огромния кръгъл калдарий82 и фригидария83, чиито голям празен басейн е запазен до наши дни, както и за много други неща, които вече не помня, защото заспах.

Останах в болницата четири нощи. Хенри бе край мен почти през цялото време, носеше ми безалкохолни напитки, когато го помолех, донесе ми и бръснач, четка за зъби и една от своите пижами — от мек египетски памук, кремава на цвят и невероятно мека, с инициалите ХМУ (М за Марчбанкс), избродирани с малки алени букви на джобчето. Донесе ми също молив и хартия, които изобщо не ми трябваха, но без които той самият би бил загубен, както и огромно количество книги, половината бяха на езици, които не четях, а за другата половина нямаше никакво значение на какъв език са написани. Една нощ (главата ме болеше от Хегел) го помолих да ми донесе списание, той ме погледна доста озадачено и когато се върна ми подаде специализирано издание („Фармакологията днес“), беше го намерил в чакалнята. Почти не си говорехме. През по-голямата част от времето той четеше с такава съсредоточеност, че ме изуми — по шест часа без прекъсване, при това без да вдига поглед. Почти не ми обръщаше внимание. Но остана с мен през всичките тежки нощи, когато дишах с мъка и дробовете ме боляха толкова силно, че не можех да заспя. Веднъж, когато дежурната сестра закъсня с три часа, за да ми даде лекарството, той я последва мълчаливо в коридора и там й изнесе една от своите сподавени и монотонни речи, чийто сериозен и красноречив укор обаче малко умилостивиха сестрата. Тя бе надменно и обръгнало същество, с боядисана като на застаряваща сервитьорка коса и готова злобна забележка за всекиго. Първоначално изтръгваше лепенките на маркучите грубо и ме превръщаше в черно-син игленик, докато търсеше вени, но след речта на Хенри бе по-внимателна с мен, а веднъж, когато ми проверяваше температурата, дори ме нарече „мило“.

Лекарят от спешното отделение ми каза, че Хенри ми е спасил живота. Да чуеш такова нещо бе драматично и носещо удовлетворение, повторих го пред известен брой хора, но тайничко си мислех, че бе преувеличение. Годините изминаваха и започнах да си мисля, че лекарят е имал право. Когато бях млад, си мислех, че съм безсмъртен. В краткосрочен план се възстанових много бързо, но в дългосрочен така и не преодолях онази зима. Оттогава имам проблеми с белите дробове, костите ме болят при най-лекото захлаждане и много лесно се простудявам, а в миналото това никога не се случваше.

Предадох на Хенри думите на лекаря, но той не бе доволен. Намръщи се и направи някаква кратка забележка, която се изненадвам, че съм забравил, но бях толкова смутен, че никога не споменах отново този факт. Вярвам, че той наистина ме спаси. И ако има място, където пазят списъците с добрите дела, то съм сигурен, че до името му има една златна звезда.

Но аз се разнежвам. Понякога, когато си мисля за тези неща, наистина ставам сантиментален.

Изписаха ме в понеделник сутринта с шише антибиотици и набодена от спринцовки ръка. Настояваха да ме избутат до автомобила на Хенри в инвалидна количка, въпреки че можех да вървя и ми се струваше унизително да ме избутат като пакет.

— Откарай ме в мотела „Катамаунт“ — казах, докато потегляхме към Хампдън.

— Няма. Ще дойдеш да живееш при мен.

Хенри обитаваше първия етаж от една стара къща на Уотър стрийт в северен Хампдън, на една пресечка от жилището на Чарлс и Камила, по-близо до реката. Не обичаше да приема гости, бях ходил в дома му само веднъж, при това за минута-две. Апартаментът бе значително по-голям от този на Чарлс и Камила, и доста по-празен. Стаите бяха големи и безлични, подът настлан с широки дъски, прозорците без завеси, стените бяха боядисани в бяло. Мебелите бяха качествени, но изподраскани, семпли и доста малко на брой. Цялото място имаше призрачен, необитаван вид, в някои от стаите нямаше съвсем нищо. Близнаците ми бяха разказали, че Хенри не харесва електрическото осветление и тук-там по первазите на прозорците видях керосинови лампи.

Щях да спя в спалнята му, чиято врата бе красноречиво затворена при предишното ми посещение. Там бяха книгите на Хенри, не толкова много, колкото бихте си помислили, единично легло и гардероб с огромен, биещ на очи катинар. На вратата на гардероба бе закрепена малка черно-бяла снимка от старо списание — „Лайф“ от 1945 година. На нея се виждаха Вивиан Лий и, за моя изненада, значително по-младият Джулиан. Бяха на коктейл, с чаши в ръка, той й шепнеше нещо в ухото, а тя се смееше.

— Къде е направена? — попитах.

— Не зная. Джулиан казва, че не може да си спомни. От време на време се натъквам на негова фотография в някое старо списание.

— Как така?

— Познавал е много хора.

— Кои?

— Повечето сега са мъртви.

— Кои?

— Наистина не знам, Ричард — после омекна. — Виждал съм негови снимки със Ситуелови84. С Т. С. Елиът. Има и една много смешна негова фотография с актрисата… не мога да се сетя за името й. Мъртва е — замисли се за миг. — Мисля, че беше руса и бе женена за играч на бейзбол.

— Мерилин Монро?

— Може би. Снимката не беше много ясна, на вестникарска хартия.

През изминалите три дни Хенри бе успял да пренесе нещата ми от Лио. Куфарите ми бяха до леглото.

— Не искам да ти вземам леглото, Хенри. Ти къде ще спиш?

— В една от стаите отзад има легло, което се прибира в стената — отвърна той. — Не се сещам как ги наричаха. Никога не съм спал в него.

— Ами тогава ме остави да спя в него.

— Не. Любопитен съм да разбера какво представлява. Освен това мисля, че човек от време на време трябва да сменя местата, където спи. Вярвам, че така се сънуват по-интересни неща.

Възнамерявах да остана при Хенри само няколко дни, тъй като се връщах на работа при доктор Роланд в понеделник, но в крайна сметка останах до началото на новия семестър. Не можах да разбера думите на Бъни, когато бе казал, че с Хенри се живее трудно. Той бе най-добрият съквартирант, който някога съм имал: тих, подреден и обикновено си стоеше в неговата част на жилището. Често го нямаше вкъщи, когато се прибирах от работа. Никога не ми казваше къде ходи, аз никога не попитах. Понякога, когато се приберях, той бе приготвил вечеря — не бе изтънчен готвач като Франсис, приготвяше прости неща като печено пиле с картофи, ергенска храна — седяхме на масата за карти в кухнята, хранехме се и разговаряхме.

Дотогава бях привикнал да не си пъхам носа в личните му дела, но една вечер любопитството ми надделя и го попитах:

— Бъни все още ли е в Рим?

Преди да отговори, измина известно време.

— Предполагам — отвърна той и остави вилицата. — Беше там, когато тръгнах.

— Защо не се върна с теб?

— Не съм сигурен, че искаше да си тръгва. Бях платил наема за целия февруари.

— Накарал те е да платиш наема?

Хенри лапна още един залък.

— Честно казано — продължи той след като го бе сдъвкал и преглътнал, — каквото и да твърди Бъни, той няма пукнат цент, баща му също.

— Мислех, че родителите му са заможни — отбелязах объркано.

— Не бих казал — каза спокойно Хенри. — Може би някога са имали пари, но са ги похарчили много отдавна. Ужасната им къща сигурно е струвала цяло състояние, а и цялото това размотаване по яхт– и голф-клубове, изпращането на синовете им в скъпи училища — затънали са до ушите в дългове. Може да изглеждат богати, но нямат пукната пара. Подозирам, че господин Коркоран скоро ще фалира.

— Бъни си живее доста добре.

— Откакто познавам Бъни, той никога не е имал нито цент джобни пари — язвително каза Хенри. — Но пък има скъпи вкусове. В това се крие нещастието.

Продължихме да се храним сред тишина.

— Ако бях на мястото на господин Коркоран — след известно време каза Хенри, — след гимназията бих въвел Бъни в бизнеса или да се постарая да получи професионално образование. Бъни няма какво да търси в колеж. Дори не е можел да чете до десетгодишна възраст.

— Рисува добре.

— И аз мисля така. Но не е достатъчно талантлив, за да получи стипендия. Трябвало е да го дадат да се обучава при някой художник, вместо да го пращат по всичките онези скъпи училища за преодоляване на проблеми с ученето.

— Изпрати ми доста добра карикатура на двама ви до статуята на Октавиан Август.

Хенри издаде остър, раздразнен звук.

— Беше във Ватикана. През цялото време правеше забележки за жабарите и католиците на висок глас.

— Поне не говори италиански.

— Говори го достатъчно добре, за да си поръча най-скъпото всеки път, когато отидехме на ресторант — рязко отвърна Хенри и аз реших, че е по-добре да сменя темата.

В събота, преди началото на семестъра, лежах в леглото на Хенри и четях книга. Самият той бе излязъл преди да се събудя. Изведнъж чух силно думкане по входната врата. Помислих си, че си е забравил ключа и отидох да му отворя.

Беше Бъни. Носеше слънчеви очила и за разлика от безформените дрипи от туид, които обикновено носеше, сега бе в чисто нов, елегантен италиански костюм. Беше напълнял с около десетина килограма. Изненада се да ме види.

— Виж ти, здравей, Ричард — поздрави и сърдечно разтърси ръката ми. — Buenos dias.85 Радвам се да те видя. Не видях колата отпред, но току-що пристигнах в града и реших да се отбия. Къде е господарят на дома?

— Няма го вкъщи.

— А ти какво правиш тук? Проникнал си с взлом?

— От известно време живея тук. Получих картичката ти.

— Живееш тук? — гледаше ме много странно. — Защо?

Изненадах се, че не знае.

— Бях болен — отвърнах и му разказах известна част от случилото се.

— Хмм — каза Бъни.

— Искаш ли кафе?

Минахме през спалнята, за да влезем в кухнята.

— Изглежда, че добре си се устроил тук — безцеремонно заяви Бъни, поглеждайки нещата ми върху нощната масичка и куфарите ми на пода. — Само американско кафе ли имате?

— Какво искаш? „Фолджърс“?

— Нямате еспресо?

— Не, съжалявам.

— Аз самият вече не мога без еспресо — започна да обяснява Бъни. — Пих го през цялото време и навсякъде из Италия. Имат какви ли не малки заведения, където сядаш и ти го сервират.

— Чувал съм.

Свали очилата си и седна край масата.

— Няма нищо свястно за ядене, нали? — каза той, докато надзърташе в хладилника, когато го отворих, за да извадя сметаната. — Още не съм обядвал.

Отворих вратата по-широко, та да разгледа.

— Това сирене ще свърши работа.

Нарязах хляб и му приготвих сандвич със сирене, тъй като изобщо не демонстрира никакво желание да стане и да си го направи сам. После налях кафе и седнах.

— Разкажи ми за Рим.

— Великолепен — каза той с пълна уста. — Вечният град. Навсякъде изкуство. Църкви на всяка крачка.

— Какво разгледа?

— Хиляди неща. Сега ми е трудно да се сетя за имената. Докато стана време да си тръгвам, говорех като местен.

— Кажи нещо.

Бъни бе така любезен да изпълни молбата ми, като стисна палеца и показалеца си и ги разклати във въздуха, за да наблегне на фразата, като френски готвач от телевизионна реклама.

— Добре звучи. Какво означава?

— Значи „Келнер, донесете ми местните специалитети“ — обясни той и се зае отново със сандвича.

Дочух лекото завъртане на ключа в ключалката и затварянето на входната врата. Стъпките се насочиха тихо към другия край на апартамента.

— Хенри? — изрева Бъни. — Ти ли си?

Стъпките спряха. После бързо се насочиха към кухнята. Застана до вратата и се загледа в Бъни с безизразно лице.

— Предположих, че си ти — каза той.

— Ами, здравей тогава — отвърна Бъни с пълна уста и се облегна назад в стола. — Как си, друже?

— Добре. А ти?

— Чух, че се грижиш за болните — каза Бъни и смигна към мен. — Съвестта ти е заговорила? Решил си да сториш едно-две добри дела, а?

Хенри не каза нищо и съм убеден, че в онзи миг би изглеждал напълно безразличен към репликите на всеки, който не го познаваше, но аз знаех, че е доста развълнуван. Дръпна си стол и седна. После пак стана и си наля кафе.

— За мен също, ако не възразяваш, благодаря — каза Бъни. — Хубаво е да се върнеш в добрите стари Съединени щати. Хамбургери цвъркат на скарата и всичко останало. Земята на възможностите. Нека се вее вечно86.

— Откога си тук?

— Вчера, късно през нощта, пристигнах в Ню Йорк.

— Съжалявам, че не съм бил тук, когато си пристигнал.

— Къде беше? — подозрително попита Бъни.

— На пазар — беше лъжа, не знаех къде е ходил, но определено не бе пазарувал четири часа.

— Къде са покупките? — каза Бъни. — Ще ти помогна да ги внесеш.

— Ще ми ги доставят.

— От „Фуд Кинг“ доставят? — изненада се Бъни.

— Не съм пазарувал във „Фуд Кинг“ — каза Хенри.

От неудобство станах и се отправих към спалнята.

— Не, не си тръгвай — рече Хенри, отпи една голяма глътка кафе и остави чашата в мивката. — Бъни, щеше ми се да ме бе предупредил, че пристигаш. Ние с Ричард трябва да излезем след няколко минути.

— Защо?

— Имам среща в града.

— С адвокат? — изсмя се Бъни силно на собствената си шега.

— Не, с очния лекар. Затова се отбих — обърна се Хенри към мен. — Надявам се, че нямаш нищо против. Ще ми слагат капки в очите и няма да виждам добре, за да шофирам.

— Не, разбира се — отвърнах.

— Няма да се бавя. Няма нужда и да ме чакаш, просто ще ме закараш и после ще ме вземеш.

Бъни ни изпрати до колата, стъпките ни хрущяха в снега.

— Ах, Върмонт — вдиша дълбоко той и се удари по гърдите, като Оливър Дъглас в първата сцена от „Зелените поля“. — Няма нищо по-хубаво от свежия въздух. Та кога ще се върнеш, Хенри?

— Не зная — отговори той, подаде ми ключовете и застана до другата врата.

— Добре, искам да си поговорим с теб.

— Добре, Бъни, готово. Но сега наистина закъснявам.

— Тогава довечера?

— Щом искаш — каза Хенри, влезе в колата и затръшна вратата.

Щом влезе в колата, Хенри запали цигара и не продума нищо. Откакто се бе върнал от Италия, пушеше много, почти по кутия на ден, а това бе необичайно за него. Тръгнахме за града и едва когато отбих и спрях пред кабинета на очния лекар, той се отърси и ме погледна безизразно.

— Какво има?

— В колко да се върна, за да те взема?

Хенри погледна навън, към ниската сива сграда с надписа на входа „Очна клиника, Хампдън“.

— За Бога — възкликна той, изсумтя и после се разсмя горчиво. — Продължавай да караш.

Онази вечер си легнах рано, към единадесет часа. В дванадесет бях събуден от силно и настоятелно думкане по вратата. Изправих се в леглото и се ослушах, после станах, за да видя кой е.

В тъмния коридор срещнах Хенри, облечен с халат, наместваше очилата си. В едната си ръка държеше петромаксов фенер, който хвърляше дълги, странни сенки върху тесните стени. Сложи пръст на устните си, когато ме видя. Стояхме в коридора и слушахме. Светлината от лампата бе зловеща, ние стояхме по халати, сънени, неподвижни, а сенките играеха около нас. Почувствах се, сякаш се бях събудил от един сън, за да се озова в още по-невероятен — някакво изкривено военновременно бомбоубежище на несъзнателното.

Седяхме така доста дълго време, доста след като думкането бе спряло и бяхме чули отдалечаването на стъпките. Хенри ме погледна и минута-две не каза нищо.

— Вече всичко е наред — каза най-накрая и рязко се обърна. Фенерът се клатеше като луд, докато Хенри вървеше към стаята си. Изчаках още малко в тъмното, после се прибрах в стаята си и си легнах.

* * *

На следващия ден, около три следобед си гладех ризата в кухнята, когато някой отново зачука по вратата. Излязох в коридора и видях Хенри да стои пред вратата.

— Това звучи ли ти като Бъни? — попита той тихо.

— Не — отвърнах, чукането бе доста по-леко, Бъни винаги удряше, сякаш искаше да я разбие.

— Иди до страничния прозорец и виж дали ще можеш да разбереш кой е.

Приближих се до прозореца и внимателно надникнах, нямаше пердета и беше трудно човек да се доближи до прозореца, без да го видят. Предните прозорци бяха под необикновен ъгъл и единственото, което виждах, бе черно палто и копринен, развяван от вятъра, шал. Промъкнах се обратно през кухнята при Хенри.

— Не мога да видя добре, но може да е Франсис.

— А, него можеш да го пуснеш — каза Хенри, обърна се и се върна в своята част на къщата.

Отидох в антрето и отворих вратата. Франсис гледаше назад, през рамо, вероятно вече се канеше да си тръгва.

— Здравей — казах.

Той се обърна и ме видя.

— Здравей! — лицето му ми се стори доста по-слабо и изпито от последната ни среща. — Помислих, че няма никой. Ти как си?

— Добре.

— Доста зле изглеждаш.

— И ти не изглеждаш много добре — отвърнах през смях.

— Снощи пих прекалено много и сега имам болки в корема. Искам да видя тази огромна рана на главата ти. Ще ти остане ли белег?

Въведох го в кухнята и дръпнах встрани дъската за гладене, за да може да седне.

— Къде е Хенри? — попита той, докато си сваляше ръкавиците.

— Отзад.

Започна да развива шала си.

— Само ще отида да го поздравя и веднага се връщам — бързо каза той и се изниза.

Нямаше го доста време. Отегчих се и почти бях свършил с гладенето на ризата, когато изведнъж чух гласът на Франсис да се повишава с лека истерична нотка в него. Станах и отидох в спалнята, за да мога да чувам по-добре.

— … да си мисли? За Бога, той не е на себе си. Не можеш да твърдиш, че знаеш какво би…

Последва шепот, гласът на Хенри и отново гласът на Франсис, който достигна до мен.

— Не ми пука — разгорещено отвърна той. — Исусе, стореното-сторено. В града съм от два часа и вече… Не ми пука — каза Франсис в отговор на нов шепот от страна на Хенри.

— Освен това е малко късно, не е ли така?

Мълчание. После заговори Хенри, но твърде тихо, за да разбера нещо.

— На теб не ти харесва? На теб? — каза Франсис. — Ами аз?

Той млъкна изведнъж, а когато заговори отново, беше твърде тихо, за да го чуя.

Безшумно се върнах в кухнята и сложих вода за чая. Няколко минути по-късно все още размишлявах над дочутото, когато отекнаха стъпки и Франсис влезе в кухнята, провря се покрай дъската за гладене и взе ръкавиците и шала си.

— Съжалявам, но ще тръгвам. Трябва да разтоваря колата и да почистя апартамента. Този мой братовчед го е обърнал с главата надолу. Май не е изхвърлял боклука, откакто е дошъл. Искам все пак да видя раната на главата ти.

Отмахнах косата от челото си и му показах мястото. Бяха ми извадили конците преди доста време и почти нищо не личеше.

Той се наведе напред, за да го разгледа през пенснето.

— Боже, сигурно съм сляп, нищо не виждам. Кога започваме учебните занятия? В сряда?

— Четвъртък, мисля.

— Ще се видим тогава — и той изчезна.

Сложих ризата си на закачалка и се върнах в спалнята, където започнах да прибирам нещата си. „Монмът хаус“ отваряше същия следобед, може би Хенри по-късно щеше да ме откара с куфарите.

Току-що бях свършил, когато Хенри ме извика от неговата част на апартамента.

— Ричард?

— Да?

— Ще дойдеш ли за минутка, моля те?

Отидох в стаята му. Седеше от едната страна на сгъваемото легло, ръкавите му бяха навити до лактите, а върху одеялото бе нареден пасианс. Косата му бе сресана на другата страна и се виждаше дългия белег по линията на косата — назъбен и набръчкан, с ивици светла плът, които преминаваха през него и достигаха до костта над веждата му.

Той ме погледна.

— Ще ми направиш ли една услуга?

— Разбира се.

Пое си дълбоко дъх през ноздрите и бутна очилата си нагоре.

— Би ли се обадил на Бъни, за да го помолиш да дойде за малко тук?

Толкова се изненадах, че известно време не продумах нищо.

— Разбира се, добре. С удоволствие.

Хенри затвори очи и разтри слепоочията си с върховете на пръстите си. После примигна срещу мен.

— Благодаря ти.

— Няма за какво.

— Ако искаш да отнесеш някои от нещата си днес следобед, можеш да вземеш колата — каза той с равен тон.

Схванах намека.

— Разбира се.

Натоварих куфарите си в колата, откарах ги в Монмът, накарах охраната да отключи стаята ми и чак тогава се обадих на Бъни от телефона долу. Беше изминал повече от половин час от разговора ни с Хенри.

Глава четвърта

Мислех си, че когато близнаците се върнеха, когато отново започнехме редовния живот, когато се върнехме към Лидъл и Скот, и когато заедно преодолеехме няколко съчинения по гръцки, щяхме да възстановим приятната рутина от предишния семестър и всичко щеше да тръгне по старому. Грешах.

Чарлс и Камила писаха, че ще пристигнат в Хампдън с късния влак, около полунощ в неделя. В понеделник следобед, когато студентите започнаха да се прибират в „Монмът хаус“ със ските, уредбите и картонените си кутии, си помислих, че близнаците може да дойдат да ме видят, но те не го направиха. Във вторник никой от тях не ми се обади, нито пък Хенри, единствено Джулиан бе оставил любезна бележка в пощенската ми кутия, с която ме поздравяваше за началото на семестъра и ме молеше да преведа една ода на Пиндар за първия ни час.

В сряда отидох до кабинета на Джулиан, за да го помоля да подпише регистрационния ми картон. Стори ми се щастлив, че ме вижда.

— Изглеждаш добре — каза той, — но не толкова добре, колкото трябва. Хенри ме държеше в течение относно твоето възстановяване.

— Така ли?

— Мисля, че ранното му завръщане се е оказало голям късмет — продължи Джулиан, докато преглеждаше картона. — Аз също се изненадах да го видя. Дойде у дома право от летището, в разгара на снежната буря, посред нощ.

Това бе интересно.

— Остана ли при вас? — попитах.

— Да, само за няколко дни. Самият той се бе разболял в Италия.

— Какво му имаше?

— Хенри не е толкова силен, колкото изглежда. Очите му създават проблеми, страда от ужасни главоболия, понякога има трудности с… Не смятах, че е в добро здравословно състояние, за да пътува, но извади късмет, че не е останал, защото тогава нямаше да открие теб. Разкажи ми, как се озова в толкова отвратително място? Родителите ти нямаше ли да ти дадат пари или ти не пожела да ги помолиш?

— Не исках да ги моля.

— Тогава си по-голям стоик от мен самия — разсмя се той. — Поправи ме, ако бъркам, но родителите ти изглежда не са много загрижени за теб?

— Не, не са особено загрижени за мен.

— Как мислиш, на какво се дължи това? Или твърде невъзпитано от моя страна е да питам? Бих предположил, че доста се гордеят с теб, а в същото време ти изгледаш повече сирак, отколкото нашите истински сираци. Кажи ми — погледна ме той, — защо близнаците още не са дошли да ме видят?

— Аз също не съм ги виждал.

— Къде може да са? Дори Хенри не съм виждал наскоро. Само теб и Едмънд. Франсис телефонира, но си разменихме по няколко реплики. Бързаше, каза, че по-късно ще се отбие, но така и не го е направил… Не мисля, че Едмънд е научил и едно изречение на италиански, а ти?

— Не говоря италиански.

— Нито пък аз, вече не. Някога го говорех доста добре. Известно време живях във Флоренция, но това бе преди почти тридесет години. Ще видиш ли някого от останалите този следобед?

— Може би.

— Разбира се, това не е толкова важно, но регистрационните талони трябва да са в кабинета на декана този следобед, ще се ядоса, че не съм му ги изпратил. Не че това има значение за мен, но ако реши, положението му позволява да причини доста неприятности на всеки от вас.

Бях малко ядосан. От три дни близнаците бяха в Хампдън и нито веднъж не се бяха обадили. Така че, когато си тръгнах от Джулиан, се отбих в жилището им, но нямаше никой.

Същата вечер ги нямаше и на вечеря. Нямаше никого. Очаквах да видя поне Бъни, на път за столовата минах край стаята му и се натъкнах на Марион, която заключваше вратата му. Тя ми заяви доста официално, че двамата имат планове и ще се приберат доста късно.

Вечерях сам и се прибрах в стаята си през снежния здрач, изпълнен с горчиво и лишено от чувство за хумор усещане, че съм жертва на безвкусна шега. В седем се обадих на Франсис, но никой не вдигаше. У Хенри също никой не отговаряше.

Четох гръцки до полунощ. Измих си зъбите и лицето, готвех се да си лягам, когато слязох долу и позвъних отново. Все още никой никъде не отговаряше. След третото позвъняване си взех монетата и я подхвърлих във въздуха. Тогава ми хрумна да избера номера на Франсис в провинцията.

Там също никой не вдигаше, но нещо ме накара да задържа по-дълго линията и накрая, след около тридесет иззвънявания, последва изщракване и Франсис каза едно дрезгаво „Да, моля?“ в слушалката. Опитваше се да направи гласа си по-дълбок, за да се прикрие, но не успя да ме заблуди. Не му издържаха нервите да остави телефона да си звъни и неведнъж го бях чувал да използва този абсурден глас.

— Да, моля? — повтори той и насилената дълбочина в гласа му се пречупи с леко потреперване в края. Натиснах вилката и линията прекъсна.

* * *

Бях уморен, но не можех да заспя, раздразнението и недоумението ми ставаха все по-големи, поддържани от някакво абсурдно безпокойство. Включих осветлението и започнах да ровя из книгите си, докато не открих роман на Реймънд Чандлър, който си бях донесъл от вкъщи. Бях го чел и си мислех, че една-две страници ще ме приспят. Оказа се, че съм забравил по-голямата част от сюжета и преди да се усетя, изчетох петдесет страници, после станаха сто.

Изминаха няколко часа и все още не бях заспал. Радиаторите работеха с пълна сила и въздухът в стаята ми бе горещ и сух. Бях ожаднял. Прочетох края на главата, станах, облякох палтото върху пижамата и излязох да си взема кола.

В Централната сграда нямаше никого и бе чисто. Миришеше на прясна боя. Минах през пералните — чисти, ярко осветени, по кремавите стени я нямаше плетеницата от графити от миналия семестър — и си купих кола от машината, която бръмчеше в края на коридора.

Върнах се по другия път и се изненадах, когато чух глуха, тенекиена музика от общите помещения. Телевизорът бе включен, Лоуръл и Харди, замъглени от електронен снеговалеж, се опитваха да качат роял по едно дълго стълбище. Първоначално си помислих, че играеха пред празна зала, но тогава забелязах върха на рошава руса глава, отпусната на облегалката на единствения диван срещу телевизора.

Приближих се и седнах.

— Бъни, как си?

Погледна ме с безжизнени очи, трябваха му няколко секунди, за да ме разпознае. Вонеше на алкохол.

— Младият Дики — каза той провлечено. — Да.

— Как я караш?

Оригна се.

— Да си кажа правичката, доста ми е зле.

— Доста си пил?

— Неее — отвърна сърдито, — стомашно неразположение.

Горкият Бъни. Никога не си признаваше, че е пиян, винаги казваше, че има главоболие или че трябва отново да си прегледа очите. Всъщност така беше за доста неща. Веднъж, след като се бе виждал с Марион, се появи на закуска с поднос, натоварен с мляко и понички, когато седна видях, че на врата му, над яката, имаше огромна алена смучка.

— Откъде се уреди с това, Бъни? — попитах го на шега, но той здраво се засегна.

— Паднах по стълбите — рязко отвърна и продължи мълчаливо да си яде поничките.

Престорих се, че съм се хванал на уловката за стомашното неразположение.

— Може би е нещо, което си пипнал в Европа?

— Може би.

— Ходи ли в лечебницата?

— Не. Нищо не могат да направят. Трябва да го оставя да премине от само себе си. По-добре не стой толкова близо, друже.

Бях почти в другия край на дивана, но се преместих още по-надалеч. Известно време седяхме и гледахме телевизора без да си казваме нищо. Сигналът беше ужасен. Оли току-що бе натиснал шапката на Стан над очите му. Стан се въртеше в кръг, блъскаше се в предметите и отчаяно се опитваше да се хване за нещо с двете си ръце. Блъсна се в Оли, Оли го фрасна по главата с длан. Погледнах към Бъни и видях, че бе погълнат от сценката. Очите му бяха втренчени, а устата му леко отворена.

— Бъни.

— Аха — каза той, без да поглежда встрани.

— Къде са останалите?

— Спят, вероятно — отвърна Бъни раздразнено.

— Знаеш ли дали близнаците са в града?

— Предполагам.

— Виждал ли си ги?

— Не.

— Какво им има на всички? Да не си се скарал с Хенри или има нещо друго?

Не отговори. Погледнах го в профил и видях, че лицето му бе напълно безизразно. За миг изгубих смелост и отместих поглед към телевизора.

— Скарахте се в Рим или какво?

Изведнъж той прочисти шумно гърлото си, помислих си, че се кани да ме прати по дяволите, но вместо това посочи нанякъде и отново се изкашля.

— Ще пиеш ли колата?

Изобщо бях забравил за нея. Лежеше си на дивана и се бе запотила. Подадох я, отвори я, пое голяма, алчна глътка и се оригна.

— Почивка, която освежава — каза той, а после добави. — Нека споделя с теб нещичко за Хенри, друже.

— Какво?

Отпи още една глътка и се обърна към телевизора.

— Той не е това, за което го мислиш.

— Какво искаш да кажеш? — попитах след известно време.

— Искам да кажа, че не е онова, за което го мислиш — повтори той, този път по-високо. — Или за което го мислят Джулиан и всички останали — отпи отново от колата. — Беше успял много добре да ме заблуди.

— Аха — казах несигурно след още едно дълго мълчание. До съзнанието ми бе започнало да достига неприятното предположение, че всичко това бе някак си свързано със секс. По-добре бе да не знам подробности. Погледнах го в профил: кисел, раздразнителен, с очила смъкнати на върха на острото му малко носле и зачатъци на двойна брадичка. Нима в Рим Хенри му бе посегнал? Неправдоподобна, но възможна хипотеза. Ако го бе направил, със сигурност се бе отприщил адът. Не можех да се сетя за нещо друго, което би наложило толкова много шепнене и такава тайнственост, или пък би оказало толкова силен ефект върху Бъни. Измежду нас той бе единственият с приятелка. Бях повече от сигурен, че спи с нея. Същевременно обаче бе изпълнен с предразсъдъци — много чувствителен, докачлив и лицемер до мозъка на костите си. Освен това без съмнение поведението на Хенри бе много странно, като се има предвид, че постоянно му даваше пари: плащаше му сметките, покриваше му разноските, отпускаше му средства като съпруг на разточителната си жена. Може би Бъни бе позволил на алчността си да надделее, а после бе дошъл ядът, когато бе разбрал, че щедростта на Хенри има определена цена.

Но наистина ли бе така? Със сигурност някъде имаше улики, но не бях сигурен накъде водят те точно, въпреки че на първи поглед сякаш водеха до отговора. Помнех и случката с Джулиан в коридора, но пък тя бе доста различна. Живях с Хенри цял месец, не усетих и най-лекия намек за подобен род напрежение, което аз като човек, по-отдалечен от такива наклонности, долавям бързо. У Франсис усетих силно течение, полъх у Джулиан, дори у Чарлс имаше повей, но знаех, че се интересува от жени, към които таеше някаква наивна, предпубертетна срамежливост, която мъж като баща ми би интерпретирал по отвратителен начин — при Хенри обаче — нищо. Гайгеровият брояч мълчеше. Ако изобщо държеше на някого, това бе Камила. Целият се надвесваше над нея, когато я слушаше, а тя бе и най-честият адресат на изключително редките му усмивки.

Дори и да съществуваше такъв неподозиран аспект на личността му, което бе възможно, възможно ли бе да си пада по Бъни? Отговорът на този въпрос бе почти еднозначен — не. Той не само се държеше така, сякаш Бъни не го привличаше, но дори даваше признаци, че едва го понася. А и ми се струваше, че колкото противен да намираше Бъни във всичките му останали аспекти, толкова по-гнусен щеше да му бъде в този, дори повече, отколкото на мен. Най-общо казано, бих могъл да призная, че Бъни бе красив, но ако го подложех на по-щателна проверка и се опитах да се фокусирам върху него в сексуален аспект, щях да видя само отблъскващото изпарение на вонящи на кисело ризи, на превърнали се в тлъстини мускули и мръсни чорапи. Явно момичетата си падаха по такива неща, но за мен той имаше еротичното излъчване на стар треньор по футбол.

Изведнъж се почувствах много изморен. Изправих се. Бъни ме зяпаше с отворена уста.

— Отивам да спя, Бъни. Може би ще се видим утре.

Той примигна срещу мен.

— Надявам се, че този проклет вирус няма да събори и теб, друже — отсече той.

— Аз също — кой знае защо изпитах огромно съжаление към него. — Лека нощ.

Във вторник сутринта се събудих в шест, възнамерявах да уча по гръцки, но никъде не открих речника на Лидъл и Скот. Търсих го къде ли не, после помръкнах, защото си спомних, че го бях оставил в дома на Хенри. Бях забелязал, че липсва, когато разопаковах. Неизвестно защо не беше при другите ми книги. Тогава претърсих всичко бързо, ала внимателно и накрая се отказах, реших, че по-късно ще го потърся отново. Липсата му ме поставяше в доста неприятно положение. Първият ми час по гръцки бе чак в понеделник, но Джулиан ми бе дал доста работа, а и библиотеката беше затворена, защото преминаваха от каталожната система на Дюи87 към тази на Конгресната библиотека88.

Слязох долу, обадих се у Хенри и както очаквах, никой не вдигна телефона. Радиаторите във ветровития коридор тракаха и съскаха. Слушах поне тридесетото иззвъняване на телефона, когато изведнъж се сетих: защо просто не отида в северен Хампдън и не го взема? Хенри сигурно го нямаше, но аз разполагах с ключ. На него ще му трябва повече време, за да се прибере от къщата на Франсис. Ако побързах, щях да съм там за четвърт час. Затворих и се затичах към входната врата.

Апартаментът на Хенри изглеждаше изоставен на мразовитата утринна светлина, колата му не се виждаше на алеята, нито нагоре или надолу по улицата, където имаше обичай да паркира, когато не искаше никой да разбере, че си е у дома. За всеки случай почуках. Pas de reponse89. Предпазливо завъртях ключа и влязох. Надявах се, че няма да го заваря да стои в коридора по халат и да наднича иззад вратата към мен.

Нямаше никого. Апартаментът тънеше в хаос — книги, хартии, празни чаши от кафе и вино. Всичко бе покрито с тънък слой прах, виното в чашите бе изсъхнало и се бе превърнало в лепкаво, ръждиво петно по дъната им. Мивката бе пълна с мръсни съдове, млякото бе извън хладилника и се бе вкиснало. По принцип Хенри бе голям чистник, никога не съм го виждал да си сваля палтото без да го закачи внимателно. На дъното на една от чашите за кафе плуваше мъртва муха.

Нервите ми бяха опънати, имах чувството, че се намирам на местопрестъпление. Бързо претърсих стаите, сред тишината стъпките ми отекваха гръмко. Не след дълго видях книгата, лежеше на масата в коридора, бе на едно от най-очевидните места, където бих могъл да я забравя. Чудех се как съм могъл да я пропусна? В деня, когато си тръгвах, погледнах навсякъде, дали пък Хенри не я бе намерил и не я бе оставил, за да я взема? Грабнах я бързо, бях изплашен и нямах търпение да си тръгна, тогава погледът ми бе привлечен от къс хартия върху масата.

Почеркът бе на Хенри: „TWA90 219; 795x4“.

Ръката на Франсис бе добавила телефонен номер с код 617 в края. Вдигнах листа и внимателно го разгледах. Бележката бе написана на съобщение за просрочени книги от библиотеката, беше само отпреди три дни.

Без да осъзнавам защо, оставих речника и отидох с бележката до телефона в предната стая. Кодът бе на Масачусетс, вероятно на Бостън. Погледнах часовника си и набрах номера, прехвърляйки разговора за сметка на офиса на доктор Роланд.

Тишина, две иззвънявания, изщракване.

— Вие се свързахте с кантората на Робсън Тафт на Федерал стрийт — уведоми ме гласът от записа. — Телефонният ни номератор е затворен, моля обадете си между девет и…

Затворих, стоях, загледан в парчето хартия. Не без известно безпокойство се сетих за намека на Бъни, че Хенри се нуждае от адвокат. Вдигнах отново слушалката и от справки поисках „Информация“ на TWA.

— На телефона е господин Хенри Уинтър — казах на операторката. — Обаждам се, за да потвърдя резервацията си.

— Изчакайте моля, господин Уинтър. Бихте ли ми дали номера на резервацията?

— А? — крачех напред-назад и мозъкът ми работеше на пълни обороти. — Бележникът ми не е пред мен в момента, може би ще можете да… — тогава забелязах номера в десния горен ъгъл. — Чакайте. Мисля, че е това. 219?

Чу се тракане на компютърна клавиатура. Нервно потропвах с крак и поглеждах през прозореца за колата на Хенри. Тогава с ужас си спомних, че Хенри не разполагаше с автомобила си. В неделя го бях взел от него и не му го бях върнал, все още бе паркиран там, където го бях оставил, зад игрищата за тенис.

Едва не затворих от паника. Ако Хенри нямаше кола, тогава нямаше да го чуя, може би в този момент бе изкачил половината стълбище! Точно тогава отново се разнесе гласът на операторката.

— Всичко е наред, господин Уинтър — каза тя енергично. — Нима агентът, от когото сте закупили билетите, не ви е информирал, че няма нужда да потвърждавате билети, закупени по-малко от три дни предварително?

— Не — отвърнах нетърпеливо и се канех да затворя, когато зашеметено осъзнах смисъла на думите й. — Три дни? — повторих.

— По принцип резервациите ви се потвърждават в деня на закупуването, особено що се отнася до такива като вашите, за които не можете да си възстановите парите. Агентът е трябвало да ви информира, когато във вторник сте закупили билетите.

Дата на покупката? Невъзстановими? Спрях да крача.

— Нека се изясним.

— Разбира се, господин Уинтър — отвърна тя рязко. — TWA, полет 41, тръгващ утре от Бостън, летище Лоугън, изход 12, 20.45 часа, пристига в Буенос Айрес, Аржентина в 6.01 сутринта. С прекъсване в Далас. Четири еднопосочни билети, по седемстотин деветдесет и пет долара всеки, да видим… — тя натисна още няколко клавиша, — това възлиза на общата сума от три хиляди сто и осемдесет долара, включително таксите, избрали сте да платите с картата си „Америкън Експрес“, нали така?

Главата ми се завъртя. Буенос Айрес? Четири билета? Еднопосочни? Утре?

— Пожелавам на вас и семейството ви приятен полет на борда на TWA, господин Уинтър — завърши весело операторката и затвори. Застинах, държах слушалката, докато не ме сепна монотонният звук на сигнала „свободно“.

Изведнъж ми хрумна нещо. Затворих телефона, върнах се в спалнята и отворих широко вратата. Книгите ги нямаше по лавиците, вратите на гардероба, който се заключваше с катинар, зееха отворени, самият незатворен катинар висеше на резето. Стоях там и зяпах издълбаните римски букви „YALE“, после се насочих към другата спалня. И там гардеробите бяха празни, закачалките подрънкваха на железния прът. Обърнах се толкова бързо, че едва не се спънах в два огромни куфара от свинска кожа, пристегнати с черни колани, поставени на прага. Вдигнах единия и тежестта му едва не ме събори.

За Бога, какво са намислили? Върнах се в коридора, оставих хартията на мястото й и бързо излязох през входната врата с книгата.

След като напуснах очертанията на северен Хампдън, започнах да крача по-бавно. Бях страшно заинтригуван, но и едно подводно течение от безпокойство нахлуваше в мислите ми. Трябваше да направя нещо, но не знаех какво. Дали Бъни знаеше? По някакъв начин бях убеден, че нищо не му е известно и че бе по-добре нищо да не научава. Аржентина. Какво имаше в Аржентина? Пасища, коне, някакви каубои, които носеха плоски шапки с помпони по краищата. Борхес, писателят. Бъч Касиди91, казват, се скрил там, както и доктор Менгеле92, Мартин Борман93 и цяла сюрия далеч не толкова приятни образи.

Спомних си, че една вечер Хенри бе разказал някаква история за една южноамериканска страна в къщата на Франсис — май беше Аржентина, не бях сигурен. Опитах се да си спомня. Беше нещо за пътешествие с баща му, търговски интереси, остров далеч от брега… Но бащата на Хенри поначало пътуваше много, пък и ако имаше някаква връзка, каква бе тя? Четири билета? Еднопосочни? И ако Джулиан знаеше за това, а той сякаш повече от всички нас знаеше неща, свързано с Хенри, защо предишният ден бе разпитвал къде са другите?

Главата ме болеше. Излязох от гората край Хампдън и тръгнах през широка, покрита със сняг поляна, която блестеше на светлината, видях две симетрични струйки дим, които се виеха от комините в двата края на Централната сграда, почернели с годините. Студ и тишина царяха навсякъде, само пред задния вход бе спрял камион за мляко, от който двама мълчаливи и сънени работници разтоварваха метални щайги и с трясък ги пускаха на асфалта.

Столовата бе отворена, макар по това време на деня в нея да нямаше студенти — само служителите на кафенето и хората от поддръжката, които закусваха преди началото на смените им. Качих се, взех си чаша кафе и няколко рохко сварени яйца, които изядох, седнал на една маса край прозореца в празната столова.

Учебните занятия започваха днес, в четвъртък. Но първият ми час с Джулиан бе чак в понеделник. След като закусих се прибрах в стаята си и започнах да се трудя над втория неправилен аорист. Едва към четири следобед затворих книгите си. Когато погледах през прозореца към поляната, светлината на запад тлееше, а тисовете и ясените хвърляха дълги сенки. Чувствах се така, сякаш току-що се бях събудил — сънен, дезориентиран — и съм установил, че навън се стъмва и съм проспал целия ден.

Същата вечер бе тържествената вечеря за добре дошли в колежа — печено телешко със сос, задушен черен боб, суфле със сирене и някакво сложно ястие с леща за вегетарианците. Вечерях сам, на същата маса, където бях закусвал. Столовата беше препълнена, всички пушеха, смееха се, до препълнените маси бяха довлечени допълнителни столове, хората бродеха от група на група с чинии в ръка, за да се поздравят. На една маса до мен бяха насядали студенти по изкуствата — отличаваха се по нашарените си с мастило нокти и умишлено направените петна от боя по дрехите. Един от тях рисуваше върху салфетката с черен маркер, друг ядеше от купа с ориз, използвайки обърнати четки за рисуване вместо клечки. Никога преди не ги бях виждал. Огледах столовата, докато си пиех кафето, хрумна ми, че в крайна сметка Жорж Лафорг е имал право: наистина бях изолиран от другите в колежа — не че държах да съм близък, най-общо казано, с хора, използващи четки вместо прибори.

Недалеч от моята маса двама неандерталци се опитваха „на живот и смърт“ да съберат пари за бирен запой в ателието на скулпторите. Всъщност познавах и двамата, беше невъзможно да учиш в Хампдън и да не е така. Единият бе син на известен мафиот-рекетьор от Западния бряг, а другият — на филмов продуцент. Те бяха съответно президент и вицепрезидент на Студентския съвет — позиции, които използваха основно за да организират състезания по надпиване, мокри фланелки и турнири по женски бой в кал. Двамата бяха над метър и осемдесет, вечно със зяпнали уста, небръснати и тъпи, тъпи, тъпи. От онзи тип хора, които никога няма да се приберат след залез слънце вкъщи през пролетта, а ще се излежават от здрач до зори голи до кръста на шезлонга с хладилната чанта наблизо и надут до дупка касетофон. Всички ги мислеха за готини типове, вероятно бяха такива, ако им заемаш автомобила си, за да си купуват бири, или им продаваш трева. Но и двамата, особено синът на филмовия продуцент, имаха свински, шизофреничен блясък в очите, който изобщо не ми се нравеше. Хората го наричаха Парти Пиг94 — прякор, от който не струеше кой знае каква обич, но той си го харесваше и изпитваше някакво тъпо задоволство да отговаря на очакванията, които будеше. Винаги се напиваше и подпалваше нещо, тъпчеше първокурсници в комините или хвърляше буренца от бира през прозорците.

Парти Пиг (известен още като Джъд) и Франк се приближаваха към масата ми. Франк държеше кутия от боя, пълна с монети и измачкани банкноти.

— Здрасти. Бирен купон в ателието на скулпторите. Ще дадеш ли нещо?

Оставих кафето си и бръкнах в джоба на сакото си, открих четвърт долар и няколко цента.

— Стига бе, човече — каза, според мен, доста заплашително Джъд. — Можеш да дадеш повече от това.

Hoi polloi. Barbaroi 95.

— Съжалявам — отдръпнах се от масата, взех си палтото и напуснах.

Прибрах се в стаята си, седнах зад бюрото, отворих речника, но не го погледнах.

— Аржентина? — казах с поглед, вперен в стената.

В петък сутринта отидох на занятията по френски. Няколко студенти дремеха отзад — несъмнено празненствата през изминалата нощ ги бяха изтощили. Аз също изпаднах в някакъв транс от миризмата на дезинфектант и гъбата за почистване на черната дъска, комбинирани с тихото жужене на флуоресцентното осветление и монотонния напев на условното наклонение. Седях на масата и се поклащах леко от досада и изтощение, едва усещах как отминава времето.

След като свършихме, слязох по стълбите. Използвах монетния телефон, за да се обадя в къщата на Франсис в провинцията. Оставих го да звъни поне петдесет пъти. Никой не отговори.

Тръгнах през снега към „Монмът хаус“, прибрах се в стаята си и се замислих, или по-скоро не се замислих, а седнах на леглото и се загледах в отрупаните със сняг тисове пред прозореца. След малко станах, седнах зад бюрото, но не бях в състояние и да работя. Операторката бе казала еднопосочни билети. Невъзстановима сума.

В Калифорния бе единадесет часа. Родителите ми сигурно бяха на работа. Слязох долу при стария си приятел, монетния телефон, набрах номера в апартамента на майката на Франсис в Бостън, като пренасочих разговора за сметка на баща ми.

— А, Ричард — каза тя, когато най-накрая се сети кой съм. — Скъпи! Колко мило, че ни се обаждаш. Мислех, че ще дойдеш и ще прекараш Коледата с нас, в Ню Йорк. Къде си, скъпи? Да изпратя ли някого да те вземе?

— Не, благодаря. В Хампдън съм. Франсис там ли е?

— Миличък, той е в колежа, не е ли така?

— Моля да ме извините — сепнах се — беше абсолютна грешка да се обаждам по този начин, без да съм намислил какво да кажа. — Съжалявам. Мисля, че съм се объркал.

— Моля?

— Май беше споменал, че днес ще ходи в Бостън.

— Може да е тук, скъпи, но не съм го виждала. Къде каза, че си? Сигурен ли си, че не искаш да изпратя Крис да те вземе?

— Не, благодаря. Не съм в Бостън. Аз съм…

— Обаждаш се чак от колежа? — разтревожи се тя. — Всичко наред ли е, миличък?

— Да, госпожо, разбира се — за миг ме връхлетя обичайния импулс да затворя, но беше прекалено късно. — Снощи се отби, бях заспал дълбоко, бях готов да се обзаложа, че спомена нещо за ходене в Бостън… ах! Ето го и него! — блъфирах глупаво с надеждата, че тя ще се хване.

— Къде, мили? Там?

— Виждам го да прекосява поляната на път за тук. Много ви благодаря, госпожо Абърнати — ужасно се бях объркал и не можех да си спомня фамилията на настоящия й съпруг.

— Казвай ми Оливия, скъпи. Целуни този палавник от мое име и му кажи да ми се обади в неделя.

Набързо се сбогувах, бях плувнал в пот. Тъкмо се обръщах, за да се кача обратно по стълбите, когато към мен се приближи Бъни, облечен в един от лъскавите си нови костюми и енергично дъвчещ голяма буца дъвка. Беше последният човек, с когото исках да говоря в този момент, но не можех да се измъкна.

— Здрасти, друже. Къде се е запилял Хенри?

— Не зная — отвърнах след кратко мълчание.

— Аз също — войнствено додаде той. — Не съм го виждал от понеделник. Нито пък Франсис, или близнаците. А кажи, с кого говореше по телефона?

Не знаех какво да отговоря.

— С Франсис. Говорех с Франсис.

— Хм — наведе се назад с ръце в джобовете. — Откъде се обаждаше?

— Хампдън, предполагам.

— Не от някъде извън града?

Косъмчетата по врата ми настръхнаха. Какво знаеше за всичко това?

— Не, поне не ми е известно.

— Хенри да е споменавал нещо за отсъствие от града?

— Не, защо?

Бъни мълчеше, после каза:

— През последните няколко нощи у тях не светеше. Колата му я няма. Няма я никъде по Уотър стрийт.

Колкото и странно да звучи, аз се разсмях. Приближих се до остъклената задна врата, която гледаше към паркинга зад игрището за тенис. Колата на Хенри беше там, точно на мястото, където я бях паркирал. Посочих му я.

— Ето там е. Виждаш ли?

Челюстта на Бъни забави дейността си, лицето му се помрачи от мисловния напън.

— Странно.

— Защо?

На устните му се появи замислен розов балон, изду се бавно, нарасна и се пукна.

— Ох, нищо — отвърна рязко той и продължи да преживя.

— Защо да напускат града?

Бъни вдигна ръка и отметна косата над очите си.

— Ще се изненадаш — весело подхвана той. — Какво правиш сега, друже?

Качихме се в стаята ми. По пътя се спря до общия хладилник, надникна вътре и разучи с късогледите си очи съдържанието му.

— Да има нещо твое, веселяко?

— Не.

Пресегна се и извади замразен чийзкейк. На кутията имаше залепена умолителна бележка: „Моля ви, не го крадете. Получавам финансови помощи. Джени Дрекслър.“

— Колко трогателно — огледа се бързо надолу и нагоре по коридора. — Идва ли някой?

— Не.

Мушна кутията под сакото си и подсвирквайки си, тръгна към стаята ми. След като затворих вратата, той изплю дъвката и я залепи от вътрешната страна на ръба на кошчето ми с бързо финтиращо движение, сякаш се надяваше да не го видя. После седна и започна да се тъпче направо от кутията с лъжица, която откри върху скрина.

— Пфу. Отврат. Искаш ли малко?

— Не, благодаря.

Замислено облиза: лъжицата.

— Проблемът е, че има прекалено много лимон. Сметаненото сирене пък е малко — замълча, явно замислен над този пропуск. — Я ми кажи, през този месец с Хенри прекарахте доста време заедно, нали?

Изведнъж застанах нащрек.

— И така може да се каже.

— Говорихте ли си доста?

— Малко.

— Разказва ли ти за Рим? — попита Бъни и ме погледна очаквателно.

— Не много.

— Обясни ли ти защо си е тръгнал по-рано?

Най-сетне, рекох си, най-сетне ще стигна до дъното на цялата история.

— Не, всъщност почти нищо не ми е разказвал — което си беше самата истина. — Разбрах, че си е тръгнал по-рано, едва когато се появи тук. Но тогава не знаех къде си ти. Една вечер го попитах и ми каза, че си останал там. Това е всичко.

Бъни отегчено отхапа от чийзкейка.

— Каза ли защо е тръгнал?

— Не.

Когато Бъни не отговори нищо, добавих:

— Било е заради парите, нали?

— Така ли каза?

— Не.

Бъни отново замълча.

— Но спомена, че си разполагал с малко пари, че е трябвало да плати наема, такива неща. Нали така?

Бъни, с пълна уста, махна презрително с ръка.

— Тоя Хенри. Обичам го, ти го обичаш, но да си остане между нас, има си еврейска жилка.

— Какво? — изненадах се.

Току-що бе натъпкал в устата си ново парче, та мина известно време, преди да ми отговори.

— Никога не съм чувал човек да се оплаква толкова много, че е помогнал на другар. От мен да го знаеш, той се страхува хората да не се възползват от него.

— Какво искаш да кажеш?

Бъни преглътна.

— Искам да кажа, че когато е бил малък някой вероятно му е казал „Синко, имаш купища пари и някой ден хората ще се опитат да ти ги измъкнат.“ — Косата му бе паднала над едното му око и като стар морски капитан той присвиваше другото към мен. — Не става въпрос за парите, разбираш ли? Той самият не се нуждае от тях, въпрос на принцип е. Иска да знае, че хората не го харесват заради парите му, а заради самия него.

Изненадах се от това обяснение, то изобщо не отговаряше на честата и, според мен, прекомерна разточителност на Хенри.

— Значи не става въпрос за пари? — попитах накрая.

— Не.

— Тогава за какво, ако не възразяваш, че питам?

Бъни се наведе напред, лицето му бе замислено и за един кратък миг непресторено. Мислех, че когато отново си отвори устата, ще обясни честно всичко, но той се изкашля и ме попита дали имам нещо против да му направя кафе.

Същата вечер лежах в леглото и четях някакъв гръцки текст. Сепнах се от внезапен проблясък на паметта, сякаш някой бе насочил в лицето ми силна светлина. Аржентина. Думата не бе загубила способността си да ме стряска и благодарение на незнанието ми за нейното фактическо положение на глобуса, бе придобила свой собствен живот. В началото беше твърдото Ар, което извикваше представи за злато, идоли, изчезнали градове в джунглата, водещи на свой ред към прошепнатото и злокобно Жен, последвано от яркото и любопитно Тина в края. Пълна глупост, разбира се, но по някакъв неясен начин самото име, един от малкото ми известни сигурни факти, ми се струваше като криптограма или следа. Не това обаче ме накара да се изправя внезапно в леглото, а осъзнаването на часа; погледнах часовника си, беше девет и двадесет. Значи вече са на самолета (дали са се качили?) и летят през тъмното небе към екзотичната Аржентина от моето въображение.

Оставих книгата, станах и седнах на стола до прозореца. През остатъка от нощта не свърших нищо.

Почивните дни се изтъркаляха както обикновено. За мен те бяха изпълнени с учене по гръцки, самотно хранене в столовата и още размишления над загадката в стаята ми. Бях наскърбен, липсваха ми повече, отколкото исках да призная. Освен това Бъни се държеше необичайно. През този уикенд го видях няколко пъти, беше с Марион и приятелките й, говореше важно, а те го зяпаха с овче благоговение (повечето учеха начална педагогика и предполагам, че го смятаха за страшно начетен, след като учеше гръцки и носеше малки очила с телени рамки.) Веднъж го видях със стария му приятел Клоук Рейбърн. Не познавах добре Клоук и се поколебах дали да спра да ги поздравя.

С изострено любопитство очаквах часа по гръцки в понеделник. Събудих се в шест сутринта. Не исках да отида прекалено рано и преседях доста време в стаята си напълно облечен. С известен трепет погледнах часовника си и разбрах, че трябва да побързам, ако не искам да закъснея. Грабнах книгите и изхвърчах, на половината път за Лицея се усетих, че тичам и си наложих да забавя ход.

Бях се успокоил, когато отворих задната врата. Бавно се изкачих по стълбите, краката ми се движеха, но съзнанието ми бе празно — чувствах се като дете в коледната сутрин, когато след нощта на нечовешко вълнение слизах в коридора и заставах пред вратата, зад която се криеха подаръците ми — държах се сякаш денят не беше нищо особено, сякаш цялото ми желание бе изчезнало.

Те бяха там — всички до един: близнаците — нащрек, седнали на перваза на прозореца; Франсис, обърнат с гръб към мен; до него Хенри; Бъни от другата страна на масата — люлееше се на стола си. Разказваше им някаква история.

— Чуйте това — каза той на Хенри и Франсис, и леко се извърна, за да хвърли поглед към близнаците, очите на всички бяха вперени в него, никой не ме бе видял да влизам. — Директорът на затвора казва „Синко, губернаторът не те е помилвал, минава пет. Някакви последни думи?“ Докато го водят към камерата, човекът се замисля… — поднесе молива към очите си и внимателно го разгледа, — поглежда през рамо и казва „Ами, със сигурност губернатор Еди-кой-си загуби гласа ми за следващите избори!“

Разсмя се и наклони още повече назад стола си. Тогава вдигна очи и ме видя да стоя като истукан на вратата.

— Влизай, влизай — каза Бъни, сваляйки с тупване предните крака на дървения стол на земята.

Близнаците вдигнаха глави, сепнати като сърни. Хенри бе невъзмутим като Буда с изключение на лекото напрежение, което играеше по челюстта му, но Франсис бе толкова бял, че почти зеленееше.

— Просто си разказваме вицове преди началото на часа — жизнерадостно отбеляза Бъни, отново се наклони назад и отмахна косата над очите си. — Значи така, Смит и Джоунс извършват въоръжен грабеж и двамата са осъдени на смърт. Разбира се, опитват всякакви начини за помилване, Смит първи проиграва всичките си шансове и му определят дата за екзекуцията — направи примирителен и философски жест, а после неочаквано ми намигна. — Та водят Джоунс да гледа екзекуцията и той вижда как завързват приятеля му — видях безизразните очи на Чарлс и настървението, с което хапеше долната си устна, — тогава се появява директорът на затвора и пита „Джоунс, да си чул нещо за твоята молба за помилване?“ Джоунс му отговаря „Нищо, господин директор.“ „Ами добре“, казва директорът, поглеждайки часовника си, „значи не си струва да се връщаш в килията си, нали?“

После Бъни отметна главата си назад и се разсмя, безкрайно доволен от вица. Нито един от нас дори не се усмихна.

Когато отново подхвана „Има една за Дивия запад, тогава хората ги бесели…“, Камила се размърда на перваза на прозореца и нервно ми се усмихна.

Приближих се и седнах между нея и Чарлс. Тя ме целуна леко по бузата.

— Как си? Чудеше ли се къде сме изчезнали?

— Не ми се вярва, че не сме се виждали — обърна се тихо към мен Чарлс и сложи глезена върху коляното си. Кракът му неудържимо трепереше, сякаш водеше свой собствен живот, той отпусна ръката си върху него, за да го укроти. — Имахме ужасно премеждие с апартамента.

Не знаех какво очаквах да ми кажат, но определено не беше това.

— Какво?

— Забравихме си ключа във Вирджиния.

— Леля Мери-Грей трябваше да отиде в Роаноук, за да го изпрати по куриер.

— Мислех, че сте го дали на някого под наем — казах подозрително.

— Наемателят си тръгна преди седмица. Като пълни идиоти му казахме да ни изпрати ключа по пощата. Хазайката е във Флорида. През цялото време бяхме у Франсис, в провинцията.

— Хванати като плъхове в капан.

— Франсис тръгна да ни кара натам и на около три километра от къщата с колата се случи нещо ужасно — вмъкна Чарлс. — Черен дим, нещо стържеше.

— Воланът отказа. Забихме се в канавката.

Двамата говореха един през друг. За миг гласът на Бъни пронизително се извиси над техните „Та този съдия си имал своя система, която следвал неотлъчно. В понеделник бесел крадец на добитък, във вторник картоиграч-измамник, в сряда убиец…“

— … след това — казваше Чарлс, — се наложи да ходим пеша до къщата на Франсис, дни наред звъняхме на Хенри, за да дойде да ни вземе. Но той не вдигаше телефона, знаеш как е, когато човек се опитва да се свърже с него…

— В къщата на Франсис нямаше никаква храна, с изключение на черни маслини в консерви и кутия смес за печене на хляб.

— Да, ядохме маслини и хляб.

Изведнъж се зачудих доколко бе възможно това да е истина. За момент се развеселих. Казах си: „какъв глупак съм бил“, но изведнъж се сетих на какво приличаше апартамента на Хенри и си спомних за куфарите до вратата.

Бъни наближаваше големия финал.

— И съдията казва „Синко, ще ми се да те обеся днес, но ще трябва да изчакам до следващия вторник, защото…“

— Нямаше дори мляко — каза Камила. — Наложи се да слагаме вода в брашното.

Някой леко се покашля, погледнах и видях Джулиан да затваря вратата след себе си.

— За Бога, бърборковци — разнесе се гласът му сред внезапно настъпилата тишина. — Къде бяхте всички?

Чарлс се изкашля, очите му бяха съсредоточени в някаква точка в другия край на стаята, после започна механично да разказва историята с ключа за апартамента, колата в канавката, маслините и брашното. Зимното слънце падаше под ъгъл в стаята и придаваше на всичко застинал и изключително ясно очертан вид. Нищо не изглеждаше истинско, стори ми се, че гледам някакъв объркан филм от средата. Нищо не схващах. По някаква причина затворническите вицове на Бъни ме бяха изнервили, въпреки че той ги разказваше често още през есента. Тогава, както и сега, те бяха посрещани с напрегната тишина, но пък вицовете си бяха тъпи и лоши. Винаги съм си мислел, че причината да ги разказва се крие в сборника с брадати адвокатски вицове, който държеше в стаята си, на лавицата с автобиографията на Боб Хоуп, романите за Фу Манчу и „Мъже на мисълта и делото“.

— Защо не се обадихте на мен — озадачено и леко обидено попита Джулиан, когато Чарлс свърши да разказва.

— Изобщо не се сетихме — каза Камила.

Джулиан се разсмя и цитира афоризъм от Ксенофонт, в който се разказваше за палатки, войници и близостта на врага, но чиято поука бе свързана с това, че в трудни времена човек трябва да разчита за помощ на своите хора.

След часовете се прибрах вкъщи сам, душата ми тънеше в смут и бъркотия. Мислите ми бяха толкова противоречиви и тревожни, че не успявах да разсъждавам, само глупаво се чудех на случващото се около мен. Остатъкът от деня бе свободен от занятия, но идеята да се прибера в стаята си ми бе непоносима. Отидох в Централната сграда и преседях четиридесет и пет минути в едно кресло до прозореца. Дали да не отида в библиотеката? Да взема колата на Хенри, която все още бе при мен и да отпраша към града, да проверя дали няма ранна следобедна прожекция в киното? Дали да не поискам валиум от Джуди Пуви?

Реших, че последното ще бъде необходимо условие за всякакъв по-нататъшен план. Влязох в „Монмът хаус“ и се качих до стаята на Джуди, на вратата й обаче открих бележка, написана със златист маркер „Бет, ела в Манчестър да обядваш с мен и Трейси. До единадесет съм в магазина за костюми. Дж.“

Стоях и се взирах във вратата на Джуди, която бе украсена със снимки от автомобилни катастрофи, зловещи заглавия, изрязани от „Уикли уърлд нюз“, а на дръжката висеше на примка гола кукла Барби. Беше станало един часа. Тръгнах към чисто бялата си врата в дъното на коридора, тя бе единствената на етажа, която не бе покрита с религиозни брошури, плакати на „Флештоунс“, самоубийствени епитети от Арто̀96. Чудех се как тези хора успяват да сложат всичките тези глупости на вратите си и защо го правеха.

Легнах на леглото и се загледах в тавана, опитвах се да отгатна кога ще се върне Джуди, опитвах се да измисля какво да правя през това време, тогава се почука на вратата.

Беше Хенри. Отворих вратата малко по-широко, взрях се в него, но не казах нищо.

Той ме изгледа със съсредоточено и търпеливо безразличие. Очите му не трепваха, беше спокоен, под мишницата си стискаше книга.

— Здравей — поздрави той.

Последва още една пауза, по-дълга от предишната.

— Здрасти — отвърнах след известно време.

— Как си?

— Добре.

— Хубаво.

Пак мълчание.

— Ще излизаш ли някъде следобеда? — попита вежливо.

— Не — отвърнах слисано.

— Би ли се разходил с мен?

Взех си палтото.

След като напуснахме очертанията на Хампдън, свърнахме от главната магистрала и поехме по насипан с чакъл път, който никога не бях виждал.

— Къде отиваме? — казах доста неспокоен.

— Казах си, че можем да отидем и разгледаме разпродажбата на Олд Куори Роуд — невъзмутимо отвърна Хенри.

Никога в живота си не съм бил толкова изненадан, както когато след около час пътят ни изведе пред огромна къща, пред която имаше надпис „РАЗПРОДАЖБА“.

Къщата бе великолепна, но разпродажбата не предлагаше кой знае какво: един роял, върху който бяха наредени напукани сребърни порцеланови фигури, огромен часовник с махало, няколко кутии, пълни с плочи, кухненски прибори, играчки и няколко тапицирани стола, изподрани от котки. Всичко бе разположено в гаража.

Разглеждах купчина със стари партитури и не изпусках Хенри от погледа си. Той равнодушно разгледа среброто, изсвири вяло с една ръка няколко такта от „Мечтание“ на Шуман, отвори вратата на часовника и разгледа механизма му, дълго си бъбри с племенницата на собственика, която току-що се бе появила от голямата къща, за това кога е подходящото време да се садят луковиците на лалетата. Прехвърлих се на фигурките и плочите. Хенри купи градинарска мотика за двадесет и пет цента.

— Съжалявам, че те замъкнах чак дотам — каза той по пътя за вкъщи.

— Няма нищо — отвърнах, отпуснах се на седалката и се притиснах във вратата.

— Малко съм гладен. Ти гладен ли си? Искаш ли да хапнем нещо?

Отбихме се да вечеряме в покрайнините на Хампдън. Толкова рано вечерта мястото бе почти пусто. Хенри си поръча огромно количество храна: грахова супа, печено телешко, салата, картофено пюре със заливка, кафе, пай. Изяде ги спокойно, методично и с наслада. Аз ровех от време на време из омлета си и едва откъсвах очи от него, докато се хранеше. Все едно бях във вагон-ресторант на влак и стюардът ме бе настанил до друг самотен пътник, до някой възпитан непознат, до някой, който дори не говореше моя език, но който все пак бе доволен да се храни заедно с мен, излъчвайки вид на спокойно одобрение, сякаш се познавахме от безброй години.

Щом свърши, извади от джоба на ризата си цигарите (пушеше „Лъки страйк“, винаги когато се сетя за него, си спомням и за червената мишена над сърцето му). Предложи ми, като изтърси от пакета няколко и вдигна въпросително вежда. Поклатих отрицателно глава.

Изпуши една, после още една и когато пиехме втората си чаша кафе ме погледна.

— Защо мълчиш цял следобед?

Вдигнах рамене.

— Не искаш ли да научиш нещо за пътешествието до Аржентина?

Поставих внимателно чашката в чинийката и се втренчих в него. Тогава се разсмях.

— Да. Да, искам. Разкажи ми.

— Не се ли чудиш откъде съм разбрал? Искам да кажа, откъде съм разбрал, че знаеш?

Не се бях сетил за това, явно бе отгатнал по изражението на лицето ми, защото сега и той се засмя.

— Няма нищо загадъчно. Отказаха да отменят резервацията, когато се обадих, цялата история за невъзстановимите билети и т.н., но мисля, че се справихме. Бяха доста изненадани, когато се обадих в авиокомпанията, тъй като предишния ден съм се обадил да потвърдя.

— Откъде разбра, че съм аз?

— Кой друг можеше да бъде? Ти имаше ключ. Знам, знам — каза той, щом се опитах да го прекъсна. — Оставих ти го нарочно. По-късно много щеше да улесни нещата, но по някакво съвпадение ти се оказа там в неподходящо време. Бях излязъл за няколко часа, никога не съм си мислел, че ще минеш между полунощ и седем сутринта. Сигурно сме се разминали за пет минути. Ако беше дошъл час и половина по-късно, всичко щеше да е изчезнало.

Отпи от кафето си. Имах толкова въпроси, че бе безполезно да се опитвам да ги подредя в някакъв разбираем ред.

— Защо ми остави ключа? — попитах накрая.

Той сви рамене.

— Защото бях повече от уверен, че няма да го използваш, ако не ти се наложи. Ако бяхме заминали, някой трябваше да отвори апартамента на хазайката. Щях да ти изпратя инструкции с кого да се свържеш и как да се разпоредиш с нещата, които съм оставил. Забравих обаче за проклетия речник. Всъщност, не бих се изразил така. Знаех, че си го забравил, но бързах, а и никога не съм си мислел, че ще се върнеш за него bei Nacht und Nebel97, както и стана. Бе глупаво от моя страна. Знам, че и ти като мен не можеш да спиш.

— Нека се изясним. Въобще не сте ходили до Аржентина?

Хенри изсумтя и поиска сметката.

— Разбира се, че не. Щях ли да съм тук, ако бяхме стигнали?

Плати и ме попита дали искам да отидем у Франсис.

— Той няма да е там — поясни Хенри.

— Защо да ходим там?

— Защото в апартамента ми цари бъркотия, отседнал съм при него, докато намеря кой да го почисти. Случайно да знаеш добра фирма за домашни прислужници? Франсис ми разказа, че последния път от службата за безработни му изпратили човек, който откраднал две бутилки вино и петдесет долара от едно чекмедже на скрина.

По пътя за северен Хампдън полагах всички усилия да не залея Хенри с въпроси. Държах си устата плътно затворена.

— Сигурен съм, че не е тук — каза той, отключвайки входната врата.

— Къде е?

— С Бъни. Заведе го в Манчестър на вечеря, а след това ще ходят на кино, Бъни иска да гледа някакъв филм. Искаш ли кафе?

Жилището на Франсис се намираше в грозна сграда от седемдесетте години, собственост на колежа. Беше по-просторно и по-уединено от старите къщи в студентското градче, с дъбови дъски по пода. Желаещите да се настанят в сградата бяха много. Лошите страни бяха подовете, покрити с балатум, слабо осветените коридори и евтината, модерна мебелировка, като в „Холидей Ин“. Франсис сякаш не им обръщаше много внимание. Беше донесъл свои мебели от къщата в провинцията, изборът им бе на посоки и се бе получила ужасна смесица от стилове, тапицерии, светло и тъмно дърво.

Оказа се, че Франсис не разполага нито с кафе, нито с чай.

— Трябва да напазарува — отбеляза Хенри, когато надникна над рамото ми в поредния празен шкаф.

Имаше само няколко бутилки скоч и минерална вода „Виши“. Взех лед, чаши, бутилка „Феймъс граус“ и ги отнесохме в сумрачната всекидневна, стъпките ни отекваха по противната пустош на светлия балатум.

— Значи не заминахте? — попитах, след като седнахме и си наляхме по чаша.

— Не.

— Защо?

Хенри въздъхна и бръкна в горния си джоб за цигара.

— Пари — и клечката кибрит просветна в мрака. — Не разполагам с попечителски фонд, за разлика от Франсис, имам само месечна издръжка. Тя е значително по-голяма от нуждите ми и години наред бях пестил. Но Бъни я изпразни. Дори и да продадях колата, пак нямаше да събера повече от тридесет хиляди долара.

— Тридесет хиляди долара са много пари.

— Да.

— Защо би имал нужда от толкова много?

Хенри издуха едно колелце дим, което потъна наполовина в жълтия кръг под лампата и се разми в мрака.

— Защото не мислехме да се връщаме. Никой от нас нямаше работна виза. Парите трябваше да ни стигнат за дълго време. Всъщност — повиши глас той, сякаш се опитах да го прекъсна, а на практика си бях поел дъх от изумление, — всъщност, целта ни не беше Буенос Айрес. Това беше само първата спирка по пътя.

— Какво?

— Предполагам, че ако разполагахме с пари, щяхме да отлетим за Париж или Лондон, някой огромен, пренаселен град, оттам за Амстердам и накрая към Южна Америка. Така по-трудно щяха да ни проследят, разбираш ли? Но не разполагахме с толкова пари, така че алтернативата бе да отлетим за Аржентина, оттам да свърнем към Уругвай — доста опасно и нестабилно място, мен ако питаш, но подходящо за целта. Там баща ми има дял в строителството. Без особени трудности щяхме да намерим място, където да живеем.

— Баща ти знаеше ли за всичко това?

— Накрая щеше да научи. Като стана дума, щях да те помоля да се свържеш с него, след като стигнехме там. Ако се случеше нещо непредвидено, той щеше да ни помогне, дори да ни изведе от страната, в случай че се наложи. Иначе никой друг нямаше да знае.

— Би ли го направил за теб?

— С баща ми не сме близки, но аз съм единственият му син — изпи остатъка от скоча и раздрънка леда в чашата. — Както и да е. Въпреки че нямах пари в брой на разположение, имах кредитните си карти, което бе повече от достатъчно. Оставаше ни само да решим проблема с парите, с които да живеем там. Това бе задачата на Франсис. Както знаеш, с майка му живеят с лихвите от попечителски фонд, но имат право да теглят на година до три процента от основните авоари, което възлиза на около сто и петдесет хиляди долара. По принцип това не се случва, но на теория и двамата могат да го направят, когато си поискат. Ролята на попечителите се изпълнява от адвокатска кантора в Бостън, във вторник сутринта напуснахме къщата в провинцията, отбихме се в Хампдън за няколко минути, за да си съберем багажа с близнаците и се отправихме към Бостън, където се регистрирахме в „Паркър хаус“. Прекрасен хотел, знаеш ли? Не? Дикенс е отсядал в него по време на посещенията си в Америка.

Франсис имаше среща с адвокатите си, а близнаците трябваше да довършат някакви неща в паспортния отдел. За да се вдигнеш и напуснеш страната се изисква доста по-сериозно планиране, отколкото си мислиш, но ние се бяхме погрижили почти за всичко. Щяхме да излетим на следващата вечер и сякаш нищо не можеше да ни се изпречи на пътя. Безпокояхме се малко за близнаците, но нямаше да е голям проблем, ако се наложеше да изчакат десетина дни и да ни последват по-късно. Аз самият трябваше да свърша някои неща, Франсис ме бе уверил, че получаването на парите е проста работа, само трябвало да отиде до центъра и да подпише някакви документи. Майка му щеше да разбере, че ги е взел, но какво можеше да направи, след като бе заминал?

Но той не се върна, когато каза, изминаха три часа, после четири. Близнаците се прибраха, тримата точно си бяхме поръчали обяд, когато влетя изпадналият в истерия Франсис. Парите за тази година били изчезнали, разбираш ли. Майка му изтеглила и последния цент от главницата още на първи януари и не му казала. Гадна изненада, още по-гадна при създалите се обстоятелства. Опитал какво ли не — да заеме пари срещу самия попечителски фонд, да ипотекира един вид лихвите си, което, ако разбираш малко от фондове, е най-отчаяната крачка, която може да се предприеме. Близнаците настояваха да потегляме и каквото сабя покаже. Но… Положението беше много сложно. Веднъж тръгнали, не можехме да се върнем, а какво щяхме да правим, когато пристигнем? Да живеем в къщичка на дърветата като Уенди и Изгубените момчета98? — въздъхна. — Та ето ни, с опаковани куфари, готови паспорти и без пари. Ама буквално нямахме нито цент. Обсъждахме надълго и нашироко, накрая решихме, че единствената ни възможност бе да се върнем обратно в Хампдън. Поне за известно време.

Разказваше доста спокойно, но докато го слушах, усетих как в стомаха ми се събира буца. Картината все още не бе никак ясна, но онова, което виждах никак не ми харесваше. Дълго време не казах нищо, само гледах сенките, хвърляни от лампата по тавана.

— Хенри, за Бога — продумах накрая, гласът ми бе глух и странен дори за моя слух.

Той вдигна вежда, но не каза нищо, в ръката си държеше празната чаша, а лицето му бе полускрито в сенките.

Погледнах го.

— За Бога, какво сте направили?

По лицето му заигра принудена усмивка, наведе се напред в обсега на светлината, за да си налее още скоч.

— Мисля, че доста ясно съзнаваш какво сме сторили. Нека те попитам нещо. Защо ни прикриваше през цялото време?

— Какво?

— Знаеше, че напускаме страната. През цялото време си го знаел и на никого не си казал нито дума. Защо?

Стените бяха изчезнали и цялата стая бе потънала в мрак. Лицето на Хенри, ярко осветено от лампата, бе бледо на фона на тъмнината, малки светли поточета намигаха от очилата му, пръскаха се в кехлибарените дълбини на чашата му с уиски и се топяха в синьото на очите му.

— Не знам — отвърнах.

Усмихна се.

— Нима?

Втренчих се в него и не казах нищо.

— В крайна сметка, не ти се бяхме доверили — очите му, вторачени в моите, бяха спокойни и напрегнати. — Можеше да ни спреш по всяко време, но не го направи. Защо?

— Хенри, какво за Бога, сте сторили?

Усмихна се.

— Ти ми кажи.

Кошмарното бе там, че аз наистина предполагах истината.

— Убили сте някого, нали?

Погледна ме за миг и после за моя най-голяма изненада се облегна назад в стола си и се разсмя.

— Браво на теб. Точно толкова умен си, колкото си мислех. Знаех си, че рано или късно ще разбереш, това повтарях през цялото време на другите.

Мракът бе надвиснал над малкия ни осветен кръг като тежка и осезаема завеса. В пристъп на нещо подобно на морска болест, изпитах клаустрофобичното усещане, че стените се спускат над нас, а после ме връхлетя зашеметяващото чувство, че се смаляват до безкрай, оставяйки ни да висим в безбрежната празнота на тъмнината. Преглътнах и погледнах към Хенри.

— Кого сте убили?

Сви рамене.

— Дребна работа. Нещастен случай.

— Не е било нарочно?

— Пази Боже, не — отвърна изненадано.

— Какво се случи?

— Не зная откъде да започна — замълча и отпи. — Спомняш ли си миналата есен, часовете при Джулиан, когато изучавахме онова, което Платон нарича мистична лудост? Bakcheia99? Дионисиевият екстаз?

— Да — отговорих доста нетърпеливо, беше толкова типично за Хенри — да говори за такива неща в подобен момент.

— Ами ние решихме да се отдадем на това безумие.

За миг си помислих, че не съм го разбрал.

— Какво?

— Казвам, че решихме да си устроим вакханалия.

— Стига бе.

— Направихме го.

Погледнах го.

— Сигурно се шегуваш.

— Не.

— Това е най-шантавото нещо, което някога съм чувал.

Той сви рамене.

— С каква цел искахте да направите такова нещо?

— Бях обсебен от идеята.

— Защо?

— Доколкото знам, не е правено от две хиляди години — той помълча, защото разбра, че не бе достатъчно убедителен. — В крайна сметка притегателната сила на желанието да престанеш да бъдеш себе си, дори и за един кратък миг, е неимоверна. Да се измъкнеш от познавателната способност на опита, да се издигнеш над несъщественото обстоятелство, каквото представлява човешкото съществуване. Има други предимства, за които е по-трудно да се говори, неща, които древните извори само намекват и които самият аз разбрах едва след случилото се.

— Например?

— Ненапразно го наричат мистерия — каза сухо Хенри. — Повярвай ми. Но не трябва да се подценява основната притегателна сила — да изгубиш същината си, да се отървеш от нея напълно. И посредством това освобождение да се родиш за първоизточника на вечния живот, далеч отвъд оковите на тленността и времето. Това ме привлече първоначално, още когато не знаех нищо по въпроса и подходът ми бе повече на антрополог, отколкото на евентуален mystes100. Древните автори са доста предпазливи, когато пишат на тази тема. С много труд успях да открия част от свещените ритуали: химните, свещените предмети, с какво да си облечен, какво да кажеш. Самата мистерия бе далеч по-трудна: как да се тласнем към това състояние, какъв беше катализаторът? — Гласът му бе замечтан, говореше с наслада. — Опитахме всичко. Алкохол, опиати, молитви, дори малки дози отрова. В нощта на първия опит, край къщата на Франсис, се напихме до козирките и изгубихме съзнание в гората, така както си бяхме с хитоните.

— Носели сте хитони?

— Да — потвърди Хенри с леко раздразнение. — Всичко бе в името на науката. Направихме ги от чаршафи на тавана на Франсис. Както и да е. Първата нощ нищо не се случи, като изключим махмурлука и това, че бяхме схванати, защото бяхме спали на земята. Следващия път не пихме толкова много и така, озовахме се посред нощ на хълма зад къщата, пияни, в хитони и припяващи гръцки химни, сякаш бяхме на посвещаване в някое братство. Изведнъж Бъни започна така да се хили, че се прекатури като кегла и се търколи надолу по хълма.

Стана пределно ясно, че само с алкохол няма да постигнем нищо. Господи, дори не мога да изредя всичко, което опитахме. Бдения. Пост. Възлияния. Само мисълта за тях ме потиска. Горяхме клонки от бучиниш и вдишвахме изпаренията. Знаех, че Пития101 е дъвкала листа от лаврово дърво, но и това не свърши работа. Ако си спомняш, ти откри тези листа на печката в кухнята на Франсис.

Зяпнах го.

— Защо не сте ми казали нищо?

Хенри бръкна в джоба си за цигара.

— Наистина, мисля, че отговорът е доста ясен.

— Какво искаш да кажеш?

— Разбира се, че нямаше да ти кажем. Та ние едва те познавахме. Щеше да си помислиш, че сме откачени — направи пауза. — Разбираш ли, не разполагахме с нищо, с което да продължим. Предполагам, че съм се подвел по определен начин от описанията на Пития, на pneuma enthusiastikon, отровните изпарения и т.н. Описанията на нейните ритуали, макар и схематични, са доста по-добре документирани от вакханалията. За известно време смятах, че двете трябва да са свързани. След доста дълъг период на опити и грешки стана ясно, че не са и че по всяка вероятност пропускаме нещо доста просто. Така си и беше.

— Кое беше то?

— Само едно. В тази, а и във всяка друга мистерия, за да приеме бога, човек трябва да изпадне в състояние на euphemia, ритуалната чистота. Това е основата на бакхическата мистерия. Дори Платон говори за нея. Преди да се отдадем на Божественото, тленната същина — прахът в нас, частта, която гние — трябва да се пречисти.

— По какъв начин?

— Чрез символични действия, повечето, от които, са характерни за почти целия гръцки свят. Вода, изливана над главата, бани, пост — Бъни не беше много настървен за баните, както и щом ставаше дума за пост, но останалите преодоляхме тези изпитания. Колкото повече го правехме обаче, толкова по-безсмислено ни се струваше, докато един ден не се сетих за нещо много очевидно — а именно, че всеки религиозен ритуал е случаен, докато човек не го прозре и не съзре по-дълбокото му значение — пак млъкна за малко. — Знаеш ли какво казва Джулиан за „Божествена комедия“?

— Не, Хенри, не знам.

— Че е неразбираема за всеки, който не е християнин. Тоест, ако някой иска да прочете и разбере Данте, той трябва да стане християнин, пък дори и за няколко часа. Същото се отнасяше за бакхическия ритуал. Подходът към него трябваше да бъде личен, а не зрителски или научен. Предполагам, че първоначално не сме могли да го гледаме по друг начин, като имам предвид отломките, съхранили се през вековете. Виталността на самия акт бе напълно помрачена, красотата, ужасът, жертвоприношението — дръпна за последен път от цигарата си и я загаси. — Всичко е много просто — ние не вярвахме. А вярата бе единственото абсолютно задължително условие. Вяра и пълно отдаване.

Чаках да продължи.

— Трябва да разбереш, че в този миг бяхме на прага да се откажем — поде той спокойно. — Начинанието бе интригуващо, но не чак толкова интересно, освен това ни създаваше доста проблеми. Нямаш представа колко пъти едва не се спъна в нас.

— Така ли?

— Да — отпи от уискито. — Едва ли помниш, че когато бяхме в къщата в провинцията, веднъж слезе долу в три сутринта. Отиде до библиотеката, за да си вземеш книга. Чухме те по стълбите. Бях се скрил зад завесите, ако исках, можех да се протегна и да те докосна. Друг път се бе събудил, преди да се приберем вкъщи. Наложи се да се промъкваме през задния вход и да се прокрадваме по стълбите като крадци — цялото това промъкване, боси в тъмното, бе много изморително. Беше започнало да се захлажда. Твърдят, че oreibasia102 се състояла посред зима, но се осмелявам да твърдя, че зимата на Пелопонес е далеч по-мека от тази във Върмонт.

Бяхме работили толкова усилено, че в светлината на откритието си помислихме, че ще е пълна загуба, ако не опитаме поне още веднъж, преди времето да се развали. Изведнъж всичко стана много сериозно. Постихме три дни, много по-дълго, отколкото сме го правили. В съня ми се яви вестител. Всичко вървеше прекрасно, бяхме на ръба да полетим. Чувствах нещо, което никога дотогава не бях изпитвал, реалността край нас се превръщаше в нещо красиво и опасно, вече ни движеше сила, която не разбирахме, към край, който не очаквах — отново посегна към питието си. — Единственият проблем бе Бъни. Той не бе успял да разбере, че нещата са се променили драстично и то по много съществен начин. Бяхме по-близо, отколкото когато и да било, всеки ден беше жизненоважен. Вече бе станало ужасно студено и ако паднеше сняг, както изглеждаше че ще стане, трябваше да чакаме до пролетта. Не можех да понеса мисълта, че след всичко, което сме направили, той ще ни провали в последния миг. Знаех, че ще го направи. В съдбовния момент щеше да започне да разказва някакви тъпи шеги и щеше да съсипе всичко. На втория ден бях изпълнен със съмнения, а в следобеда на съдбовната вечер Чарлс го видял в Централната сграда да нагъва сандвичи със сирене и да пие млечен шейк. Това преля чашата. Решихме да се измъкнем без него. Да излизаме през почивните дни бе опасно, тъй като ти едва не ни хвана няколко пъти, така че обикновено потегляхме в четвъртък вечерта и се връщахме в три-четири на следващата сутрин. Този път, обаче тръгнахме преди вечеря и нищо не му казахме.

Запали цигара. Последва дълга пауза.

— И? Какво се случи?

Разсмя се.

— Не знам какво да кажа.

— Какво имаш предвид?

— Получи се.

— Получи се?

— Напълно.

— Но как?

— Получи се.

— Мисля, че не разбирам какво имаш предвид, когато казваш „Получи се“.

— Казвам го в най-буквален смисъл.

— Но как?

— Беше разтърсващо. Божествено. Факли, опиянение, песни. Вълци виеха край нас, в тъмнината ревеше бик. Реката побеля. Беше като филм на бързи обороти, луната нарасна и намаля, облаците препускаха в небето. Лозите никнеха толкова бързо из земята и се увиваха като змии около дърветата, сезоните се сменяха с едно примигване на окото, цели години… Искам да кажа, че ние гледаме на осезаемите промени като на самата същност на времето, а изобщо не е така. Времето е нещо, което не се подчинява на пролетта и зимата, на раждането и гниенето, на доброто и злото, напълно е безразлично към тях. То е нещо непроменяемо и прекрасно, напълно неразрушимо. Двойствеността не съществува, няма его, няма „аз“ и същевременно няма нищо вярно в онези ужасяващи описания, които понякога дочуваме от източните религии, че същността е капка вода, погълната от океана на вселената. По-скоро сякаш вселената се разширява, за да запълни границите на същността. Нямаш представа колко бледи изглеждат ежедневните граници на обикновеното съществуване след такъв екстаз. Все едно си бебе. Не можех да си спомня името си. Ходилата ми бяха раздрани, а аз не усещах нищо.

— Но тези ритуали в основата си са сексуални, нали?

Не прозвуча като въпрос, а като твърдение. Той не помръдна, просто седеше и ме чакаше да продължа.

— Така де. Не са ли?

Наведе се, за да остави цигарата си в пепелника.

— Разбира се — съгласи се Хенри, спокоен като свещеник в своя тъмен костюм и аскетични очила. — Знаеш го толкова добре, колкото и аз.

Известно време седяхме и се гледахме.

— Какво точно направихте?

— Ами, наистина не мисля, че точно сега трябва да навлизаме в такива подробности — отвърна той спокойно. — В естеството на действията имаше известен телесен елемент, но основно преживяването бе духовно.

— Видели сте Дионис, предполагам?

Не исках да прозвучи толкова сериозно и бях изненадан, когато той кимна толкова небрежно, сякаш го бях попитал дали си е написал домашните.

— Видели сте човешкия му облик? Козята кожа? Тирсът103?

— Откъде знаеш как изглежда Дионис? — остро попита Хенри. — Какво мислиш, че сме видели? Фреска? Рисунка от ваза?

— Просто не мога да повярвам, че наистина сте видели…

— Представи си, че никога в живота си не си виждал море. Че единственото, което си виждал, е детска рисунка — син пастел, накъсани вълнички. Щеше ли да познаеш истинското море, ако си виждал само рисунката? Щеше ли да си в състояние да разпознаеш истинското нещо, дори когато го видиш? Не знаеш как изглежда Дионис. Говорим за Бог. Бог е сериозно нещо — отпусна се назад в стола си и започна да ме изучава. — Бяхме четиримата. Чарлс имаше кървяща рана от ухапване, нямаше и най-малка представа как го е получил, но си беше човешко ухапване. Твърде голямо. Камила каза, че за известно време се е чувствала като сърна, което е странно, защото останалите помним как преследвахме една сърна из горите в продължение на километри. Наистина се оказаха километри. Знам го със сигурност. Явно сме тичали, тичали, тичали, защото когато се свестихме, нямахме представа къде се намираме. По-късно установихме, че сме преодолели поне четири телени огради, нямам си и представа как е станало, намирахме се далеч от имението на Франсис, на около десет километра нататък в провинцията. Тук стигаме и до злополучната част от историята.

Спомням си я много бегло. Чух нещо или някого зад себе си, извъртях се, едва не паднах, замахнах със свития юмрук на лявата, по-слабата си ръка — нещото бе голямо, неясно и жълто. Почувствах ужасна болка в кокалчетата и почти веднага нещо ми изкара дъха. Беше тъмно, разбираш ли, не виждах добре. Този път замахнах с дясната, вложих цялата си тежест, този път чух силно изпукване и писък.

Не сме наясно какво се случи след това. Камила беше доста пред нас, но Чарлс и Франсис бяха близо зад мен и бързо ме настигнаха. Ясно си спомням, че бях прав и ги гледах как си проправят път през храстите. Божичко, и сега ги виждам. В косите им бяха оплетени листа и спечена кал, дрехите им практически бяха на парцали. Стояха там, дишаха тежко, очите им бяха изцъклени и враждебни — не разпознах нито един от тях и мисля, че щяхме да се сбием, ако луната не се бе показала иззад един облак. Гледахме се един друг. Погледнах към ръката си и видях, че бе покрита с кръв, дори нещо по-лошо от кръв. Тогава Чарлс пристъпи напред и коленичи пред нещо в краката ми, аз също се наведох и видях, че бе мъж. Беше мъртъв. Беше на около четиридесет години и носеше чисто жълта риза, знаеш ги онези вълнени ризи, които носят по онези места. Вратът му беше счупен и, неприятно ми е да го кажа, но мозъкът му бе потекъл по лицето му. Не знам какво се бе случило. Беше ужасна бъркотия. Целият бях плувнал в кръв, кръв имаше дори по очилата ми.

Чарлс разказва друга история. Той си спомня, че ме видял до тялото. Но си спомня, че се борил с нещо, дърпал го с всички сили, когато изведнъж осъзнал, че дърпа ръката на мъжа, а кракът му бил забит в подмишницата на човека. Франсис — ами, не мога да кажа. Всеки път, когато говоря с него, си спомня нещо различно.

— А Камила?

Хенри въздъхна.

— Предполагам, че никога няма да разберем какво наистина се бе случило. Открихме я доста по-късно. Седеше си тихо на брега на един поток с крака, потопени във водата, робата й бе безупречно бяла, кръв имаше само в косата й. Бе тъмна, спечена и просмукана до корените. Сякаш се бе опитала да я боядиса в червено.

— Как се е случило това?

— Не знаем — запали нова цигара. — Както и да е, мъжът бе мъртъв. А ние бяхме вдън горите, полуголи, покрити с кал, тялото му се търкаляше в краката ни. Всички бяхме като в мъгла. Изплувах и потъвах, едва не заспах. Тогава Франсис се приближи, за да огледа и му призля. Някое от тези неща ме върна към реалността. Казах на Чарлс да намери Камила, после коленичих и пребърках джобовете на мъртвеца. Нямаше кой знае какво, намерих някакъв документ с името му, но това не ни помогна много.

Нямах представа какво да правя. Спомни си, че ставаше студено, не бях спал или ял от дълго време, съзнанието ми не работеше съвсем ясно. За няколко минути — Бога ми, колко объркващо беше — размишлявах над идеята да изкопаем гроб, но осъзнах, че това си беше чиста лудост. Не можехме да бродим из гората цяла нощ. Не знаехме къде сме, кой може да е наоколо и дори кое време беше. Освен това нямахме нищо, с което да изкопаем гроба. За миг едва не изпаднах в паника — не можехме да оставим тялото просто така, нали? — и тогава разбрах, че това бе единственото, което можеше да направим. Господи, та ние дори не знаехме къде беше колата. Изобщо не си представях да влачим тялото по гори и долини, а дори и да се доберяхме до колата, къде щяхме да го отнесем?

Така че, когато Чарлс се върна с Камила, просто си тръгнахме. Това, от гледна точка на настоящето, бе най-умното, което можехме да направим. Все пак из горен Върмонт не кръстосват екипи от съдебни следователи. Мястото е примитивно. Хората умират при злополуки през цялото време. Дори не знаехме кой беше мъжът, нищо не можеше да го свърже с нас. Трябваше само да се доберем до колата и да се приберем вкъщи без някой да ни види — наведе се и си наля още скоч. — Точно това и направихме.

Аз също си налях още една чаша. Седяхме още около минута, без да говорим.

— Хенри. Господи!

Той ме погледна учудено.

— Наистина беше по-разтърсващо, отколкото можеш да си представиш. Веднъж с колата ударих елен. Беше красиво създание и да го гледаш как се бори, как кръвта му изтича навсякъде, как се опитва да помръдне счупените си крака… А това бе далеч по-ужасяващо, но поне си мислех, че всичко бе приключило. Изобщо не съм си представял, че отново ще чуя нещо за случая — той отпи от скоча. — За съжаление, това не бе краят. Бъни се погрижи да не бъде.

— Какво искаш да кажеш?

— Нали го видя тази сутрин. Почти ни е подлудил. Просто съм на края на силите си.

Разнесе се звук от завъртане на ключ в ключалката. Хенри вдигна чашата си и изпи остатъка на една дълга глътка.

— Това е Франсис — каза той и включи централното осветление.

Глава пета

Светлината ни заля и владенията на тъмнината се свиха до познатите, всекидневни граници на помещението — разхвърляното бюро, ниския и изтърбушен диван, прашните завеси с модерна кройка, с които Франсис се бе сдобил след една от декоративните чистки на майка му. Сякаш бях включил осветлението след дълъг и лош сън. Примигнах и с успокоение открих, че вратите и прозорците си бяха на местата, и че в тъмнината мебелите не се бяха преподредили благодарение на някаква диаболична сила.

Дръжката се завъртя. Франсис влезе от тъмния коридор. Дишаше тежко и унило издърпваше върховете на едната си ръкавица.

— Господи, Хенри, каква нощ.

Бях извън полезрението му. Хенри ме погледна и се изкашля тактично. Франсис се обърна рязко.

Мислех, че го гледам спокойно и непринудено, но явно не беше така. Предполагам, че всичко е било изписано по лицето ми.

Дълго време ме гледа втренчено, свалената наполовина ръкавица висеше отпусната от ръката му.

— О, не — каза той накрая без да отмества очи от мен. — Хенри! Кажи, че не си го сторил.

— Боя се, че съм — каза Хенри.

Франсис стисна силно очи, после ги отвори. Беше бял като платно, бледността му бе суха и прахообразна, като щрихи от креда върху груба хартия. За миг си помислих, че може да припадне.

— Всичко е наред — успокои го Хенри.

Франсис не помръдна.

— Наистина, Франсис — допълни леко раздразнено Хенри, — всичко е наред. Седни.

Франсис дишаше тежко. Прекоси стаята и се стовари в едно кресло, където започна да рови из джобовете си за цигари.

— Той знаеше — каза Хенри. — Нали ти казах.

Франсис вдигна очи към мен, незапалената цигара трепереше между върховете на пръстите му.

— Знаеше ли?

Не отговорих. За секунди ми мина през ума, че всичко бе някаква кошмарна и тъпа шега. Франсис прокара ръка по лицето си.

— Предполагам, че вече всички знаят. Дори не знам защо се чувствам зле от този факт.

Хенри бе влязъл в кухнята, за да вземе чаша. Наля малко скоч в нея и му я подаде с думите:

— Deprendi mis е rum est104.

За моя изненада Франсис се изсмя — лишено от всякакъв хумор изсумтяване.

— Господи — и отпи голяма глътка. — Какъв кошмар. Изобщо не мога да си представя какво си мислиш за нас, Ричард.

— Няма никакво значение — изрекох го без да се замисля, но в мига, когато думите излетяха, ме връхлетя усещането, че това бе истината. Наистина нямаше толкова голямо значение, поне не в традиционния смисъл — както би очаквал човек.

— Можем да кажем, че добре сме се насадили — каза Франсис, разтривайки очите си с палец и показалец. — Не знам какво ще правим с Бъни. Искаше ми се да го фрасна, докато стояхме на опашката за проклетия филм.

— Завел си го в Манчестър? — попита Хенри.

— Да, но хората са толкова любопитни, а и никога не знаеш кой може да седи зад теб, нали? Поне филмът да ставаше!

— Кой беше?

— Някаква тъпотия за ергенско парти. Просто искам да взема едно приспивателно и да си легна — изпи остатъка от скоча и си наля още един пръст. — Господи — обърна се той към мен, — държиш се толкова добре, въпреки тази история. Чувствам се ужасно заради всичко това.

Последва дълго мълчание.

Най-накрая казах:

— Какво ще правите?

Франсис въздъхна.

— Не възнамерявахме да правим нещо. Знам, че звучи доста зле, но какво можем да сторим?

Пораженческите нотки в гласа му едновременно ме ядосаха и обезпокоиха.

— Не знам. Защо, за Бога, не отидохте в полицията?

— Шегуваш се, нали — каза сухо Хенри.

— Не можете ли да им кажете, че не знаете какво се е случило? Че сте го намерили да лежи в гората? Или… не знам какво — че сте го ударили с колата, че се е изпречил на пътя ви, не знам?

— Това би било голяма глупост — поде Хенри. — Беше злощастен инцидент и наистина съжалявам, че се случи, но честно казано, не разбирам как ще удовлетворим интересите на данъкоплатците, или моите, като прекарам шестдесет или седемдесет години във върмонтски затвор.

— Но нали е било нещастен случай. Самият ти го каза.

Хенри вдигна рамене.

— Ако бяхте отишли право в полицията, можехте да се измъкнете с някакво по-леко обвинение. А може би изобщо нищо нямаше да се случи.

— Може би не — съгласи се Хенри. — Но не забравяй, че тук е Върмонт.

— Каква разлика има, по дяволите?

— За нещастие, има огромна разлика. Ако се стигнеше до процес, делото щеше да се гледа тук. И ако смея да допълня, съдебните заседатели няма да са ни равни.

— Какво искаш да кажеш?

— Можеш да говориш каквото си щеш, но не можеш да ме убедиш, че съдебни заседатели, избрани измежду нисшите прослойки на Върмонт, биха изпитали и най-малкото съчувствие към четирима колежани, съдени за убийството на един от техните съседи.

— От години хората в Хампдън се надяват да се случи нещо такова — намеси се Франсис, палейки нова цигара от фаса на старата. — Нямаше да се измъкнем с обвинение по-малко от предумишлено убийство. Щяхме да сме големи късметлии, ако отървяхме електрическия стол.

— Представи си как щеше да изглежда отстрани — каза Хенри. — Всички сме млади, добре образовани, доста заможни и — може би най-важното от всичко — не сме от Върмонт. Предполагам, че всеки безпристрастен съдия би проявил снизхождение към младостта, фактът, че е било нещастен случай и т.н., но…

— Четири богати колежанчета? — намеси се Франсис. — Пияни? Друсани? Нахлули незаконно в земите на човека, посред нощ?

— Били сте на негова земя?

— Ами очевидно — продължи Хенри. — Във вестниците пише, че там са намерили тялото.

Не бях живял достатъчно дълго във Върмонт, но знам какво би си помислил за това всеки истински жител на щата. Да влезеш незаконно в нечий имот бе равносилно на това да нахлуеш с взлом в дома му.

— Господи! — възкликнах.

— И това не е всичко — каза Франсис. — За Бога, та ние бяхме облечени в чаршафи. Босоноги. Пропити с кръв. Вонящи на алкохол. Представяш ли си да бяхме се завлекли в офиса на шерифа и да бяхме опитали да му обясним това?

— Не че бяхме в състояние да обясняваме — вмъкна замислено Хенри. — Наистина. Чудя се дали разбираш състоянието, в което се намирахме. Едва час преди това бяхме наистина извън себе си. Вероятно се изискват нечовешки усилия да загубиш напълно себе си, но изобщо не може да се сравнява с мъките, които трябва да положиш, за да се върнеш.

— Определено не беше лесно — не може с прищракването на някакъв механизъм да се върнем към старата си същност — дообясни Франсис. — Повярвай ми. Със същия успех можеха да ни подложат на електрошокова терапия.

— Нямам ни най-малка представа как сме се добрали до дома, без да ни видят — каза Хенри.

— И по никакъв начин нямаше да сме в състояние да скалъпим достоверна история от всичко това. Боже Господи, минаха седмици преди да дойда на себе си. Камила дори не бе в състояние да говори три дни.

Побиха ме студени тръпки, когато си спомних как Камила, с увит около гърлото си червен шал, не можеше да говори. Казаха, че е ларингит.

— Да, това беше много странно — продължи Хенри. — Можеше да мисли ясно, но думите не излизаха от устата й. Сякаш беше получила удар. Френският й от гимназията бе първият език, на който проговори отново, далеч преди английския и гръцкия. Бебешки думи. Помня как седях до леглото й и я слушах да брои до десет, гледах я как сочи към le fenêtre, la chaise105…

Франсис се изсмя.

— Беше толкова смешна. Когато я попитах как се чувства, ми отговори „Je me sens comme Hélène Keller, mon vieux.106“

— Отиде ли на лекар?

— Шегуваш ли се?

— Ами ако изобщо не се беше оправила?

— Същото се случи с всички нас — каза Хенри. — Но повече или по-малко изчезна след няколко часа.

— Не си могъл да говориш?

— Изпохапани и изподрани? — поде Франсис. — Неми и полупобъркани? Полудели? Ако се бяхме появили в полицията, щяха да ни припишат всяко неразрешено убийство в Нова Англия от последните пет години — престори се, че държи вестник. — „Умопомрачени хипита, обвинени за жестоко убийство в провинцията“, „Старият Ейб Едикойси жертва на ритуално жертвоприношение.“

— „Тийнейджъри-сатанисти убиват дългогодишен жител на Върмонт“ — добави Хенри и запали цигара.

Франсис се разсмя.

— Въпросът щеше да стои другояче, ако имахме шанс за подобаващо изслушване — продължи Хенри, — но нямахме.

— А аз не мога да си представя нищо по-лошо от това да ме съди районен съдия, пред съдебно жури, съставено от телефонистки.

— Ситуацията не е прекрасна — каза Хенри, — но определено можеше да бъде и по-зле. Сега големият проблем е Бъни.

— Какво му е на Бъни?

— На него нищо му няма.

— Тогава какъв е проблемът?

— Просто не може да си държи езика зад зъбите, това е.

— Не сте ли говорили с него?

— Милиони пъти — вмъкна Франсис.

— Опитвал ли се е да отиде в полицията?

— Ако продължава в същия дух — каза Хенри, — няма да има нужда да го прави. Те сами ще дойдат направо при нас. Изтъкването на аргументи не върши работа при него. Той изобщо не разбира колко сериозен е проблемът.

— Надали иска да ви види в затвора.

— Ако се беше замислил, щеше да го осъзнае — равнодушно каза Хенри. — Убеден съм, че ще осъзнае, че самият той не иска да влиза в затвора.

— Бъни? Защо?

— Защото от ноември знае за това, но не е отишъл в полицията — вмъкна Франсис.

— Това няма нищо общо с въпроса — каза Хенри. — Дори и той има достатъчно разум, за да не ни предаде. Няма кой знае какво алиби за нощта на убийството и ако се стигне до там, че да ни пратят в затвора, трябва да разбере, че ще направя всичко, което е по силите ми, за да го повлека с нас — и Хенри загаси цигарата си със замах. — Проблемът е, че той просто е глупак и рано или късно ще каже нещо, което не трябва на когото не трябва. Вероятно няма да бъде умишлено, но точно сега не мога да се преструвам, че съм прекалено загрижен за мотивите му. Тази сутрин го чу. Самият Бъни ще се окаже в доста затруднено положение, ако всичко това стигне до ушите на полицията, но той си мисли, че онези противни шеги са изключително изтънчени и остроумни, и че никой не би им обърнал внимание.

— Има достатъчно мозък в главата си, за да осъзнае, че ако ни предаде, ще направи голяма грешка — намеси се Франсис и стана, за да си налее още едно питие. — Изглежда обаче ние не можем да му влеем в главата, че е в негов интерес да не ходи насам-натам и да не разправя нищо. Никак не съм убеден, че няма да вземе да го разкаже някому, когато се намира в някое от своите доверителни настроения.

— Да разкаже някому? Кому?

— На Марион. На баща си. На декана по учебната част — потръпна Франсис. — Полазват ме тръпки само като си го помисля. Бъни е от ония герои, които в последните пет минути от поредната серия на „Пери Мейсън“ се изправят в съдебната зала.

— Бъни Коркоран, момчето-детектив — студено вмъкна Хенри.

— Как е разбрал? Нали не е бил с вас?

— Като стана дума — каза Франсис, — беше с теб.

Погледна към Хенри и за моя изненада двамата започнаха да се смеят.

— Какво? Кое е толкова смешно? — попитах разтревожено.

Това ги накара още повече да се разхилят.

— Нищо — каза най-накрая Франсис.

— Настина нищо — и Хенри съпроводи думите си с лека и доволна въздишка. — През последните дни ме разсмиват най-странните неща — запали още една цигара. — Нея вечер той беше с теб, не помниш ли? Ходихте на кино.

— „Тридесет и деветте стъпала“107 — каза Франсис.

Леко се стреснах, когато си припомних ветровитата есенна вечер и пълната луна, помрачена от пепелявите, парцаливи облаци. До късно работих в библиотеката и не бях вечерял. Прибирах се към къщи със сандвич от заведението за бързо хранене в джоба, сухите листа се въртяха и танцуваха по алеята пред мен. Сблъсках се с Бъни, който отиваше на поредната прожекция на филм на Хичкок, организирана от Филмовото общество в салона.

Закъсняхме, нямаше свободни места и седнахме на покритите с мокет стълби. Бъни бе изпружил краката си напред, беше се облегнал на лакти и замислено хрупаше бонбон. Силният вятър тресеше паянтовите стени, една врата се отваряше и затваряше с пукот, докато най-накрая някой я отвори и я подпря с тухла. На екрана пищяха локомотиви и препускаха през черно-белия кошмар на железни мостове, висящи над дълбоки бездни.

— След това пихме по нещо — казах аз, — а после той тръгна да се прибира.

Хенри въздъхна.

— Ще ми се да беше така.

— Непрестанно ме питаше къде сте.

— Той самият много добре е знаел. Десетки пъти го бяхме заплашвали да го зарежем вкъщи, ако не се държи както трябва.

— И му хрумнала блестящата идея да се отбие у Хенри, за да го изплаши — вмъкна Франсис, докато си наливаше още едно питие.

— Бях бесен заради това — прекъсна го Хенри. — Постъпката си остава долна, дори и нищо да не се бе случило. Знаеше къде стои резервният ключ, така че просто си отворил и влязъл.

— Дори и тогава можеше да не се случи нищо. Просто ужасяващо стечение на обстоятелствата. Ако се бяхме отбили някъде, за да се отървем от дрехите, ако бяхме дошли тук или у близнаците, ако Бъни не беше заспал…

— Бил е заспал?

— Да, защото иначе щеше да му омръзне да чака и щеше да си тръгне — каза Хенри. — Добрахме се до Хампдън едва в шест сутринта. Беше цяло чудо, че успяхме из всичките тези поля и сред непрогледната тъмнина да открием колата… Но беше наистина много глупаво да шофираме до северен Хампдън в окървавените дрехи. Можеше да ни спре полицията, можехме да претърпим катастрофа. Но аз не се чувствах добре, мисълта ми не беше бистра и предполагам, че по инстинкт съм подкарал към жилището ми.

— Той си тръгна от стаята ми към полунощ.

— Значи е бил сам в апартамента ми от дванадесет и половина до шест сутринта. Патологът е определил часа на смъртта между един и четири. Това е една от малкото добри карти, които съдбата ни раздаде. Бъни не е бил с нас, но щеше да види зор, докато докаже, че не е било така. За съжаление, това не е карта, която можем да изиграем, освен ако положението не стане много напечено — той сви рамене. — Само ако беше оставил включена лампата!

— Но не, това трябвало да бъде голяма изненада. Да изскочи насреща ни от тъмното.

— Влязохме, включихме осветлението и вече нямаше връщане назад. Той се събуди на мига. А ние бяхме…

— … облечени в бяло и окървавени, сякаш излизахме от разказ на Едгар Алън По — мрачно продължи Франсис.

— Господи, а той какво направи?

— Ти как мислиш? Изплашихме го почти до смърт.

— Падаше му се — каза Хенри.

— Разкажи му за сладоледа.

— Вярно, това беше последната капка — ядно продължи Хенри. — Извадил кутия със сладолед, за да си хапва, докато ни чака — разбираш ли, не може да си направи труда да вземе купичка, а и нали трябва да погълне цялата кутия. Но заспал, а сладоледът се разтопил, разтекъл се върху него, по стола и по хубавия ми персийски килим. Килимът си беше истинска антика, но от химическото чистене казаха, че нищо не могли да направят. Върнаха го раздърпан. И столът ми — пресегна се за цигара. — Бъни почна да вие като банши108, когато ни видя…

— … Не можеше да спре — продължи Франсис. — Не забравяй, че беше шест сутринта, съседите спяха… — поклати глава. — Спомням си как Чарлс се приближи към него, опита се да го вразуми, но Бъни продължаваше да крещи. След минута-две…

— Бяха изминали едва няколко секунди — вметна Хенри.

— … След минута Камила грабна един кристален пепелник, метна го и го удари право в гърдите.

— Ударът не беше силен — замисли се Хенри, — но беше нанесен в подходящия момент. Той млъкна веднага и я зяпна, казах му „Бъни, млъквай. Ще събудиш съседите. По пътя за вкъщи ударихме елен.“

— И тогава — каза Франсис, — той избърса чело, завъртя очи и мина през всичките глупости, които обикновено говори — как ме изплашихте, бе хора, сигурно съм задрямал и т.н., и т.н.…

— А ние четиримата си седяхме в кървавите чаршафи, лампите — запалени, пердета няма, всеки минаващ по улицата можеше да ни види. Говореше толкова силно, светлините бяха толкова ярки, а аз щях да припадна от изтощение и ужас, и не можех да направя нищо, освен да стоя и да го гледам. За Бога, та ние бяхме покрити с кръвта на онзи човек, бяхме оставили следи из цялата къща, слънцето изгряваше и на всичкото отгоре — Бъни. Изобщо не можех да измисля какво да направя. Тогава Камила доста благоразумно изгаси лампите и осъзнах изведнъж, че независимо от впечатлението, което щяхме да създадем и независимо от присъствието на странични хора в къщата, без да губим нито минута повече трябваше да махнем дрехите си и да се измием.

— На практика се наложи да разкъсам чаршафа — каза Франсис. — Кръвта се бе спекла и платът беше залепнал по мен. Хенри и другите бяха вече в банята, когато успях да го направя. Навсякъде хвърчаха пръски вода, стените на ваната бяха почервенели, а по плочките се стичаха ръждиви струйки. Беше пълен кошмар.

— Не мога да ти опиша какво злощастно стечение на обстоятелствата беше присъствието на Бъни през онази вечер — поклати глава Хенри. — Но дявол го взел, не можехме просто да седим и да чакаме да си тръгне. Навсякъде имаше кръв, съседите скоро щяха да станат, а единственото, което си мислех, бе, че полицията всеки момент ще задумка по вратата…

— Вярно, беше ужасно, че го стреснахме, но пък насреща ни не беше Дж. Едгар Хувър — каза Франсис.

— Точно така — обясни Хенри, — не искам да създавам впечатление, че в онзи миг присъствието на Бъни ни се струваше като някаква огромна заплаха. Беше просто досадно неудобство, защото бях сигурен, че се пита какво става, но тогава той беше най-малкият ни проблем. Ако разполагах с време, щях още щом влязохме, да седна и да му обясня. Но не разполагахме с никакво време.

— Господи — потръпна Франсис, — та аз все още не мога да влизам в банята на Хенри. Кръв, размазана по порцелана. Бръсначът на Хенри, висящ на една кукичка. Целите бяхме в синини и ожулвания.

— Чарлс изглеждаше най-зле.

— Боже, целият беше покрит с тръни.

— И онова ухапване.

— Никога не си виждал такова нещо — каза Франсис. — Обиколката му беше около десет сантиметра, а зъбите бяха оставили дълбоки отпечатъци. Помниш ли какво каза Бъни?

— Да, кажи му — изсмя се Хенри.

— Та, всички сме в банята, Чарлс се извръща, за да вземе сапуна, дори не знаех, че Бъни е там. Предполагам, че е гледал от прага, но изведнъж го чух да казва със странно спокоен глас „Изглежда, че еленът е отхапал парче от рамото ти, Чарлс.“

— В един миг стоеше на прага и сипеше какви ли не коментари — продължи Хенри, — а в следващия го нямаше. Разтревожих се, че си е тръгнал толкова внезапно, но се радвах, че се е махнал. Трябваше да свършим толкова много работа, а нямахме никакво време.

— Не се ли страхувахте, че ще каже на някого?

Хенри ме погледна безучастно:

— На кого?

— На мен, на Марион. На всеки.

— Не. Тогава не разполагах с никакви основания да мисля, че ще направи нещо подобно. При предишните опити беше с нас, разбираш ли, и видът ни не му се е сторил толкова странен, колкото би се сторил на теб. Всичко се пазеше в най-строга тайна. Нали месеци наред и той правеше същото. Ако искаше да разкаже някому, трябваше да обяснява много неща и да се изкара пълен глупак. Джулиан знаеше какво се опитваме да направим, но въпреки това бях сигурен, че Бъни няма да му каже нищо, без да говори първо с нас. Оказа се, че съм прав.

Той млъкна и запали цигара:

— Почти се беше съмнало, а всичко все още тънеше в невъобразим безпорядък — кървави стъпки по верандата, хитоните лежаха там, където ги бяхме хвърлили. Близнаците облякоха някакви мои стари дрехи и излязоха, за да почистят верандата и колата. Разбирах, че хитоните трябва да бъдат изгорени, но не исках да паля голям огън в задния двор, нито пък възнамерявах да ги запаля вкъщи и да рискувам да задействам противопожарната аларма. Хазайката непрекъснато ми напомня да не паля камината, но винаги съм подозирал, че всичко с нея е наред. Рискувах и за мой късмет работеше.

— От мен нямаше никаква полза — вметна Франсис.

— Определено нямаше никаква полза — отвърна ядно Хенри.

— Нищо не можех да направя. Щях да повърна. Отидох в стаята на Хенри и легнах да спя.

— На всички ни се искаше да поспим, но някой трябваше да почисти — обясни Хенри. — Близнаците дойдоха към седем. Аз все още не бях успял да почистя банята. С всичките тези тръни гърбът на Чарлс бе заприличал на игленик. С Камила доста си поиграхме, за да го почистим с едни пинсети, а после се върнах в банята, за да я довърша. Най-лошото бе свършило, а аз бях толкова изтощен, че едва си държах очите отворени. Хавлиите не бяха толкова зле, постарахме се да не ги използваме, но по някои от тях имаше петна, така че ги сложих в пералнята и сипах малко прах. Близнаците бяха заспали на сгъваемото легло в стаята отзад, избутах Чарлс, легнах и заспах на мига.

— Четиринадесет часа — каза Франсис. — Никога през живота си не съм спал толкова дълго.

— Нито пък аз. Спах като заклан. Никакви сънища.

— Не мога да ти опиша колко объркващо беше всичко това — допълни Франсис. — Слънцето изгряваше, когато си легнах, имах чувството, че току-що съм си затворил очите, въпреки че когато ги отворих, навън бе тъмно, а телефонът звънеше. Нямах никаква представа къде съм. Звънеше ли, звънеше… най-накрая станах и успях да се добера до коридора. Някой каза да не го вдигам, но…

— Не съм срещал човек като теб, винаги напираш да вдигаш телефона, когато звъни, дори и в чужда къща — каза Хенри.

— Добре де, какво да направя? Да го оставя да си звъни? Както и да е, вдигнах слушалката. Беше Бъни, безгрижен като врабче. Четиримата наистина сме изглеждали много зле, да не би да сме се опитвали да се превърнем в нудисти или нещо такова, какво сме щели да кажем за една вечеря в „Брасери“.

Изправих се в стола:

— Я почакай, това не беше ли нощта…?

Хенри кимна.

— Когато и ти дойде. Спомняш ли си?

— Разбира се — отвърнах много развълнувано, защото най-накрая историята започваше да съответства на моите изживявания. — Разбира се, срещнах Бъни, когато се бе запътил към твоята къща.

— Прощавай, че ще използвам тези думи, но доста се изненадахме, когато се появи — каза Франсис.

— Всъщност, предполагам, че е искал да остане с нас насаме и да разбере какво се е случило, но пък това беше нещо, което може да почака — вметна Хенри. — Не забравяй, че външният ни вид не му се е сторил толкова странен, колкото би се сторил другиму. Преди е бил с нас в нощите, когато… коя дума търся?

— … когато всички бяхме повръщали, бяхме целите в кал и успявахме да се приберем едва на зазоряване — допълни Франсис. — Разбира се, сега имаше кръв и сигурно се е чудил как точно сме убили елена, но въпреки това…

С неохота си представих вакханалията: копита и кървави ребра, парчета, висящи от дъбовете. За това на гръцки имаше название — „омофагия“109. Изведнъж си спомних как влязох в апартамента на Хенри, видях уморените им лица и чух подигравателния поздрав на Бъни:

— Khairei110, убийци на елени!

През онази нощ бяха толкова тихи, тихи и бледи, но не повече, отколкото хора с ужасен махмурлук. Единственото необичайно нещо бе ларингитът на Камила. Казаха ми, че предната вечер пили и се напили като зидари, а Камила си забравила пуловера вкъщи и по пътя за северен Хампдън се простудила. Навън бе тъмно и валеше като из ведро. Хенри ми даде ключовете за колата и ме помоли да карам.

Беше петък вечер, но времето беше толкова лошо, че почти нямаше никакви хора в „Брасери“. Похапвахме от сандвичите със сирене и слушахме как дъждът барабани по покрива. С Бъни пихме уиски с топла вода, но другите си поръчаха чай.

— Да не ви се гади, вакханци? — попита ехидно Бъни, след като дадохме поръчките си на сервитьора.

Камила направи гримаса.

Когато свършихме, тръгнахме към колата, Бъни я обиколи и внимателно я огледа, после ритна гумите.

— С тази ли бяхте снощи? — каза той, примигвайки от дъжда.

— Да.

Отмахна мократа коса от очите си и се наведе, за да огледа калника.

— Немски коли. Не ми е приятно да го призная, но швабите правят по-добри коли от американците. Не виждам нито драскотина.

Попитах го какво има предвид.

— Карали са пияни и са се правили на герои по пътищата. Блъснали елен. Убихте ли го? — обърна се към Хенри.

Хенри заобикаляше колата, за да седне на мястото до шофьора, обърна се и вдигна глава:

— Какво?

— Еленът. Гътнахте ли го?

Хенри отвори вратата:

— Стори ми се доста мъртъв.

Последва дълго мълчание. Очите ми смъдяха от толкова дим. Под тавана висеше гъст сив облак.

— И тъй, какъв е проблемът? — попитах.

— Какво имаш предвид?

— Какво се случи? Разказахте ли му за всичко това, или не?

Хенри си пое дълбоко дъх.

— Не. Можехме, но очевидно колкото по-малко хора знаеха, толкова по-добре. Много внимателно отворих дума за това, когато останахме за първи път насаме, но явно историята за елена му бе достатъчна и оставих нещата така. Нямаше никакъв смисъл да му казвам истината, ако не се бе досетил сам. Откриха тялото на мъжа и в „Екзаминър“ се появи статия — никакъв проблем. После, по някакво злощастно стечение на обстоятелствата — предполагам, че в Хампдън такива неща не се случват често — две седмици по-късно публикуваха продължението на историята. „Загадъчна смърт в окръг Батънкил“. Бъни я е видял.

— Пълна простотия — каза Франсис. — Той никога не чете вестници. Нищо от това нямаше да се случи, ако не беше тая проклета Марион.

— Тя се е абонирала, нещо във връзка с детската градина — продължи Хенри, разтърквайки очи. — Преди обед Бъни бил с нея в столовата. Тя говорела с някаква приятелка, предполагам, че той се е отегчил и започнал да преглежда вестника. С близнаците отидохме да го поздравим и първото нещо, което ни каза — на практика го изкрещя от другата страна на залата — бе „Ей, хора, тук пише, че някакъв птицевъд бил убит близо до къщата на Франсис.“ А после прочете откъс от статията на висок глас. Разбит череп, оръжието липсва, няма мотив, нито пък улики. Опитвах се да измисля как да сменя темата, когато Бъни каза „Ах, десети ноември? През онази нощ бяхте у Франсис. Същата нощ, когато блъснахте онзи елен.“

„Не е възможно — отвърнах му.“

„Беше на десети. Помня, защото на следващия ден майка ми има рожден ден. Какво съвпадение, нали?“

„Да, чисто съвпадение.“

„Ако бях подозрителен — каза той, — щях да си помисля, че това е ваше дело, Хенри. Нали се върнахте от окръг Батънкил, покрити с кръв от главата до петите.“

Хенри запали нова цигара:

— Не забравяй, че беше обед и столовата беше претъпкана. Марион и приятелката й попиваха всяка дума, а и много добре знаеш как кънти гласът му… Разсмяхме се, естествено, Чарлс каза нещо забавно и тъкмо успяхме да сменим темата, когато Бъни отново погледна към вестника: „Хладнокръвно убийство, при това в гората, на има-няма четири километра от мястото, където сте били. Нали се сещате, че ако ченгетата ви бяха спрели през онази нощ, сега щяхте да сте в затвора. Има и телефон, ако някой разполага с някаква информация. Обзалагам се, момчета, че ако исках, бих могъл да ви причиня доста главоболия…“ и т.н., и т.н.

— Разбира се, изобщо не знаех какво да си мисля. Дали се шегуваше, или подозираше наистина? Най-накрая успях да го откъсна от вестника, но не ме напускаше ужасното усещане, че той разбра какво неудобство ми причинява. Познаваме се толкова добре, а за такива неща има и шесто чувство. Аз пък наистина бях разтревожен. Бога ми, всичко това ставаше точно преди обяд, навсякъде имаше охрана, половината от тях са свързани с полицията в Хампдън… В крайна сметка нашата версия нямаше да издържи много при проверките по време на разследването. Съвсем ясно беше, че не сме блъснали елен. По нито една от колите нямаше и драскотина. Още тогава усещах, че това не е краят на историята. Мисля, че Бъни доста невинно се шегуваше с тази история, но не спря да го прави до края на семестъра, както на обществени места, така и когато бяхме насаме. Знаеш го какъв е, не се отказва, когато си науми нещо.

Много добре го разбирах. Бъни притежаваше свръхестествената способност да изважда на бял свят теми, които причиняваха голямо неудобство на събеседниците му и да ги разчепква с непоколебимо усърдие. От началото на нашето запознанство той не спря да ме дразни за сакото, което носих по време на обяда с него през онзи ден, както и да говори пред мен за безвкусния и лишен от стил начин на обличане на калифорнийците. За всеки непредубеден наблюдател, дрехите ми по нищо не биха се различавали от неговите, но ехидните му забележки по тази тема не спираха, защото съм убеден, че въпреки искрения ми смях, смътно бе доловил, че успява да ме засегне. Бе разбрал, че се чувствам ужасно неловко от тези практически неуловими разлики в облеклото и от далеч по-видимите различия в маниерите и поведението ми. Притежавам дарбата да се сливам с всяка социална среда — никога не сте виждали толкова типичен калифорнийски младеж, какъвто бях аз, нито пък по-безпътен и безчувствен студент по медицина. И въпреки всичките ми усилия никога не успях да се слея напълно и в някои отношения винаги се различавах от заобикалящата ме среда, по същия начин, по който зеленият хамелеон си остава напълно различно творение от зеленото листо, върху което седи, независимо от съвършеното отражение на светлосенките, което постига. Винаги, когато Бъни ме упрекваше грубо и пред всички, че нося риза с полиестер или критично отбелязваше, че съвсем обикновените ми панталони, които по нищо не се различаваха от неговите, имат нещо, което той наричаше „западняшка кройка“, знаех, че огромна част от задоволството, което това занимание му носи, се дължи на безпогрешния му и неумолим усет, че от всички теми, именно тази ме кара да се чувствам най-неловко. Затова съм убеден, че е доловил колко силно споменаването на убийството безпокои Хенри. А след като веднъж бе усетил нещо такова, не можеше да устои да не продължи да чопли.

— Разбира се, той не знаеше нищо — каза Франсис. — Наистина нищо. За него това си оставаше една голяма шега. Доставяше си наслада да подхвърля разни забележки за фермера, при когото сме отишли и сме убили, само за да ме гледа как подскачам. Веднъж ми каза, че видял пред къщата ми полицай, който разпитвал хазайката.

— И на мен ми го каза — вметна Хенри. — Непрестанно се шегуваше за онзи телефон от вестника и как петимата ще си разделим паричната награда. Вдигаше телефонната слушалка и се правеше, че избира номера.

— Сам разбираш колко бързо успя да ни изпили нервите. Господи, някои от нещата казваше и в твое присъствие. Най-кошмарното е, че никога не можехме да предвидим кога ще каже нещо. Малко преди началото на ваканцията сложи копие от статията във вестника под чистачката на предното стъкло. „Загадъчна смърт в окръг Батънкил.“ Самата мисъл, че я бе пазил през цялото това време, бе потресаваща.

— Най-лошото бе — каза Хенри, — че нищо не можехме да направим. По едно време си мислехме да му кажем всичко, тъй да се каже да се оставим в ръцете му, после осъзнахме, че не бяхме в състояние да предвидим как ще реагира толкова време след случката. Беше кисел, болен и се притесняваше за оценките си. А и семестърът почти беше свършил. Най-доброто, което можеше да направим, за да го умилостивим поне до коледната ваканция и да се надяваме, че всичко ще отшуми през зимата, бе да го водим по разни места, да му купуваме разни неща и да му обръщаме много внимание — той въздъхна. — В края на всеки семестър вече не можех да го понасям, постоянно предлагаше двамата да отидем на пътешествие, като под това се разбираше да отидем на място, което той ще избере, но за което ще заплатя аз. Бъни няма пари да стигне дори до Манчестър. Както и предполагах, две седмици преди края на семестъра той подхвана темата, аз пък си казах „защо да не го направя, така поне един от нас ще го наглежда през зимата, а смяната на обстановката може да окаже благотворно влияние“. А и да си призная, не ми се струваше чак толкова зле Бъни да се чувства мой длъжник. Искаше да отиде или в Италия, или в Ямайка. Знаех, че няма да понеса Ямайка, тъй че купих два билета за Рим и резервирах стаи недалеч от Пиаца ди Спаня.

— И му даде пари за дрехи и всичките онези безполезни книги на италиански.

— Да, с две думи, разходите бяха значителни, но ми се сториха добра инвестиция. Дори си мислех, че ще е забавно. Но и в най-смелите си очаквания не съм… Честно казано, не знам откъде да започна. Помня какво стана, когато видя стаите ни, които в интерес на истината бяха доста приятни, с фрески по таваните, красив стар балкон и прекрасна гледка, бях изключително горд, че успях да ги наема. Та когато ги видя, направо побесня и започна да се оплаква, че били занемарени, че било прекалено студено, че водопроводната инсталация не струвала за нищо — накратко, мястото било напълно неподходящо и се чудел как са ме излъгали да го наема. Мислел, че имам повече опит и не бих влязъл толкова лесно в такъв евтин туристически капан, но явно грешал. Намекна, че през нощта ще ни прережат гърлата. Тогава бях по-податлив на капризите му. Попитах го къде би искал да отседнем, след като не му харесват стаите ни? А той предложи просто да отидем и да наемем апартамент, разбираш ли, не стая, а апартамент, в Грандхотел.

— Продължи да настоява, докато не заявих, че нищо подобно няма да правим. Още повече, че обменният курс бе лош и стаите, за които бях предплатил, вече ми струваха по-скъпи, отколкото можех да си позволя. Дни наред се цупи, преструваше се, че получава астматични пристъпи, гримасничеше и с викове си искаше инхалатора. Тормозеше ме непрестанно — обвиняваше ме, че съм бил скръндза и т.н., че когато пътувал, обичал всичко да му е както трябва и най-накрая си изпуснах нервите. Заявих му, че ако тези стаи ме задоволяват, то определено са много по-добри, отколкото онези, с които той е свикнал. За Бога, това си беше истински дворец, собственост на една графиня. С две думи, предупредих го да не разчита да плащам по петстотин хиляди лирети на вечер за компанията на американски туристи и чаршафи с герба на хотела.

— Останахме на Пиаца ди Спаня, която той продължаваше да превръща в подобие на ада. Не спираше да ми лази по нервите — оплакваше се от килима, от тръбите, от това, че джобните пари не му стигали. Живеехме на крачка от улицата с най-скъпите магазини в Рим — виа Кондоти. Казваше, че съм бил щастливец и без съмнение съм си прекарвал чудесно, защото съм можел да си купя всичко, което пожелая, а той трябвало да лежи край решетката на огнището и да подсмърча като някое нещастно доведено братче. Направих всичко, което бе по силите ми, за да го успокоя, но колкото повече неща му купувах, толкова повече искаше. Освен това не ме изпускаше от поглед. Започваше да се жалва, дори ако го оставех за няколко минути, но ако дойдеше с мен в някой музей или църква — за Бога, та ние бяхме в Рим — веднага започваше да се отегчава ужасно и настояваше да си тръгваме. Положението стана толкова нетърпимо, че дори не можех да прочета и един ред без той да се появи от някъде. Господи, дори седеше пред вратата и дърдореше, докато се къпех. Хванах го да рови из куфара ми. Все пак… — направи деликатна пауза Хенри, — дразнещо е да споделяш едни и същи помещения дори с ненатрапчив човек. А може би съм забравил какво бе усещаното, когато живяхме заедно през първата учебна година, или просто съм свикнал да живея сам, но след седмица-две вече бях нервна развалина. Не можех да го понасям. Същевременно ме тревожеха и други неща. Ти знаеш, нали — обърната се внезапно Хенри към мен, — знаеш, че понякога имам ужасно главоболие?

Знаех. Бъни обожаваше да разказва надълго и нашироко за своите болести, а и за болестите на другите, та ми бе разказал с изпълнен със страхопочитание шепот за главоболията на Хенри, който лежал проснат по гръб в затъмнена стая, с кубчета лед на главата и носна кърпичка на очите.

— Вече не ме спохождат толкова често, но когато бях на тринадесет или четиринадесет почти непрестанно ме болеше глава. Но сега, когато ме повалят, понякога това се случва само веднъж в годината, те са далеч по-ужасни. Бях прекарал няколко седмици в Италия и усетих първите признаци на връхлитащата мигрена. Човек с нищо не може да ги сбърка. Шумът става по-отчетлив, предметите започват да трептят, периферното ми зрение се замъглява и в тъмнината виждам да се прокрадват какви ли не неприятни неща. Напрежението във въздуха е непоносимо. Гледах към някой уличен знак и не можех да го прочета, не бях в състояние да разбера и най-простото изречение. Не може да се направи кой знае какво, когато бъда повален от подобно главоболие, но сторих каквото можах — седях в стаята със спуснати щори, вземах лекарства, опитвах се да пазя тишина. Най-накрая разбрах, че ще трябва да телеграфирам на лекаря си в Щатите. Успокоителните, които ми дават, са прекалено силни, за да бъдат изпълнени с рецепта, обикновено ходя в спешното отделение, за да ми бият инжекция. Нямах представа какво би направил някой италиански лекар, ако пред него се появи американец, който едва диша и моли да му направят инжекция с фенобарбитал.

Беше прекалено късно обаче. Мигрената ме повали буквално за часове, а след това не бях в състояние да стигна до някой лекарски кабинет, камо ли да обясня какво ми има. Не знам дали Бъни се опита да извика лекар. Италианският му е толкова лош, че щом се опита да говори с някого, разговорът завършва с обиди. Бюрото на „Америкън експрес“ бе недалеч от нас и съм сигурен, че щяха да го насочат към някой английскоговорящ лекар, но разбира се, това не е от нещата, за които би се сетил Бъни.

Нямам никаква представа какво се е случило през следващите няколко дни. Лежах в стаята си със спуснати щори, налепена по тях и хартия. Дори не можех да поискам да ми донесат лед — носеха ми само гарафи с хладка вода — но аз не можех да говоря на английски, та какво остава за италианския. Един Бог знае къде беше Бъни. Не помня да съм го виждал.

Както и да е. Няколко дни лежах по гръб и всяко примигване ми причиняваше непоносима болка, имах чувството, че челото ми се разцепва, всичко ми изглеждаше гнусно и черно. Ту губех съзнание, ту се връщах в реалния свят, докато накрая видях тънък слънчев лъч, който си проправяше път между сенките. Нямам представа колко дълго съм седял и съм се взирал в него, но постепенно осъзнах, че е сутрин, че болката някак си е утихнала и че мога да се движа, без това да ми причинява ужасни страдания. Усетих и неутолима жажда. В гарафата нямаше вода, станах, сложих халата си и тръгнах да си взема нещо за пиене.

Моята стая и тази на Бъни бяха свързани от едно огромно помещение по средата, чиито тавани бяха високи четири метра и половина, покрити с фрески в стила на Карачи, украсени с великолепни гипсови орнаменти и с големи френски прозорци, извеждащи на балкона. Сутрешната светлина почти ме беше заслепила, но успях да различа фигура, която ми заприлича на Бъни, надвесена над някакви книги и листа на бюрото ми. Опрях се с ръка на дръжката на вратата, за да запазя равновесие, изчаках, докато погледът ми се проясни и поздравих: „Здрасти, Бън.“

Той подскочи, сякаш го бяха попарили с вряла вода, започна да разбърква листата, за да скрие нещо и изведнъж разбрах какво държеше. Беше дневникът ми. Приближих се и го изтръгнах от ръцете му. Непрекъснато се ровеше и се опитваше да се докопа до него, бях го скрил зад един от радиаторите, но вероятно е претърсил стаята ми, докато съм бил болен. Веднъж вече бе успял да го намери, но не предполагах, че ще успее да разбере кой знае колко, защото водех дневника си на латински. Дори не го наричах с истинското му име. Cuniculus molestus111 мисля, че названието му пасна идеално. А и това никога не би успял да разбере без речник.

За съжаление, докато съм бил болен, Бъни е разполагал с предостатъчно време, за да се сдобие с такъв. Речник, искам да кажа. Знам, че всички се подиграваме с познанията му по латински, но някак бе успял да направи доста разбираем английски превод на по-скорошните записи. Трябва да си призная, никога не съм вярвал, че е способен на такова нещо. Сигурно му е отнело дни.

Толкова бях смаян, че дори не можах да се ядосам. Погледнах към превода, който беше върху бюрото, после към Бъни и тогава той изведнъж бутна стола си назад и започна да ми крещи. Убили сме онзи човек, убили сме го хладнокръвно и дори не сме си направили труда да му кажем, но той през цялото време знаел, че има нещо гнило. От къде на къде съм го наричал „Заек“, почти се бил решил да отиде в американското посолство и да ги накара да изпратят полиция… Тогава постъпих наистина доста глупаво, но с всички сили го зашлевих — въздъхна Хенри. — Не трябваше да го правя. Не го направих от яд, а от безсилие. Бях болен и изтощен, боях се някой да не го чуе, мислех си, че няма да го издържа още малко.

Но съм го ударил по-силно, отколкото възнамерявах. Бъни зяпна. Ръката ми бе оставила голяма бяла следа на бузата му. Изведнъж кръвта отново нахлу в лицето му и то стана яркочервено. Той започна да крещи истерично, да ругае и да размахва юмруци. От стълбите се дочуха забързани стъпки, които бяха последвани от яростно думкане по вратата и викове на италиански. Грабнах дневника и превода и ги хвърлих в печката, Бъни се втурна да ги извади, но аз го задържах докато пламъците не ги обгърнаха, чак тогава извиках на онзи, който беше пред вратата, да влезе. Беше камериерката. Влетя в стаята, крещейки нещо на италиански толкова бързо, че не можех да разбера и дума. Първоначално си помислих, че е ядосана заради шума. После разбрах, че няма нищо общо с това. Знаела, че съм болен — дни наред от стаите ни не долитал нито звук, а сега целия този шум и викове. Помислила, че през нощта съм починал, а другият signor ме намерил, но след като съм стоял пред нея, явно и това не било причината за врявата. Дали имам нужда от лекар? Линейка? Bicarbonato di soda?

Благодарих и отказах помощта й, казах, че се чувствам много добре, а после се опитах да замажа нещата и да дам задоволително обяснение за шумотевицата. Но тя изглежда нямаше нужда от такива, защото излезе, за да се погрижи за закуската ни. Бъни беше като ударен с мокър парцал, защото си нямаше никаква представа какво се случва. Предполагам, че всичко му е изглеждало доста злокобно и необяснимо. Попита ме къде отива тя и какво е казала, но аз се чувствах много зле и ядът ми беше прекалено голям, за да му отговоря. Прибрах се в спалнята си и затворих вратата. Останах вътре, докато камериерката не се върна със закуската. Сервира я на терасата и ние излязохме, за да хапнем.

Странно, но Бъни не можеше да намери думи. След известно време, прекарано в напрегнато мълчание, ме попита как се чувствам и ми разказа какво е правил, докато съм бил болен, но не отвори нито дума за случилото се току-що. Закусвайки, осъзнах, че единственото, което съм в състояние да направя, бе да запазя спокойствие. Бях го наскърбил — в интерес на истината в дневника ми имаше няколко доста неласкави бележки по негов адрес — така че реших от този момент да се държа колкото е възможно по-мило и се надявах, че няма да има други проблеми.

Хенри замълча и отпи от чашата с уиски. Погледнах го:

— Искаш да кажеш, че си мислел, че Бъни повече няма да създава проблеми? — попитах.

— Познавам го много по-добре от теб — отвърна ядосано.

— Ами онова, което е казал за полицията?

— Ричард, знаех, че Бъни не е готов да отиде в полицията.

— Ако ставаше дума само за мъртвеца, всичко щеше да бъде другояче, разбираш ли? — намеси се Франсис, привеждайки се напред в стола си. — Бъни не изпитва угризения, нито пък е изпълнен с морално възмущение. Той смята, че в цялата тази история ние сме постъпили несправедливо с него.

— Честно казано, мислех, че му правя услуга — каза Хенри. — Но той беше сърдит — още е сърдит, защото не сме му казали. Чувства се наскърбен. Изолиран. Най-доброто, което можех да направя, бе да се опитам да поправя това. С него сме стари приятели.

— Кажи му за нещата, които Бъни си е накупил с твоята кредитна карта, докато си бил болен.

— Това го разбрах много по-късно — продължи мрачно Хенри. — Сега няма кой знае какво значение — и запали нова цигара. — Предполагам, че когато е разбрал истината, е изпаднал в шок. А и се намираше в чужда страна, чийто език не говори и нямаше пукната пара в джоба си. Известно време всичко беше наред, но много бързо, въпреки всички обстоятелства, схвана, че на практика съм в ръцете му. Сам можеш да си представиш на какво ме подложи от този миг нататък. През цялото време говореше за това. В ресторантите, в магазините, в такситата. За щастие бяхме там извън сезона и нямаше много английски туристи, но със сигурност знам, че има цели американски семейства, които се чудят в домовете си в Охайо дали все пак… Господи! Какви изчерпателни монолози имаше в „Остерия дел’Орсо“, ами скандалът на виа деи Честари? И доста несполучливото пресъздаване на цялата история в Гранд хотела.

Един следобед пиехме кафе в едно заведение. Бъни преразказваше неспирно историята, а аз забелязах, че на съседната маса седеше мъж, който попиваше всяка негова дума. Станахме да си вървим. Той също се изправи. Не знаех какво да мисля. Знаех, че е немец, защото го бях чул да си говори със сервитьора, но нямах представа дали знае английски, дали Бъни е произнасял достатъчно отчетливо фразите, та онзи да е схванал нещо. Може би беше просто хомосексуален, но не исках да поемам никакви рискове. Избрах много заобиколен път, за да се приберем — криввах насам-натам и бях убеден, че сме му се изплъзнали, но се оказа, че бъркам, защото когато се събудих на другата сутрин и погледнах през прозореца, той седеше до фонтана. Бъни беше въодушевен. За него всичко беше като в шпионски филм. Искаше да излезе, за да види дали онзи ще се опита да ни проследи и на практика трябваше да приложа сила, та да го спра. Цяла сутрин гледах през прозореца. Германецът се мотаеше наоколо, изпуши няколко цигари и след два-три часа изчезна. Бъни беше започнал да се оплаква още от обяд, но чак в четири излязохме да си вземем нещо за ядене, защото врявата, която вдигаше, стана нетърпима. Бяхме изминали няколко пресечки след площада, когато ми се стори, че отново видях германеца, който вървеше на известно разстояние зад нас. Обърнах се и тръгнах срещу него, защото исках да го срещна лице в лице, но той изчезна. Само след няколко минути отново се обърнах назад и той пак се появи и тръгна по петите ни.

Дотогава само се притеснявах, но след тази случка започнах сериозно да се страхувам. Веднага кривнахме в една странична уличка и по заобиколни пътища се прибрахме вкъщи — Бъни така и не обядва него ден, и ме подлуди. Седях до прозореца, докато се стъмни, нареждах му да мълчи и се опитвах да измисля какво да правя. Не бях убеден, че германецът знаеше къде живеем, иначе защо щеше да броди по площада вместо направо да дойде в апартамента ни, ако имаше нещо да ни казва? Както и да е. Посред нощ напуснахме стаите и се регистрирахме, за радост на Бъни, в „Екселсиор“. Знаеш как е, рум сървис. През остатъка от пребиваването ми в Рим непрестанно се озъртах, за да видя германеца, Бога ми, дори все още го сънувам, но така и не го видях никога повече.

— Какво мислиш, че е искал? Пари?

Хенри вдигна рамене:

— Кой знае. За съжаление по онова време ми бяха останали много малко пари. Разходките на Бъни до шивача и разни други негови прищевки напълно ми изпразниха джобовете, капакът беше, когато се наложи да се пренесем в хотела — не ми пукаше за парите, наистина, но той ме влудяваше. Нито за минута не ме оставяше сам. Беше невъзможно да пиша писмо или да се обадя по телефона и Бъни да не се промъква някъде зад гърба ми, arrectis auribusi112 и опитващ се да подслушва. Използваше, че съм влязъл да се къпя и ровеше из нещата ми. Когато се връщах в стаята си, намирах дрехите си в скрина на топка и трохи между страниците на тетрадките си. Всяко мое действие събуждаше подозренията му.

Търпях, докато можех, но започна да ме обзема отчаяние, а и, честно казано, никак не ми беше добре. Знаех, че е опасно да го оставя съвсем сам в Рим, но ежедневието ми с всяка изминала минута ставаше все по-непоносимо и накрая стана пределно ясно, че оставането ни в града изобщо няма да реши проблемите. Бях осъзнал, че при никакви обстоятелства ние четиримата не можехме да се върнем в колежа напролет. Въпреки че, както виждаш, сега сме тук. Трябваше да изработим план, който вероятно щеше да бъде чиста Пирова победа, а и най-вероятно нямаше да бъде добър. Но за тази цел се нуждаех от време и тишина, няколко седмици спокойствие в Щатите, за да реша какво ще правя. Речено-сторено, една нощ в „Екселсиор“, когато Бъни беше пиян и спеше като пън, си опаковах багажа, оставих му билета и две хиляди долара, взех такси, което ме откара на летището и се качих на първия самолет за дома. Не му оставих никаква бележка.

— Оставил си му две хиляди долара? — попитах втрещен.

Хенри сви рамене, а Франсис поклати глава и изсумтя:

— Това не е нищо.

Зяпнах ги.

— Наистина не е нищо — меко допълни Хенри. — Не искам да ти казвам колко ми струваше това пътуване до Италия. Родителите ми са щедри, но не са чак толкова щедри. Като изключим последните няколко месеца, досега никога не ми се е налагало да им искам пари. Спестяванията ми на практика се стопиха, а и не знам докога ще продължават да вярват на историите за скъпоструващи ремонти по колата и т.н. Готов бях да приема всички капризи на Бъни, но той сякаш не разбира, че все пак съм колежанин на издръжка и джобът ми не е бездънен… Най-ужасното на всичко това е, че не му се вижда краят. Не знам какво ще се случи, ако на родителите ми им писне и ме отрежат, а вероятността това да се случи е огромна, при условие, че нещата продължават в същия дух.

— Бъни те изнудва?

Хенри и Франсис се спогледаха.

— Ами… не съвсем — отвърна Франсис.

Хенри поклати глава:

— Бъни не мисли за това по този начин — уморено продължи той. — За да го разбереш, трябва да познаваш родителите му. Семейство Коркоран изпращат синовете си в най-скъпите училища, в които могат да ги запишат и след като веднъж бъдат приети там, ги оставят да се оправят сами. Баща му и майка му не му дават и пукнат цент. Явно никога не са му давали. Бъни ми разказа, че когато са го изпратили в „Свети Джеръм“, не са му дали пари дори за учебници. Доста странен начин за отглеждане на деца според мен, напомнят ми за някои видове влечуги, които излюпват малките си и ги оставят на произвола на съдбата. Ето защо няма нищо странно, че Бъни си е втълпил, че е по-благородно да живееш, като използваш хората, отколкото да работиш.

— Мислех си, че родителите му са хора с потекло — казах аз.

— Семейство Коркоран имат претенции за величие, но нямат парите, за да ги подкрепят. Затова няма нищо изненадващо, че смятат за изключително аристократично и благородно да отглеждат децата си за сметка на другите хора.

— Бъни няма и капчица срам, когато става дума за използване — вмъкна Франсис. — Възползва се дори от близнаците, които са почти толкова бедни, колкото е и той самия.

— Колкото са по-големи сумите, толкова по-добре, да не говорим, че никога не му хрумва, че трябва да ги върне. Разбира се, че по-скоро би умрял, отколкото да си намери работа.

— Семейство Коркоран биха предпочели да го видят мъртъв — кисело каза Франсис, докато запали цигара и се закашля, издишвайки. — Тази погнуса от извършване на всякакъв труд обаче изчезва, когато човек се види принуден да се грижи за себе си.

— Немислимо е — допълни Хенри, — по-скоро ще си намеря работа, десет работи, отколкото да прося от хората. Ами ти самия — обърна се към мен, — родителите ти не са особено щедри с теб, нали? Нежеланието ти да им поискаш пари граничи с глупостта.

Нищо не можах да кажа от срам.

— За Бога! Мисля, че щеше да предпочетеш да умреш в онзи склад, отколкото да ни телеграфираш и да ни поискаш няколкостотин долара — той запали цигара и с категоричен вид издуха сивкаво облаче дим. — Това е незначителна сума. Сигурен съм, че до края на следващата седмица ще сме изхарчили два-три пъти повече за Бъни.

Зяпнах го:

— Майтапиш се.

— Де да беше така.

— Аз също нямам нищо против да давам пари — каза Франсис, — когато имам. Но Бъни не знае граници. Дори и преди години за него не представляваше нищо да поиска няколкостотин долара, без да му мигне окото, просто ей така.

— А и никога не благодари — вметна раздразнено Хенри. — За какво може да ги похарчи? Ако имаше и капчица срам, досега да е отишъл на трудовата борса и да си е намерил работа.

— След няколко седмици аз и ти може да се озовем там, ако продължава в същия дух — каза мрачно Франсис, докато си наливаше още една чаша с уиски и успя да разлее голяма част от него по масата. — Хиляди — обърна се той към мен, вдигна чашата с треперещата си ръка и внимателно отпи. — Повечето от тях отидоха за сметките в ресторантите, свиня такава. Всичко уж е чиста дружеска атмосфера, защо не отидем да вечеряме и т.н., пък и как бих могъл да откажа, след като положението е такова. Майка ми мисли, че вземам наркотици. Предполагам, че не би могла да си помисли и друго. Казала е на дядо и баба да не ми дават никакви пари и от януари не съм получил нищо освен чека от дивидентите. Те ми стигат, но не мога да си позволя да водя хората да се хранят за по няколкостотин долара всяка вечер.

Хенри сви рамене.

— Бъни винаги е бил такъв. Винаги. Забавен е, харесвах го и го съжалявах. Нищо не ми струваше да му заема пари, за да си купи учебници, макар да знаех, че няма да ми ги върне.

— Само че вече не става дума за пари само за учебници — каза Франсис. — А и сега не можем да откажем.

— Колко още можете да издържите?

— Не много.

— А когато свършат парите?

— Не знам — отговори Хенри и бръкна под очилата, за да разтърка очите си.

— Искате ли да говоря с него?

— Не — отвърнаха един през друг Хенри и Франсис, а бързината на отговора им ме учуди.

— Защо?

Настъпи неловка тишина, която най-накрая бе нарушена от Франсис.

— Ами, сам прецени дали ще говориш с него, но Бъни ревнува от теб. И без това вече си мисли, че сме се съюзили срещу него. Ако остане с впечатлението, че и ти си на наша страна…

— С нищо не трябва да показваш, че знаеш — каза Хенри. — Никога, защото положението ще се влоши още повече.

За известно време никой от нас не проговори. Жилището изглеждаше синкаво от цигарения дим, на неговия фон белият балатум изглеждаше студен и сюрреалистичен. През стените до нас достигаше музика от уредбата на съседите. „Грейтфул дед“113. Господи.

— Стореното от нас е ужасно — каза изведнъж Франсис. — Не сме убили някой велик мислител, но въпреки това. Позорно е. Изпитвам угризения.

— Аз също, разбира се — вмъкна между другото Хенри, — но не чак толкова, че да отида в затвора.

Франсис изсумтя, наля си още една чаша уиски и я изпи на един дъх.

— Не — каза той, — не чак толкова.

Отново настъпи мълчание. Спеше ми се, беше ми зле, сякаш всичко бе някакъв протяжен сън, причинен от лошо храносмилане. Бях го казал веднъж, но отново повторих въпроса, леко изненадан от звука на глас си в тихата стая:

— Какво ще правите?

— Не знам какво ще правим — отвърна спокойно Хенри, сякаш го питах за плановете му за следобеда.

— Аз пък знам какво няма да направя — каза Франсис. Изправи се, олюлявайки се, и разхлаби с показалеца яката си. Погледнах го изненадано, а той се разсмя на недоумението ми.

— Искам да спя — допълни той и мелодраматично завъртя очи, — „dormir plutot que vivre!114“

— „Dans un sommeil aussi doux que la mort…115“ — продължи Хенри с усмивка.

— Бога ми, Хенри, ти знаеш всичко — каза Франсис. — Отвращаваш ме.

Той се обърна, поклащайки се, като разхлабваше вратовръзката си и с олюляване излезе от стаята.

— Мисля, че е пиян — коментира Хенри, когато някъде из къщата се затръшна врата и чухме как водата потече с все сила в банята. — Рано е още. Да изиграем една-две игри на карти?

Опулих се.

Пресегна се и извади колода карти от кутия в края на масата — бяха правени в „Тифани“, с небесносини гърбове и монограма на Франсис в златно. Започна да ги разбърква с движенията на стар картоиграч.

— Можем да играем на безиг116 или пък, ако предпочиташ, на юка117 — каза Хенри, докато синьото и златното в ръцете му се сливаха в едно. — Самият аз харесвам покер, макар че е просташка игра и никак не е интересна, когато се играе от двама, но въпреки това в нея има известен елемент на случайност, който доста ми допада.

Погледнах към него, към нетрепващите му ръце и свистящите карти, и изведнъж в ума ми изниква образа на Тоджо118, който в разгара на войната кара адютантите си да играят карти с него по цяла нощ.

Хенри побутна колодата към мен.

— Искаш ли да цепиш? — попита и запали цигара.

Взрях се в картите, а после и в нетрепващия пламък на клечката кибрит, която гореше между пръстите му:

— Не се притесняваш кой знае колко за всичко това, а?

Хенри дръпна здраво от цигарата, издиша дима и изгаси клечката:

— Не — отвърна той замислено, докато гледаше как сивкавата нишка струи от горящия връх на цигарата. — Мисля, че ще мога да измъкна всички нас. Но всичко зависи от определена възможност, която трябва да се появи и която трябва да изчакаме. Разбира се, предполагам, че в края на краищата всичко зависи от това докъде сме готови да стигнем. Да раздавам ли? — и отново се пресегна към картите.

Събудих се, легнал в неудобна поза, от тежък и лишен от всякакви видения сън на дивана на Франсис. Утринното слънце струеше през прозорците зад мен. Известно време не помръднах, опитвах се да си спомня къде се намирам и защо съм тук — първоначално усещането бе приятно, но щом си припомних случилото се през изминалата нощ, всичко се вгорчи. Седнах и потърках гънките, очертали се по бузата ми от възглавницата на дивана. От движението ме заболя глава. Загледах се в препълнения пепелник, почти празната бутилка от уиски и недовършения покер-пасианс на масата. Значи всичко бе истинско, не беше сън.

Бях жаден. Тръгнах към кухнята, стъпките ми отекваха в тишината, изпих чаша вода прав до умивалника. Според часовника в кухнята беше седем сутринта.

Напълних чашата отново, отнесох я във всекидневната и седнах на дивана. Отпивах бавно, защото от първата чаша, която изпих на един дъх, ми се зави свят, и гледах към оставения от Хенри покер-пасианс. Сигурно го е редил, докато съм спял. Вместо да се опита да подреди флошове по колони и фулове и четворки по редове, което е най-разумния начин, за да излезе този пасианс, той се бе опитал да подреди всички карти от един цвят по редове и се бе провалил. Защо ли го е направил? Искал е да види дали ще го подреди въпреки неблагоприятните изгледи? Или просто е бил уморен?

Събрах картите, разбърках ги и ги подредих една по една, съобразно тактическите правила, на които самият той ме бе научил — бих резултата му с петдесет точки. Студените, издължени лица се взираха в мен — валетата в черно и червено, и дама спатия с нейните безизразни очи. Изведнъж ме заля вълна от умора, повръщаше ми се. Взех палтото от гардероба и излязох, като тихо затворих вратата зад себе си.

Утринната светлина придаваше на преддверието вид на болничен коридор. Спрях се несигурно на стълбите и погледах назад към вратата на Франсис, която бе неразличима сред останалите в дългата безлична редица.

Предполагам, че ако някога съм се поколебал, това е било тогава, когато стоях на онова студено и зловещо стълбище, и гледах към вратата, от която бях дошъл. Кои бяха тези хора? Колко добре ги познавах? Можех ли наистина да се доверя на някого от тях, когато ножът опреше до кокала? Защо сред всички останали бяха избрали мен, за да ми се доверят?

Смешно е, но сега, като се замисля, осъзнавам, че точно в онзи определен миг, когато стоях и примигвах в безлюдния коридор, бе моментът, когато можех да взема друго решение и да извърша нещо съвсем различно от онова, което сторих в действителност. Разбира се, тогава не разбрах съдбовността на мига, предполагам, че винаги става така. Вместо това просто се прозях, отърсих се от моментната замаяност и продължих надолу по стълбите.

Прибрах се в стаята си все още замаян и изтощен. Повече от всичко исках да спусна щорите и да легна в леглото, което изведнъж ми се стори най-изкусителното ложе в света, въпреки влажната възглавница, мръсните чаршафи и всичко останало. Но това бе невъзможно. След два часа имах занятия по писане на съчинение на гръцки, а не си бях написал и домашното.

Задачата бе да напишем есе от две страници на гръцки върху епиграма на Калимах по наш избор. Бях написал само една страница и бързо се заех да го довърша, обзет от нетърпение и съчинявайки по леко нечестен начин — пишех на английски, а после превеждах дума по дума. Джулиан ни бе помолил да не го правим. Той казваше, че ценността на съчинението на гръцки не е в това, че ни дава някаква лекота в боравенето с езика, която не бихме могли да усвоим по друг начин, а в това, че, ако правим всичко както трябва, ще придобием умението да мислим на гръцки. Обясняваше ни, че начинът на мислене се променя, когато бъде ограничен от строг и непознат език. Определени общоприети идеи стават необясними, а други, за които никога не си помислял, оживяват и придобиват нова, чудотворна яснота. Предполагам, че ако съм принуден, ще ми е трудно да обясня на английски какво точно искам да кажа. Мога само да напиша, че по своята същност incendium119 е напълно различно от feu120, с който французина пали цигарата си. Двете са много различни от яростния и нечовешки pur, познат на гърците — този pur, който изригва от кулите на Илион или подскача и вие на пустия и брулен от вятъра бряг от погребалната клада на Патрокъл.

Pur: тази единствена дума държи в себе си тайната, светлината и ужасяващата яснота на древногръцкия език. Как да ви накарам да видите тази странна и ярка светлина, която се просмуква в описанията на Омир и осветява диалозите на Платон — чужда светлина, необяснима с нашия обикновен език? Нашият общ език е езикът на неяснотата, на странното, дом на сенките и дрипльовците, на кинжалите и бирата, това е езикът на Ахав, Фалстаф, на госпожа Гъмп121. Намирам го за напълно подходящ за подобни размишления, но с него изобщо не съумявам да обясня какво обичам в гръцкия, който е език, напълно чужд на всякакви витиеватости и причудливости. Това е език, обсебен от действието, от насладата да наблюдаваш как деянието поражда друго деяние, как то се отправя напред, последвано от други деяния, които прииждат от всички страни и някъде там, назад, тръгват в крак и образуват една дълга и стройна редица от причина и следствие, които неизбежно ще доведат до единствения възможен край.

В известен смисъл именно поради това се чувствах толкова близък с останалите от групата по гръцки. И те познаваха този красив и опустошен пейзаж, мъртвите векове, и те са имали същото изживяване, когато са вдигнали поглед от книгите с очи, в които гори пети век, а пред тях се е възправил смущаващо бавен и чужд свят, който сякаш не е техен дом. Именно по тази причина се възхищавах особено на Джулиан и Хенри. Техният разум, самите им очи и уши бяха неизменно съсредоточени в пределите на тези строги и древни ритми — факт е, че светът сякаш не беше техен дом, поне светът такъв, какъвто го познавах. Но те далеч не бяха редки посетители по тази земя, която самият аз познавах само като възхищаващ се турист, а до известна степен бяха нейни постоянни жители, толкова постоянни, колкото бе възможно да бъдат. Древногръцкият е труден език, наистина много труден, при него съществува реалната възможност да го изучаваш цял живот и да не можеш да обелиш нито дума. Дори и сега се усмихвам при мисълта за премерения и официален английски на Хенри — английски на добре образован чужденец — при това сравнен с будещото учудване дар слово и самоувереност на неговия гръцки — бърз, изразителен и остроумен. Винаги съм се учудвал, когато ги слушах с Джулиан да говорят на гръцки, да спорят и да се шегуват, нещо, което никога не чух нито един от двамата да прави на английски. Безброй пъти съм виждал как Хенри вдига телефона с раздразненото и предпазливо „Ало“ и дано никога не забравя рязкото и неустоимо удоволствие от неговото „Khairei!“, щом чуеше гласа на Джулиан от другата страна.

С оглед на историята, която току-що бях чул, епиграмите на Калимах, свързани с румени бузи, вино и целувките на младежи с изваяни тела под светлините на факлите, ми се струваха неуместни. Вместо това избрах една доста тъжна, чийто превод гласи следното: „На заранта погребахме Меланип, с изгрева на слънцето девойката Васило умря от собствената си ръка, тъй като не можеше да понесе да положи брат си на кладата и да живее; домът бе застигнат от двойна горест, а цяла Кирена преклони глави, когато видя дома на щастливите деца опустял“.

Завърших съчинението за по-малко от час. Препрочетох го и проверих окончанията, после си измих лицето и смених ризата, взех книгите и тръгнах към стаята на Бъни.

От нас шестимата, само аз и Бъни живеехме в общежитията. Неговата сграда се намираше срещу столовата от другата страна на поляната. Стаята му бе на партера, което сигурно му причиняваше неудобства, тъй като прекарваше по-голямата част от времето си на горния етаж в кухнята — гладеше панталоните си, тършуваше из хладилника или по риза, наведен през прозореца, викаше към преминаващите. Когато не отвори вратата на стаята си, се качих горе, за да го потърся и го намерих да седи на перваза на прозореца, пиеше кафе и разглеждаше списание. Малко се изненадах, когато видях там и близнаците. Чарлс бе кръстосал левия си глезен над десния и вяло разбъркваше кафето си, загледан през прозореца, а Камила — това ме изненада най-много, защото тя не беше много по домакинските задължения — гладеше една от ризите на Бъни.

— А, здрасти, друже — каза Бъни. — Влизай. Седим си тук на приказки и кафе. Да, жените ги бива за две неща — добави той, когато ме видя, че гледам към Камила и дъската за гладене, — и тъй като съм джентълмен — смигна ми недвусмислено — не искам да кажа кое е другото нещо, в смесена компания сме. Чарлс, ще му донесеш чаша кафе, нали? Няма нужда да я миеш, достатъчно е чиста — вметна рязко, когато видя, че Чарлс взема мръсна чаша и пуска водата. — Написа ли си съчинението?

— Да.

— Коя епиграма?

— Двадесет и втора.

— Хм. Изглежда всички са избрали сантименталните. Чарлс е писал по една, в която едно момиче умира и всички приятели скърбят за нея, а ти, Камила, си избрала…

— Четиринадесета — отвърна Камила без да вдига поглед и притисна доста яростно върха на ютията в яката на ризата.

— Ха. Самият аз избрах една от по-колоритните. Бил ли си във Франция, Ричард?

— Не.

— Значи това лято трябва да дойдеш с нас.

— С кои вас?

— С Хенри и мен.

Останах толкова слисан, че можах само да примигна срещу него.

— Франция? — попитах.

— Ме уии. Двумесечно пътешествие. Нещо уникално. Погледни — и ми подхвърли списанието. Сега видях, че беше лъскава брошура.

Прегледах го. Беше претенциозно пътешествие — „луксозна баржа-хотел“, с която се тръгва от Шампан, после с балон се отива до Бургундия, където чака друга баржа, през Божоле, към Ривиерата, Кан и Монте Карло — беше богато илюстрирана, с ярки цветни фотографии на изискани ястия, покрити с цветя палуби на лодките, щастливи туристи, „гръмващи“ бутилки шампанско и махащи от кошницата на балона към киселите стари селяни по полетата под тях.

— Изглежда супер, нали? — каза Бъни.

— Приказно.

— В интерес на истината, Рим беше добро място, но когато го опознаеш, ти заприличва на клоака. Освен това искам повече развлечения. Да се движа, да опозная местните обичаи. Между нас да си остане, но мисля, че на Хенри ще му хареса.

Обзалагам се, че ще му хареса, си помислих, докато гледах снимката на налудничаво ухилена жена, която държеше пред обектива франзела.

Близнаците усърдно избягваха погледа ми, Камила се бе навела над ризата на Бъни, а Чарлс ми бе обърнал гръб и облегнат на перваза, гледаше през кухненския прозорец.

— Разбира се, това нещо с балона е страхотно — продължи Бъни разговорливо, — но знаеш ли, чудех се къде ходиш до тоалетната? През борда или…?

— Виж, мисля, че това ще ми отнеме няколко минути — каза рязко Камила. — Почти девет е. Защо не тръгнете с Ричард и Чарлс. Кажете на Джулиан да не ме чака.

— Няма да ти отнеме толкова време, нали? — попита троснато Бъни и проточи врат, за да види. — Какъв е проблемът? Между другото, къде си се учила да гладиш?

— Никога не съм се учила. Изпращахме нещата си в пералнята.

Чарлс тръгна към вратата на няколко крачки след мен. Прекосихме коридора и слязохме по стълбите, без да си кажем дума, но когато се озовахме на долния етаж, той ме хвана за ръката и ме вкара в една празна стая за игра на карти. През двадесетте и тридесетте години в Хампдън бриджът е бил на мода, с отмирането на този каприз стаите не са били пригодени за нещо ново, сега никой не ги използваше, освен за сделки с наркотици, за писане на пишеща машина или за забранени любовни срещи.

Затвори вратата. Озовах се срещу стара маса за игра на карти, чиито четири ъгъла бяха инкрустирани с каро, купа, спатия и пика.

— Хенри ни се обади — каза Чарлс. С палеца си ровичкаше повдигнатия ръб на карото и упорито не повдигаше глава.

— Кога?

— Рано тази сутрин.

И двамата замълчахме.

— Съжалявам — каза после Чарлс, поглеждайки встрани.

— За какво съжаляваш?

— Съжалявам, че ти е казал. Съжалявам за всичко. Камила е много разстроена.

Изглеждаше доста спокоен — уморен, но спокоен, а умните му очи срещнаха моите с тъжна и тиха искреност. Изведнъж се почувствах ужасно разстроен. Обичах Франсис и Хенри, но не можех да си помисля, че нещо може да се случи на близнаците. Изпитах силна болка, когато се сетих колко мили са били винаги, колко сладка бе Камила през онези първи странни седмици, как Чарлс винаги си намираше повод да се отбие в стаята ми, или се обръщаше към мен в тълпата с една спокойна дързост, която показваше, че с него сме добри приятели и която стопляше сърцето ми. Спомних си за разходките, пътешествията с колата и вечерите в дома им, за писмата им, на които често не отговарях, но които редовно пристигаха през дългите зимни месеци.

Някъде над себе си дочух писъците и стенанията на водопроводните тръби. Спогледахме се.

— Какво възнамеряваш да правиш? — попитах. Това сякаш бе единственият въпрос, който бях задал на всекиго през изминалите двадесет и четири часа, но никой не ми бе дал задоволителен отговор.

Той сви рамене или по-скоро повдигна по своя смешен начин едното си рамо — двамата със сестра му имаха този навик.

— Нямам представа — отвърна уморено. — Трябва да вървим.

Хенри и Франсис бяха в кабинета на Джулиан, когато стигнахме там. Франсис не беше завършил съчинението. Трескаво пишеше втората страница с посинели от мастило пръсти, а Хенри проверяваше първата, като тук-там означаваше с писалката си ударения и придихания.

Не вдигна глава.

— Здравейте, бихте ли затворили вратата?

Чарлс я ритна с крак.

— Лоши новини — каза той.

— Много лоши?

— Финансово, да.

Без да спира работа Франсис изруга тихо и бързо под нос. Хенри отривисто постави няколко последни знака и после развя листа, за да засъхне мастилото.

— Добре, за Бога! — каза той меко. — Надявам се, че може да почакат. Не искам да мисля за това по време на часа. Франсис, какво става с последната страница?

— Дай ми минута — измъчено отвърна Франсис, а думите му се влачеха след забързаното дращене на химикалката му.

Хенри застана зад стола му, надвеси се над рамото му и започна да проверява горната част от последната страница. Беше се облегнал с лакът на масата.

— Камила с него ли е? — попита той.

— Да. Глади му противната, стара риза.

— Хммм — посочи Хенри нещо с върха на писалката си. — Франсис, тук трябва да използваш желателно, а не подчинително наклонение.

Франсис, който почти бе завършил страницата, се пресегна и го поправи.

— И този лабиал е „пи“, а не „капа“.

Бъни закъсня и беше в отвратително настроение.

— Чарлс — започна той грубо, — ако искаш сестра ти някога да се омъжи, по-добре я научи да борави с ютията.

Бях изтощен и зле подготвен, едва успявах да се съсредоточа върху урока. Имах френски в два часа, но след гръцкия се прибрах в стаята си, взех приспивателно и си легнах. Хапчето беше излишно, не се нуждаех от него, но възможността да не мога да си намеря място и да прекарам целия следобед в сънуване на кошмари, и да чувам далечните шумове от водопроводните тръби, ми беше противна само като си я представех.

Така че спах непробудно, по-непробудно, отколкото трябваше и денят се изниза бързо. Почти се бе стъмнило, когато някъде от дълбините осъзнах, че някой чука на вратата.

Беше Камила. Сигурно съм изглеждал ужасно, защото тя повдигна вежди и се разсмя.

— През цялото време спиш — каза. — Как така се случва, че винаги спиш, когато дойда да те видя?

Примигнах срещу нея. Щорите бяха спуснати и в коридора бе тъмно. Както бях още полуупоен и замаян, тя не ми се стори тъй ярка и недостижима, а по-скоро като неописуемо деликатно видение със своите тънки китки, светлосенки и разбъркана коса. Това бе Камила, която, далечна и прекрасна, живееше в мрачния будоар на сънищата ми.

— Заповядай — казах.

Тя влезе и затвори вратата след себе си. Седнах, бос и с разтворена яка, на края на неоправеното легло, помислих си колко хубаво би било, ако това наистина бе сън, ако мога да отида там, където бе седнала, да обгърна лицето й с ръце и да я целуна по клепачите, по устните, по онова място на главата й, където косата й с цвят на мед се прелива в златна коприна.

Дълго време се гледахме един друг.

— Болен ли си? — попита тя.

Златната й гривна проблесна в тъмнината. Преглътнах. Трудно ми бе да измисля какво да кажа.

Камила отново се изправи.

— По-добре да вървя. Извинявай, че те обезпокоих. Дойдох да те поканя на разходка.

— Моля?

— Разходка с колата. Няма проблем. Някой друг път.

— Къде?

— Някъде. Никъде. Ще се срещнем с Франсис в столовата след десет минути.

— Не, почакай — кой знае защо се чувствах прекрасно. Наркотичната тежест все още спъваше много приятно крайниците ми и си представих колко забавно ще бъде да вървя с нея, замаян и хипнотизиран, до столовата сред чезнещата светлина и снега.

Изправих се — отне ми цяла вечност да го направя, защото подът постепенно се отдалечаваше пред очите ми, сякаш благодарение на някакъв процес в организма ми ставах все по-висок и по-висок — и отидох до гардероба. Подът под краката ми се поклащаше леко като корабна палуба. Намерих палтото си, а после и един шал. Ръкавиците бяха нещо твърде сложно, за да се занимавам с тях.

— Добре. Готов съм.

Тя повдигна вежди.

— Навън е студеничко. Не мислиш ли, че трябва да си сложиш обувки?

Кишата и студеният дъжд ни съпровождаха по пътя до столовата, а когато стигнахме, вътре ни очакваха Чарлс, Франсис и Хенри. Тази конфигурация ми се стори значима по начин, който не ми бе напълно ясен — всички освен Бъни.

— Какво става? — попитах, примигвайки.

— Нищо — отвърна Хенри, очертавайки форма на пода с острия и бляскав връх на чадъра си. — Излизаме на разходка с колата. Мислех, че ще е забавно… — тук направи тактична пауза, — ако се махнем за малко от училище, може би да вечеряме…

Помислих си, че тук подтекстът бе „без Бъни“. Къде беше той? Върхът на чадъра на Хенри проблесна. Вдигнах поглед и видях, че Франсис ме гледа с почуда.

— Какво има? — казах раздразнено, като се поклащах леко на прага.

Той въздъхна рязко и попита развеселено:

— Пиян ли си?

Всички ме гледаха странно.

— Да — отвърнах. Не беше истината, но нямах настроение да обяснявам.

Мразовитото небе, замъглено над върховете на дърветата от ситния дъждец, караше познатия пейзаж около Хампдън да изглежда далечен. Долините бяха побелели от мъглата, а връх Катаракт бе напълно закрит и невидим в студения думан. Не съзирах тази всезнаеща планина, която за моите сетива приземяваше Хампдън и околностите му, и въпреки че бях минавал по това шосе хиляди пъти по различно време на годината, ми бе трудно да се ориентирам и имах усещането, че сме се отправили към странна и необозначена територия. Шофираше Хенри, при това както винаги доста бързо — гумите свистяха по мокрия черен път, а водните пръски отхвърчаха нависоко от двете страни.

— Преди месец разглеждах това място — каза той и забави, когато наближихме бяла ферма на един хълм, край която по заснеженото пасбище тук-там се виждаха бали сено. — Все още го продават, но мисля, че му искат прекалено много.

— Колко акра? — попита Камила.

— Сто и петдесет.

— Какво, за Бога, ще правиш с толкова много земя, момко? — каза тя, вдигна ръка, за да отмахне косата от очите си и отново видях проблясъка на гривната й: „Разветите коси са мили, разветите върху устата люляци, разветите коси във сутринта…“122 Нали не искаш да я обработваш?

— Според мен — отвърна Хенри, — колкото повече земя, толкова по-добре. Ще ми се да имам толкова много земя, че оттам където живея, да не мога да видя нито една магистрала, телефонен стълб и нищо от останалите неща, които не искам да виждам. Предполагам, че в наше време и в тази епоха е невъзможно, а мястото е практически на пътя. Имаше още една ферма, отвъд границата с щата Ню Йорк…

Един камион се стрелна край нас сред дъжд от пръски.

Всички изглеждаха необичайно отпуснати и освободени. Мисля, че знаех защо — Бъни не беше с нас. Избягваха тази тема с преднамерено равнодушие. Сигурно беше някъде и правеше нещо, но какво точно не исках да питам. Облегнах се назад и се загледах в сребърните криволичещи пътечки, които дъждовните капки оставяха, след като се удареха в стъклото от моята страна.

— Ако ще си купувам къща някъде — каза Камила, — тук ще е. Винаги съм харесвала планините повече, отколкото крайбрежието.

— Аз също — заговори Хенри. — Предполагам, че в това отношение вкусовете ми са доста елинистични — интересуват ме места без излаз на море, отдалечени и диви. Никога не съм изпитвал и най-малък интерес към морето. По-скоро отговарям на описанието на Омир за жителите на Аркадия, нали помните? „С кораби те си нямаха вземане-даване…“

— Това е, защото си израснал в средния Запад — каза Чарлс.

— Ако някой следва тази логика, тогава трябва да обичам равнини и полета. А аз не ги обичам. В „Илиада“ описанието на Троя е кошмарно — само равнини и палещо слънце. Не. Винаги ме е привличал неравния и див релеф. Най-старите езици произхождат от такива места, както и най-странните митове, най-древните градове и най-варварските религии — самият Пан е роден в планините. И Зевс. „В Парасия роди те Рея… — поде унесено на гръцки, — хълм имаше, покрит с гъсталак непроходим…“123

Беше се стъмнило. Пейзажът край нас се бе ширнал забулен, загадъчен и тих в нощта и мъглата. Тази част на щата бе отдалечена и през нея не пътуваха често — скалиста и с гъсти гори, тя нямаше нищо общо със старомодния чар на Хампдън и меките му хълмове, с малките дървени къщи за скиорите и антикварните магазини. Тази земя бе висока, опасна и дива, всичко бе черно, нямаше дори рекламни табла.

Франсис, който познаваше областта по-добре от нас, каза, че наблизо има странноприемница, но беше трудно да си представиш, че в радиус от осемдесет километра има нещо обитаемо. После свихме зад един завой и фаровете ни осветиха ръждясала метална табела, надупчена със сачми от ловна пушка. На нея пишеше, че страноприемницата „Хусатоник“, истинското родно място на пай à la mode124, е точно пред нас.

Около сградата имаше разнебитена веранда с разкривени люлеещи се столове и лющеща се боя. Фоайето бе интересна смесица от махагон и проядено от молци кадифе. То бе осеяно с еленови глави, календари от бензиностанции и голяма сбирка от възпоменателни знаци по повод Двестагодишнината на САЩ.

Ресторантът бе почти празен, като изключим неколцината местни, които вечеряха и ни погледнаха с наивно и открито любопитство, когато влязохме, облечени в черни костюми и с очила. Зяпаха копчетата за ръкавели на Франсис с монограм и връзката му „Шарве“, Камила с момчешката прическа и лъскавото, късо астраганено палтенце. Леко се изненадах от откритото поведение на всички. Нямаше нито скрити погледи, нито неодобрителен взор, но после осъзнах, че вероятно тези хора не съзнаваха, че сме от колежа. Ако бяхме по-близо до града, щяха моментално да ни заклеймят като богатите хлапета от хълма — хлапета, които най-вероятно ще вдигнат много шум и ще оставят малък бакшиш. Но тук бяхме просто странници на място, където странниците идват рядко.

Никой не дойде да приеме поръчката ни дори. Вечерята се появи като с магическа пръчка: свинско печено, топли бисквити, ряпа, царевица и сок от американски орех в дебели порцеланови купи, които по ръба бяха украсени с портретите на американски президенти (чак до Никсън).

Сервитьорът — червендалесто момче с изгризани нокти — известно време се мота край нас, докато накрая попита срамежливо:

— Вие от Ню Йорк ли сте?

— Не — отвърна Чарлс, докато поемаше чинията с бисквитите от Хенри. — Оттук сме.

— От Хусатоник?

— Не. Исках да кажа от Върмонт.

— Не сте от Ню Йорк?

— Не — весело отговори Франсис, режейки печеното. — От Бостън съм.

— Ходил съм там — каза момчето впечатлено.

Франсис се усмихна разсеяно и се пресегна за чиния.

— Сигурно харесвате „Ред сокс“.

— В интерес на истината ги харесвам — продължи Франсис. — Доста. Но изглежда винаги губят, нали?

— Повечето време е така. Явно никога няма да видим как печелят първенството.

Момчето все още се размотаваше, опитвайки се да измисли какво още да каже, когато Хенри го погледна:

— Седни — каза неочаквано. — Защо не вечеряш с нас?

То бе обзето от неловко колебание, после придърпа един стол, но отказа да хапне каквото и да било. Каза, че ресторантът затваря в осем и едва ли някой друг ще дойде.

— Далеч сме от нощния живот и повечето хора тук си лягат доста рано.

Разбрахме, че се казва Джон Дийкън, че е на моята възраст — двадесет години — и само преди две години е завършил гимназията „Екиунокс“ в самия Хусатоник. Веднага след училище е започнал да работи във фермата на чичо си, а със сервиране се занимава отскоро, за да запълни зимните часове.

— Това ми е третата седмица — обясни момчето. — Мисля, че ми харесва тук. Яденето е добро, а и се храня безплатно.

Хенри, който по принцип не харесваше и не бе харесван от hoi polloi, категория, която според него включваше най-различни хора — от младежите с касетофони на рамо до административния ръководител на колежа Хампдън, който имаше значително състояние и степен по американска история от Йейл — изпитваше искрена симпатия към бедните, обикновените хора, хората от провинцията. Чиновниците в Хампдън го ненавиждаха, но разсилните, градинарите и готвачите му се възхищаваха. Не се отнасяше с тях като с равни — ако трябва да бъда точен, не се отнасяше с никого като с равен — но пък не прибягваше до снизходителната дружелюбност на богатите.

— Мисля, че когато става дума за болести, ние сме много по-лицемерни, отколкото хората от предишни епохи — сподели веднъж Джулиан. — В Америка богатият се преструва, че бедният му е равен във всичко с изключение на парите, а това просто не е истина. Някой от вас помни ли определението за справедливост на Платон в „Република“? Справедливостта в едно общество се изразява в това всяко едно ниво от йерархията да функционира на своето място и да бъде доволно от този факт. Бедният, който иска да се издигне над положението си, само ненужно вгорчава своя живот. Мъдрите бедни винаги са го знаели, както и мъдрите богати.

Сега не съм уверен, че това е вярно, защото ако е, тогава къде е моето място — трябва ли все още да лъскам стъклата на колите в Плано? Няма никакво съмнение, че Хенри бе напълно убеден във възможностите и положението си в света, и бе толкова доволен от тях, че притежаваше странната способност да кара други (включително и мен самия) да се чувстват доволни от по-ниското си положение, каквото и да бе то. Бедните рядко се впечатляваха от маниерите му, освен съвсем повърхностно, което пък от своя страна им позволяваше да прозрат през поведението му и да видят истинския Хенри. Онзи Хенри, когото аз познавах — сдържан, вежлив и в много отношения също толкова обикновен и откровен, колкото и те самите. Джулиан също притежаваше това качество и си бе спечелил огромното възхищение на съседите си, така както си представяме, че любезният Плиний се е радвал на любовта на бедните си съседи от Комо и Тифернум.

През по-голямата част от вечерята Хенри и момчето говореха с най-подробни и озадачаващи ме изрази за земята около Хампдън и Хусатоник — райониране, застрояване, цена за акър, неразчистена земя, право на собственост и кой го притежава — останалите вечеряхме и ги слушахме. Това бе разговор, който може да бъде дочут край всяка селска бензиностанция или бакалия, но това, че го чувах, ме направи необичайно щастлив и ми донесе облекчение.

Когато премислям събитията от миналото, ми е странно колко малко влияние бе оказал мъртвият фермер върху толкова нездраво и истерично въображение като моето. Много лесно мога да си представя безбройните кошмари, които подобно нещо може да предизвика — отваряне на вратата към въображаема класна стая, облечена във вълнена риза фигура без лице се подпира на една банка, или пък зловещата й гримаса, когато спира да пише на черната дъска и се извръща към мен. Предполагам, доста показателен е фактът, че много рядко се замислях за това и то само в случаите, когато това ми бе напомняно по някакъв начин. Мисля, че другите бяха обезпокоявани от мъртвеца толкова, колкото и аз самият, че дори и по-малко. Това си личеше от факта, че запазиха присъщото си поведение и добро настроение толкова дълго. Беше чудовищно, но самият труп не изглеждаше като нещо повече от реквизит, като нещо тъмно, донесено отвън от сценичните работници и поставено в краката на Хенри, за да бъде открито щом включат светлините. Образът на трупа, проснат вторачен и безмълвен, сред локвата кръв, неизменно предизвикваше тревожна тръпка, но тя бе относително безболезнена в сравнение с напълно истинската и неизменна заплаха, която сега осъзнах, че представлява Бъни.

Бъни създаваше илюзия за дружелюбна и непоколебима твърдост, но всъщност имаше изключително непостоянен характер. За това имаше ред причини, но онази, която изпъкваше над всички останали, бе абсолютната му неспособност да разсъди, преди да направи нещо. Той се носеше из света, воден от мъжделивите проблясъци на порива и навика, и уверен, че по пътя си няма да се натъкне на толкова големи препятствия, че да не успее да ги преодолее благодарение само на силата на мига. Неговият инстинкт обаче му изневери, когато се озова сред новите обстоятелства, създадени от убийството. Иначе казано, сега, когато старите и изпитани обозначения бяха преподредени в тъмното, механизмът за автопилот на психиката му бе безполезен — палубите бяха наводнени и той се носеше безцелно, натъквайки се на пясъчни плитчини и поемайки непрестанно в различни посоки.

Предполагам, че за обикновения наблюдател това си бе все същият Бъни — веселякът, който потупваше хората по гърба, похапваше бисквитки и шоколадови десерти в читалнята на библиотеката и пълнеше с трохи учебниците си по старогръцки. Но зад тази измамна фасада се случваха ясни и доста злокобни промени, промени, които вече смътно усещах, но които щяха с времето да се проявяват все по-ясно.

В някои отношения всичко си вървеше така, сякаш никога не се бе случвало нищо особено. Ходехме на училище, учехме по гръцки и въобще успявахме да дадем вид пред себе си и пред всички останали, че всичко бе наред. Тогава се радвах, че въпреки очевидно обърканото състояние, в което се намираше съзнанието му, Бъни успяваше да върши същите неща, както и преди. Сега, разбира се, осъзнавам, че рутината бе онова, което го държеше. Тя бе единствената останала му отправна точка и той се бе лепнал за нея с ожесточена, примитивна упоритост, което отчасти се дължеше на навика и отчасти, защото нямаше с какво друго да я замени. Предполагам, другите приемаха, че в някои аспекти запазването на старите ритуали бе игра в негова полза, за да го успокоят, но аз не я играех. Нито пък имах представа колко емоционално неуравновесен бе наистина, докато не се стигна до следното събитие.

Прекарвахме почивните дни в къщата на Франсис. Привидно всичко вървеше гладко, като изключим надвисналата и едва доловима сянка, свързана с всичко, отнасящо се до Бъни. Онази вечер той бе в добро настроение по време на вечерята. Когато тръгнах да си лягам, остана долу, допиваше останалото от вечерята вино и играеше табла с Чарлс — по всичко изглеждаше, че си е някогашният Бъни. По някое време през нощта бях събуден от силни и неразбираеми викове, идващи от стаята на Хенри в другия край на коридора.

Седнах в леглото и включих лампата.

— Не ти пука за нищо, нали? — чух крясъка на Бъни, който бе последван от трясък, сякаш книгите от бюрото бяха пометени на пода. — Не ти пука за нищо, освен за собствения ти шибан живот… нито на теб, нито на останалите… Ще ми се да разбера какво би казал Джулиан, кучи сине, ако му разкажа някои… Не ме докосвай — изкрещя той, — махай се!

Последва нов трясък като от съборени мебели, последван от ядосания и бърз говор на Хенри, над който се извиси гласът на Бъни.

— Давай! — изкрещя той толкова силно, че бях убеден, че е събудил цялата къща. — Опитай се да ме спреш. Гади ми се от теб, педал, нацист, гнусен, въшлив, жалък евреин…

Още един трясък, този път от разцепено дърво. Затръшна се врата. Нечии забързани стъпки прекосиха коридора. Последваха сподавени ридания — задъхани и ужасяващи ридания, които продължиха дълго време.

Около три часа, когато всичко бе утихнало и се канех отново да си лягам, дочух леки стъпки в коридора, а след малко се почука на вратата ми. Беше Хенри.

— Боже мой — каза той объркано, а погледът му шареше из стаята ми, спирайки се на разбърканото легло с балдахина и дрехите ми, които бяха пръснати на килима до него. — Радвам се, че си буден. Видях, че свети.

— За Бога, какво беше всичко това?

Той прокара ръка през разбърканата си коса.

— Какво мислиш, че беше? — попита ме с празен поглед Хенри. — Наистина не знам. Сигурно съм направил нещо, за да го предизвикам, но да пукна, ако знам какво. Четях в стаята си, а Бъни влезе и поиска речник. Всъщност, поиска да провери нещо и… случайно да ти се намира аспирин?

Седнах отстрани на леглото и започнах да ровя из чекмеджето на нощната масичка, което бе пълно с носни кърпички, очила за четене и брошури на религиозна тема, принадлежащи на една от старите роднини на Франсис.

— Не намирам аспирин. Какво се случи?

Хенри въздъхна и се отпусна тежко в един фотьойл.

— В стаята ми има аспирин. В една кутийка в палтото ми. Има и в една синя емайлирана кутийка за хапчета. И цигарите ми. Ще отидеш ли да ми ги донесеш?

Беше толкова блед и разтреперан, че се зачудих дали не се разболява.

— Какъв е проблемът? — попитах.

— Не искам да влизам там.

— Защо?

— Защото Бъни е заспал на леглото ми.

Погледнах го.

— А, за Бога, аз също няма да…

Хенри ме прекъсна с вяло махване на ръката си.

— Всичко е наред. Наистина. Просто съм твърде разстроен, за да отида. Той е дълбоко заспал.

Излязох от стаята си и прекосих коридора. Вратата на Хенри бе в дъното. Спрях се от външната страна с ръка на дръжката, отвътре ясно се чуваше сърдитото похъркване на Бъни.

Дочутите по-рано шумове не ме бяха подготвили за гледката, която ме очакваше: в пристъп на ярост някой бе разпилял книги по пода, нощната масичка бе съборена, до стената лежеха останките от строшен стол от черно палмово дърво. Абажурът на нощната лампа се беше кривнал и осветяваше под странен ъгъл стаята. Сред всичко това лежеше Бъни, с лице върху ръкава на сакото му от туид, а единият му крак, все още обут в обувка с остър връх, висеше от леглото. Устата му бе отворена, очите му подпухнали, изглеждаше неузнаваем без очилата — той сумтеше и мърмореше в съня си. Грабнах нещата на Хенри и излязох колкото бе възможно по-бързо.

На следващата сутрин Бъни слезе късно, кисел и подпухнал. Ние с Франсис и близнаците закусвахме. Не обърна внимание на неловките ни поздрави, отиде право до шкафа, приготви си купа с корнфлейкс и седна на масата без да продума. Сред внезапната тишина, която беше настъпила, чух господин Хач да приближава входната врата. Франсис се извини и побърза да излезе, чух ги да си шепнат в коридора, докато Бъни навъсено предъвкваше закуската си. Изминаха няколко минути. Хвърлях коси погледи към Бъни, който се бе привел над купата си, когато в прозореца зад главата му, видях изведнъж фигурата на господин Хач, който вървеше през поляната зад градината, понесъл тъмните, извити останки от стола от палмово дърво към бунището.

Тези истерични изблици бяха тревожни, но редки. Те разкриваха обаче колко нестабилен психически бе Бъни и колко неприятен можеше да стане, ако го предизвикаха. Най-много се гневеше на Хенри — Хенри, който го бе предал и който винаги бе прицел на тези изблици. Въпреки това, колкото и странно да бе, именно Хенри бе онзи, който бе в състояние да го търпи всеки ден. Бъни бе повече или по-малко постоянно сърдит на всички други. Избухваше срещу Франсис, ако последният направеше някоя забележка, която му се стореше претенциозна; или пък го обземаше необясним бяс, ако Чарлс му предложеше да му купи сладолед. За сметка на това битките му с Хенри не избухваха по същия обикновен и произволен начин, на всичкото отгоре Хенри почти не си правеше труда да го успокоява като всички останали. Щом изникнеше темата за пътешествието с кораба, а тя се появяваше сравнително често, Хенри се държеше възможно най-нехайно, а отговорите му бяха механични и принудени. За мен увереното очакване на Бъни бе по-смразяващо от всичките му изблици — как бе възможно в мислите си да се заблуждава, че това пътешествие щеше да се осъществи и че ако се състоеше, би било нещо повече от кошмар? Но Бъни, щастлив като душевноболен, дрънкаше часове наред своите измислици за Ривиерата, като изобщо не виждаше как Хенри бе стиснал челюсти, и не усещаше празната и злокобна тишина, която наставаше, когато заговореше, седнал, опрял брадичка на ръката си, зареял замечтан поглед в пространството.

През повечето време изглеждаше така, сякаш Бъни пречистваше гнева си към Хенри чрез отношенията си с останалата част от света. Обиждаше, държеше се грубо и бързо започваше кавга почти с всеки, който му се изпречеше на пътя. От всички посоки до нас достигаха истории за държанието му. Замерил с обувка някакви хипита, които ритали пред прозореца му топка, обшита с мъниста; заплашил да набие съседа си, защото бил пуснал радиото твърде силно; нарекъл една от счетоводителките на колежа „троглодит“. Предполагам, че за наш късмет в кръга на познанствата му влизаха малцина, с които се виждаше редовно. Джулиан се виждаше с него, колкото и всички останали, но техните взаимоотношения не излизаха извън рамките на класната стая. Повече ни тревожеше близостта му със стария му съученик Клоук Рейбърн, а най-обезпокоителна от всичко бе връзката му с Марион.

Знаехме, че Марион забелязваше разликата в поведението на Бъни толкова добре, колкото и ние самите, и бе озадачена и раздразнена от нея. Ако бе видяла как се държи Бъни, когато е с нас, без съмнение щеше да осъзнае, че причината не е в нея. Тя обаче ставаше свидетел само на провалените срещи, на внезапните смени в настроението, на потиснатостта и на бързите необясними гневни изблици, които привидно бяха насочени само срещу нея. Дали се виждаше с друга? Дали искаше да скъсат? Позната на Камила от детската градина й казала, че един ден Марион звъняла на Бъни от работа шест пъти и на последния той й затворил телефона.

— Боже, моля ти се, нека го разкара — каза Франсис с очи, вперени в небесата, когато научи това.

Не коментирахме нищо повече, но ги наблюдавахме внимателно и се молехме да се разделят скоро. Бъни щеше да си държи устата затворена, ако мислите му бяха заети със самия него, а сега, когато подсъзнанието му се бе отскубнало от клетката и се мяташе непостоянно като прилеп из пустите коридори на черепа му, не можехме да предвидим какво ще стори.

С Клоук се виждаха даже още по-рядко. Не ги свързваше почти нищо, като изключим училището. А Клоук, който се движеше в шумна компания и освен това вземаше доста наркотици, бе напълно зает със самия себе си, изглеждаше невероятно да се занимава с поведението на Бъни или дори да му обръща внимание. Живееше в сградата, съседна до моята, на име „Дърбинстол“, кръстена от шегаджиите в колежа „Далмейн125 хол“, тъй като бе оживено съсредоточие на онова, което администрацията предпочиташе да нарича „дейности, свързани с наркотици“. Посещенията в нея понякога бяха придружени от експлозии и малки пожари, предизвикани от самотни кокаиномани или студенти-химици, работещи в мазето. За наш късмет Клоук живееше на партера и прозорците му гледаха към улицата. Щорите никога не бяха спуснати, а и непосредствено пред къщата нямаше дървета, така че можехме спокойно да седим пред входа на библиотеката на около петнадесет метра от там и да се наслаждаваме на величествената и незакривана гледка на Бъни в рамката на светлината на прозореца, докато зяпаше с отворени уста комикси или говореше, размахвайки ръце пред невидимия Клоук.

— Просто ми се ще да зная къде ходи — обясни Хенри.

В интерес на истината беше много лесно да го следим, защото според мен, Бъни също не бе склонен да изпуска от погледа си другите и особено Хенри за по-дълго време.

Към Хенри се отнасяше с известно уважение, но останалите бяхме принудени да понасяме изтощителната и ежедневна тежест на гнева му. През повечето време Бъни просто ни дразнеше, като например с невежите си и чести тиради срещу католическата църква. Семейството му принадлежеше на епископалната църква, а моите родители, доколкото ми бе известно, не демонстрираха никаква религиозна принадлежност. Хенри, Франсис и близнаците обаче бяха възпитани в римокатолицизма, затова неспирният и невеж поток от богохулства от страна на Бъни ги вбесяваше, въпреки че нито един от тях не ходеше често на църква. С похотливо изражение и намигвания Бъни разказваше истории за прегрешили монахини, развратни католички и кюрета-педерасти.

— Та значи, отец Как-му-беше-името, казва на хористчето, имайте предвид, че хлапето е на девет години, беше в един скаутски отряд с мен, та падрето казва на Тим Мълруни „Чадо, искаш ли да видиш къде аз и другите свещеници спим през нощта?“

Измисляше нечувани истории за извращенията на най-различни папи, осведомяваше ни за почти неизвестни положения от католическата доктрина и бълнуваше за заговорите на Ватикана, пренебрегвайки смелите опровержения на Хенри и смотолевените забележки на Франсис за парвенютата-протестанти.

По-зле ставаше обаче, когато Бъни реше да се съсредоточи само върху един. Притежаваше някаква свръхестествена способност да удари в болното място в точния момент, за да нарани и обиди най-силно. Чарлс бе добряк и бавно се ядосваше, но понякога тези антикатолически дитирамби дотолкова го разстройваха, че чаената му чаша потракваше в чинийката. Беше чувствителен и към забележки, свързани с пиенето му. В интерес на истината, Чарлс пиеше много. Всички пиехме, но макар Чарлс да не прекаляваше пред очите на всички ни, често подушвах алкохол в дъха му в доста необичайни часове или пък когато в ранния следобед се отбивах у тях неочаквано, го намирах с чаша в ръка — нещо донякъде оправдано предвид създалите се обстоятелства. Бъни проявяваше престорена и вбесяваща загриженост, която подправяше със злобни коментари за пияници и алкохолици. Значително преувеличаваше броя на изпитите от Чарлс коктейли. Анонимно пускаше в пощенската му кутия въпросници („Чувствате ли, че понякога се нуждаете от питие, за да превъзмогнете деня?“) или брошури, в които луничаво дете нажалено гледаше майка си и питаше „Мамо, какво е да си пиян?“. Веднъж стигна дотам, че съобщи името на Чарлс в местния филиал на Анонимни алкохолици, вследствие на което той бе залят от брошури, обаждания и дори бе посетен лично от доброжелателен човек, преминал дванадесетте етапа в „АА“.

От друга страна, отношенията му с Франсис бяха по-явни и още по-неприятни. Знаехме, че Франсис е хомосексуален, въпреки че никой никога не бе говорил за това. Франсис нямаше безразборни контакти, но от време на време изчезваше доста загадъчно от някой купон. Веднъж, съвсем в началото на познанството ни, когато бяхме сами и пияни в лодката, Франсис ми направи фин, но несъмнен намек. Изпуснах греблото и в суматохата, докато го вадех, почувствах върховете на пръстите му неочаквано, но напълно преднамерено, да се плъзгат по бузата ми. Вдигнах стъписано поглед и очите ни се срещнаха. Спогледахме се за миг, напълно забравили за изпуснатото гребло и за клатушкащата се лодка.

Бях ужасно объркан и засрамен, погледнах встрани и тогава за моя най-голяма изненада, Франсис изведнъж избухна в смях, предизвикан от неудобството ми.

— Не? — каза той.

— Не — отвърнах облекчен.

Тази случка доведе може би до известна студенина във взаимоотношенията ни. От една страна не смятам, че някой, който е отделил толкова време да изучава класиците, може да се безпокои от хомосексуалността. Но от друга не се чувствам удобно, когато тя ме засяга пряко. Харесвах Франсис много, но винаги съм се притеснявал в негово присъствие. Странно, ала именно това докосване изчисти взаимоотношенията ни. Предполагам, че съм знаел, че е неизбежно и съм се страхувал от него. След като веднъж се случи, не изпитвах никакво неудобство да оставам насаме с Франсис, дори и в най-подозрителни ситуации — пияни в апартамента му или пък близо един до друг на задната седалка на автомобил.

Отношенията между Франсис и Бъни бяха съвсем различна история. Чувстваха се добре заедно в обща компания, но ако някой се задържеше достатъчно дълго около нас, му ставаше ясно, че двамата рядко правеха нещо заедно и почти никога не оставаха насаме. Знаех на какво се дължи това, всички знаехме. Въпреки това никога не ми бе хрумвало, че дори дълбоко в себе си и двамата не се харесваха, нито пък че грубите шеги на Бъни прикриваха, макар и твърде изкусно, една силна и много целенасочена злоба по отношение на Франсис.

Предполагам, че шокът от осъзнаването е едно от най-неприятните от всички. Никога не съм се замислял, въпреки че би трябвало, за тези пагубни предразсъдъци на Бъни, намирани от мен за забавни — в тях нямаше и най-малка доза ирония, напротив, бяха смъртоносно сериозни.

При нормални обстоятелства Франсис бе способен да се грижи за себе си — бързо се палеше и имаше остър език, можеше да постави Бъни на мястото му във всеки един момент, но в случая бе разбираемо, че се боеше да го стори. Всички болезнено съзнавахме, че Бъни ден и нощ носеше със себе си, образно казано, стъкленица с нитроглицерин, която от време на време ни позволяваше да зърнем, за да не забравяме, че тя винаги е с него и че той притежаваше властта във всеки един миг да я разбие в пода.

Сърце не ми дава да разкажа за всички долни неща, които каза и направи на Франсис, за грубите шеги, забележките за педали и меки китки, откритите и унизителни поредици от въпроси за предпочитанията и привичките му: клинични, невероятно подробни и свързани с неща като клизми и джербили126.

— Само веднъж — помня как просъска Франсис през здраво стиснатите си зъби, — само веднъж бих искал да…

Вероятно очаквате, че след като по това време не бях прегрешил с нищо срещу Бъни или извършил престъпления срещу човечеството, аз не съм се превърнал в мишена за непрекъснатия му масиран огън. Но аз се превърнах в такава — може би повече за негово, отколкото за мое нещастие. Не разбирам как може да е бил толкова сляп и да не е съзирал опасността, която произтичаше от това да се отчужди от единствения безпристрастен, от единствения си евентуален съюзник? Много харесвах другите, но също толкова харесвах и Бъни, та нямаше толкова бързо да се присъединя към останалите, ако не се бе обърнал толкова свирепо срещу мен. Може би в неговото съзнание ревността бе основателна причина — пристигането ми почти съвпадна с неговото изпадане от групата. Неприязънта му бе жалка и детска, няма съмнение, че изобщо не би избила, ако не го тресеше параноята и бе в състояние да отличи приятелите от враговете си.

Постепенно започнах да го ненавиждам. Бе безмилостен като ловджийско куче, с неотслабващ и внезапен инстинкт надушваше всичко на този свят, което ме караше да бъда несигурен и всички неща, които полагах неимоверни усилия да прикрия. Садистичните му игри с мен се повтаряха периодично. Обичаше да ме примамва да излъжа:

— Прекрасна вратовръзка, „Ермес“, нали?

И веднага след като се съгласях, бързо се пресягаше през масата и показваше жалкия произход на връзката ми. Или пък внезапно спираше посред разговора и казваше:

— Ричард, друже, защо не държиш в стаята си снимки на семейството си?

Точно такива подробности не му убягваха. Стаята му бе пълна с безброй перфектни семейни снимки — всички съвършени като поредица реклами: Бъни и братята му размахващи стикове за лакрос на осветено черно-бяло игрище; семейни коледи, двойка добре изглеждащи и изискани родители в скъпи халати, пет малки русокоси момчета в еднакви пижами, които се търкалят по пода заедно с щастлив шпаньол, абсурдно претрупан комплект влакчета и извисяващото се на заден план претрупано коледно дърво; майката на Бъни по време на бала й като дебютантка — млада и надменна, в бял визон.

— Какво? — питаше той с фалшива невинност. — Нима в Калифорния няма фотоапарати? Или просто не можеш да позволиш приятелите да видят майка ти по бански от полиестер? Като стана дума, кое училище са завършили родителите ти? — продължаваше той, преди да успея да го прекъсна. — От „Айви Лийг“127 ли са? Или пък са завършили някой държавен университет?

Това бе с нищо непредизвикана жестокост. Лъжите за семейството ми бяха задоволителни, така поне мисля, но не можеха да устоят на тези свирепи нападения. Нито един от родителите ми не бе завършил гимназия, майка ми носеше костюми, закупени от фабрични разпродажби. На единствената фотография, която имах — моментална снимка — тя бе с премрежени очи, поставила една ръка на телената ограда, а другата — на новата косачка на баща ми. Явно това бе причината да ми изпратят снимката, майка ми си е мислила, че новата придобивка може да ме заинтересува. Задържах я, защото това бе единствената й фотография, която имах, държах я в речника на бюрото си, втъкната на буквата „м“, като „майка“. Една нощ обаче се събудих, обладан от страха, че Бъни ще я открие, докато се рови из стаята ми. Нямаше скривалище, което да ми се струва достатъчно сигурно. Най-накрая я изгорих в един пепелник.

Тези инквизиции бяха достатъчно неприятни насаме, но нямам думи, за да опиша точно мъченията, на които ме подлагаше, щом решеше да упражнява това си изкуство пред хората. Сега Бъни е мъртъв, requiescat in pace128 но докато съм жив, няма да забравя един особено садистичен етюд, на който ме подложи, когато бяхме в апартамента на близнаците.

Няколко дни преди това Бъни ме въртя на шиш, за да му кажа къде съм ходил на училище. Не знам защо просто не му казах истината — че съм завършил държавното училище в Плано. Франсис бе учил в няколко изключително недостъпни заведения в Англия и Швейцария, Хенри на свой ред бе посещавал също толкова затворени учебни заведения в Щатите, преди да отпадне окончателно в единадесети клас, близнаците бяха учили в малко провинциално училище в Роаноук, дори свещеният за Бъни „Свети Джеръм“ на практика не бе нищо повече от подготвително училище от онези, чиито реклами можеш да видиш на задната корица на скъпите списания и където обръщат внимание на не толкова изявените ученици. В този контекст нямаше кой знае какво срамно в името на моето училище, но въпреки това отбягвах отговора колкото е възможно по-дълго, докато накрая Бъни не ме притисна в ъгъла и от отчаяние не му казах, че съм завършил Ренфрю Хол — модно учебно заведение за момчета с посредствен успех край Сан Франсиско. Отговорът ми привидно го задоволи, но по-късно, за мое огромно неудобство той отново зачекна темата, този път пред всички.

— Значи си бил в Ренфрю — дружески се обърна Бъни към мен и напълни устата си с цяла шепа шамфъстък.

— Да.

— Кога завърши?

Казах му датата, на която бях завършил в истинското си училище.

— А — продължи, докато съсредоточено дъвчеше ядките, — значи си бил с фон Раумер.

— Моля?

— Алек. Алек фон Раумер. От Сан Фран. Приятел е на Клоук. Онзи ден беше в стаята и се заговорихме. Каза, че в Хампдън има много момчета от Ренфрю.

Не му отвърнах нищо с надеждата, че ще изостави темата.

— Така че сигурно се познаваш с Алек и останалите.

— Ами бегло.

— Странно, защото той не си спомня за теб — каза Бъни и се пресегна за още една шепа шамфъстък, като не откъсваше очи от мен. — Изобщо.

— Училището е голямо.

Изкашля се.

— Така ли мислиш?

— Да.

— Фон Раумер каза, че е малко. Само около двеста ученици — замълча, за да натъпче устата си с още една шепа, задъвка и продължи. — В кое спално помещение каза, че си бил?

— Не го знаеш.

— Фон Раумер ми каза да те питам.

— Какво значение има?

— Никакво, съвсем никакво, друже — каза любезно Бъни. — Само че е твърде странно, n’est-ce pas129? Алек и ти сте били четири години в едно толкова малко място като Ренфрю и въпреки това той нито веднъж не те е виждал?

— Бях там само две години.

— Защо те няма в годишника?

— Има ме.

— Не, няма те.

Близнаците бяха сащисани. Хенри бе обърнал гръб и се преструваше, че не слуша. Изведнъж каза, без да се обръща:

— Откъде знаеш, че го няма в годишника?

— Не мисля, че ме има в който и да било годишник — подхвана нервно Франсис. — Не понасям да ме снимат. Когато и да се опитам да…

Бъни не му обърна никакво внимание. Облегна се назад в стола.

— Хайде — обърна се към мен. — Ще ти дам пет долара, ако можеш да ми кажеш името на спалното помещение, в което си живял.

Очите му бяха приковани в моите и блестяха с ужасяваща наслада. Казах нещо несвързано, а после, обладан от страх, се изправих и се запътих към кухнята, за да си налея чаша вода. Опрях се на мивката и притиснах чашата в слепоочието си, във всекидневната Франсис прошепна нещо неразбираемо, но с яден тон, след което Бъни се изхили рязко. Излях водата в мивката и пуснах чешмата, за да не го слушам.

Чудя се как толкова сложно, чувствително и деликатно калибрирано съзнание като моето успя да се приспособи идеално след шока от едно убийство, а далеч по-издръжливият и примитивен разсъдък на Бъни бе изваден от равновесие? Понякога все още си мисля за това. Ако Бъни наистина искаше да си отмъсти, можеше да го постигне относително лесно и без да се излага на опасност. Какво ли е смятал да постигне с това бавно и взривоопасно мъчение, дали е имал някаква идея, някаква цел? Или пък постъпките му бяха толкова необясними за самия него, колкото и за нас?

А вероятно не бяха чак толкова необясними. Както веднъж отбеляза Камила, най-лошото във всичко това, не бе, че Бъни бе претърпял пълна промяна на личността, някаква шизофренична криза, а че многото неприятни черти на характера му, дотогава само бегло афиширани, се сбраха в едно, уголемиха се и придобиха ужасяваща мощ. Вече бяхме ставали свидетели на неприятното му поведение, но тогава то не беше толкова концентрирано и разяждащо. Дори когато бяхме най-щастливи, Бъни не спираше да се подиграва на калифорнийския ми акцент, на палтото ми, купено на втора ръка и на голата ми стая, в която нямаше никакви изящни антикварни дреболийки. Правеше го обаче толкова изкусно, че не ми оставаше нищо друго, освен да се смея.

— За Бога, Ричард — казваше той, повдигайки една от старите ми обувки и завирайки пръста си в дупката на подметката. — Какво ви има на вас, калифорнийските хлапета? Колкото сте по-богати, толкова по-оръфани ходите. Дори не ходите на бръснар. Още малко и ще си пуснеш коса до раменете и ще се прокрадваш насам-натам, облечен в дрипи, като Хауърд Хюз.

Никога не ми дойде наум да се засегна — това бе Бъни, моят приятел, който имаше още по-малко джобни от мен и голяма кръпка на дъното на панталона си. Голяма част от ужаса ми от това негово ново поведение се дължеше на факта, че то толкова приличаше на стария, открит и мил начин, по който ме дразнеше. Бях разстроен и вбесен от това внезапно незачитане на правилата, сякаш бяхме спаринг партньори и той ме бе притиснал в ъгъла и пребил.

Но общо взето противно на всички неприятни спомени — от стария Бъни, когото познавах и обичах, беше се съхранило толкова много! Понякога, когато го зърнех в далечината с юмруци в джобовете, да си подсвирква и да върви с онази негова подскачаща походка, ме връхлиташе вълна от обич, примесена със съжаление. Прощавах му стотици пъти и винаги благодарение само на един поглед, жест или характерния начин, по който накланяше главата си. Тогава ми се струваше невъзможно някой да му се ядоса, независимо от онова, което беше сторил. За нещастие, именно тези бяха миговете, когато Бъни избираше да нападне. Държеше се приятелски, очарователно и бъбреше по онзи свой стар, разсеян начин, докато, без промяна в поведението си и без да се поколебае, се облягаше назад в стола си и изричаше нещо толкова отвратително, неочаквано и неподлежащо на отговор, че се заричах да не го забравя и никога да не му простя. Толкова много пъти нарушавах това си обещание! Канех се да кажа, че бе обещание, което най-накрая се наложи да спазя, но това не е вярно. Дори и днес не мога да изпитам нещо подобно на гняв срещу Бъни. Всъщност, не мога да се сетя за нищо, което би ме зарадвало повече от това сега да влезе в стаята, със запотени очила и миришещ на мокра вълна, да отръска дъжда от косата си като стар пес и да каже:

— Дики, друже, какво ще предложиш на един жаден стар човек тази вечер?

Ще ни се да мислим, че в старата и изтъркана фраза amor vincit omnia има нещо вярно. Уви, ако съм научил нещо през краткия си живот, то е, че точно тази банална реплика е лъжа. Любовта не побеждава всичко. Онзи, който го мисли, е глупак.

* * *

Бъни изтезаваше Камила просто защото беше момиче. В някои отношения тя бе най-уязвимата му цел, въпреки че самата тя нямаше определена вина — най-общо казано, в света на древните гърци жените са по-низши същества, могат да бъдат виждани, но не и чувани. Отношението на елините към жената е проникнало толкова дълбоко, та е оставило неизлечим отпечатък дори върху езика им. Няма по-добър пример за това от факта, че в гръцката граматика — едно от първите правила, които научих — мъжете имат приятели, жените — роднини, а животните — себеподобни.

Бъни бе голям поддръжник на тази гледна точка, но не от желание за елинистичен пуризъм, а от чиста злонамереност. Не харесваше жените, не се радваше на присъствието им, дори и Марион, която се бе самообявила за негов raison d’etre130, бе понасяна без желание, като наложница. Що се отнася до Камила, към нея бе принуден да заема малко по-покровителствена поза — излъчваше снизхождението на стар татко към малоумната му дъщеря. На останалите ни разправяше, че не била в свои води и ни пречела да се замислим за сериозна стипендия. Намирахме това за доста смешно. Да си призная, на никого от нас, дори и на най-умният не му бе съдено да се увенчае с академични постижения през идните години — Франсис бе прекалено мързелив, Чарлс — твърде разпилян, а Хенри — прекалено капризен и странен като цяло, нещо като Майкрофт Холмс в класическата филология. Камила не бе по-различна и като мен тайно предпочиташе лесната наслада от английската литература пред къртовския труд с гръцката. Смешното бе, че горкият Бъни изразяваше загриженост за чуждите умствени възможности.

Сигурно й е било трудно да бъде единственото момиче в един чисто момчешки клуб. По чудо Камила не се опитваше да компенсира с твърдо или заядливо поведение. Остана си момиче, крехко, прекрасно момиче, което обичаше да яде шоколадови бонбони в леглото си. Момиче, чиято коса ухаеше на зюмбюл и чийто бял ешарф се развяваше живописно на лекия ветрец. Момиче, по-омагьосващо и умно от всички други на тази земя. Колкото и да бе странна и прекрасна, като стиска коприна сред гората от черна вълна, Камила изобщо не бе крехкото създание, за което бихте я взели. В много отношения бе хладнокръвна и компетентна като Хенри, реалистична и саможива в заниманията си, а в много случаи и резервирана. Често, когато бяхме извън града, откривахме, че се бе измъкнала сама, отишла при езерото или в избата — веднъж я открих там, седнала в голямата изоставена шейна, четеше, преметнала коженото си палто през коленете си. Без нея нещата щяха да са извън равновесие и ужасно странни. Тя бе дамата, завършваща последователността от черните валета, черния поп и джокера.

Близнаците ми се струваха толкова очарователни, защото у тях имаше нещо необяснимо, нещо, което често бях на ръба да разкрия, но така и не успях напълно. Чарлс, добронамерен и някак ефирен, си бе загадка, но Камила бе истинската мистерия, касата, която никога не съумях да разбия. Никога не знаех със сигурност какво мисли по даден въпрос, а знаех, че за Бъни тя бе още по-необяснима, отколкото за мен. Често, дори в добрите времена, той я обиждаше доста нескопосано, без да иска, но когато положението се влоши, се опитваше да я нагрубява и унижава по най-различни начини, повечето от които обаче попадаха далеч извън целта. Камила оставаше незасегната от намеците за външния й вид, гледаше го с нетрепващ поглед, когато й разказваше най-вулгарните и унизителни вицове, смееше се, щом се опиташе да я нападне заради предпочитанията или ума й, пренебрегваше честите му излияния, подправени с ерудитски цитати, използвани неправилно, и сигурно запаметени с доста труд, за да подкрепи твърденията си, че всички жени без никакво съмнение са по-низши създания от него. Представителките на нежния пол не били предопределени като Бъни, за философия, изкуство и сериозни размисли, а трябвало да си намерят съпруг и да домакинстват.

Само веднъж видях, че успя да я засегне. Беше много късно, бяхме в апартамента на близнаците. За щастие Чарлс бе излязъл с Хенри, за да донесат лед. Брат й бе пил доста и ако бе наблизо, нещата със сигурност щяха да излязат извън контрол. Бъни бе толкова пиян, че едва се държеше на краката си, държеше се сносно, докато изведнъж се обърна към Камила и каза:

— Как така живеете заедно?

Тя вдигна рамо по онзи тъй типичен за близнаците маниер.

— А?

— Така е удобно — каза Камила. — Евтино.

— Да де, ама го намирам за доста странно.

— През целия си живот съм живяла с Чарлс.

— Нямате много лично пространство, а? Толкова малко място като това? Сигурно през цялото време се пречкате един на друг?

— Апартаментът е с две спални.

— А когато посред нощ се почувстваш самотна?

Настъпи кратко мълчание.

— Не разбирам какво се опитваш да кажеш — отвърна Камила с леден тон.

— Разбираш ме — каза Бъни. — Удобно е. А е и доста класическо. Гърците са се забавлявали с братята и сестрите си, както никой друг… опа — рече той, хващайки чашата с уиски, която щеше да падне от облегалката на стола. — Със сигурност е незаконно и разни такива, но пък какво ти пука. След като си нарушила един закон, защо да не нарушиш и всички останали, а?

Втрещих се. Двамата с Франсис го зяпнахме с отворени уста, докато Бъни невъзмутимо пресуши чашата си и пак се пресегна за бутилката.

За моя пълна, абсолютно пълна изненада, Камила му отвърна язвително:

— Не бива да си мислиш, че спя с брат си, само защото не бих спала с теб.

Бъни се изсмя приглушено и злобно.

— Не можеш да ми платиш толкова, че да спя с теб, моме. Не бих го сторил и срещу всичкото злато на света.

Тя го погледна напълно безизразно със светлите си очи. После се изправи и отиде в кухнята, като ни остави с Франсис сред едно от най-тягостните мълчания, на които съм присъствал някога.

Обиди на религиозна основа, внезапни избухвания, грубости, насилие, дългове — все дребни неща, наистина дразнещи, но привидно не достатъчно, за да докарат петима разумни хора до убийство. Но, ако мога да отбележа, едва след като помогнах да бъде убит човек, осъзнах колко загадъчно и сложно може да бъде същинското убийство, при това не е задължително то да бъде обусловено от особено драматичен мотив. Би било лесно да му припишем такъв мотив. Разбира се, имаше един. Но инстинктът за самосъхранение не е толкова непреодолим, колкото си мислим. В крайна сметка Бъни не бе непосредствена заплаха, а си клокочеше тихо и бавно, бе от онзи вид заплахи, който поне в абстрактния смисъл на думата може да бъде отложен или отклонен по няколко начина. С лекота мога да си представя как в уреченото време и място ни обзема силно желание да размислим, може би дори в последната минута да отменим присъдата, което би било пагубно за нас. Страхът за собствения ни живот можеше да ни предизвика да го отведем до бесилката и да му нахлузим клупа на врата, но ни бе необходим далеч по-непосредствен подтик, за да направим още една крачка и да ритнем бурето изпод краката му.

Без да съзнава, Бъни ни бе дал такъв подтик. Ще ми се да кажа, че бях принуден да сторя онова, което сторих, тласкан от някакви непреодолими, трагични подбуди. Ще излъжа обаче, ако го кажа, ще излъжа, ако не кажа, че през онзи неделен априлски следобед, бях подтикнат от нещо съвсем различно.

Интересен е въпросът какво съм си мислел, когато в онази последна минута от живота му неговите очи се разшириха от тревожно недоверие („хайде, момчета, шегувате се, нали?“)? Определено не си мислех, че помагам на приятелите си да се спасят, нито пък изпитвах страх или вина. Дребните неща — обидите, намеците, жалките злобни забележчици, стотиците малки и неотмъстени унижения, които се бяха трупали в мен от месеци, за тях си мислех и за нищо друго. Именно заради тях успях да понеса гледката без да ме обземе и най-малко съчувствие или разкаяние, когато в онзи безкраен миг той се олюляваше на ръба на пропастта — размахващ ръце, въртящ очи като комик от немите филми, подхлъзнал се на бананова кора — а после се катурна назад и полетя надолу към смъртта си.

Бях убеден, че Хенри има план. Какъв бе той, не знаех. Вечно изчезваше по разни загадъчни дела, не бе ясно дали те бяха свързани с известните ни проблеми, но много силно ми се искаше да вярвам, че поне един от нас държи положението под контрол, затова и придавах на тези изчезвания определена, изпълнена с надежда значимост. Нерядко отказваше да отвори, въпреки че бе късно през нощта, лампите светеха и знаех, че си бе вкъщи. Неведнъж закъсняваше за вечеря, а когато се появеше, обувките му бяха мокри, косата му — разрошена от вятъра и по краищата на чистите му тъмни панталони имаше кал. На задната седалка на колата му се появи купчина загадъчни книги, носещи печата на библиотеката в колежа Уилямс — все на някакъв близкоизточен език, който приличаше на арабски. Това несъмнено беше озадачаващо, защото доколкото знам, не четеше арабски, а и не бях чувал да има право да заема книги от тази библиотека. Тайно погледнах задната корица на една от книгите и видях, че последният читател бе Ф. Локет и я бе върнал в далечната 1929 година.

Станах свидетел на може би най-странното нещо от всички през един следобед, когато Джуди Пуви ме откара до Хампдън. Трябваше да занеса малко дрехи на химическо чистене и Джуди, която отиваше в града, ми предложи да ме откара. Изпълнихме си задачите, да не споменавам огромното количество кокаин, което смъркахме на паркинга пред „Бъргър Кинг“. Бяхме спрели с корвета на червено и слушахме отвратителна музика („Фрий Бърд“) по манчестърското радио. Джуди не спираше да дрънка като безмозъчна наркоманка, каквато си беше, за двамина, които правили секс във „Фуд Кинг“ („В магазина! На щанда за замразена храна!“). По едно време погледна през прозореца и се засмя:

— Виж, това там не е ли твоят приятел, цайса?

Изненадах се и се наведох напред. Точно срещу нас, през улицата, имаше малък магазин за марихуана — наргилета, гоблени, кутии с амфетки, а и всякакви видове билки и аромати, наредени зад тезгяха. Като изключим тъжното старо хипи, завършило Хампдън и с очила от времето на баба ми, никога не бях виждал някой друг вътре. Но сега, за мое учудване, видях там Хенри — черен костюм, чадър и всичко останало — който стърчеше сред небесните карти и еднорозите. Беше застанал до тезгяха и гледаше в някакъв лист. Хипито се опита да каже нещо, но Хенри бързо го прекъсна и посочи зад него. Хипито сви рамене и свали малка бутилка от рафта. Наблюдавах ги, останал почти без дъх.

— Какво мислиш, че прави там? Опитва се да тормози това нещастно повяхнало цвете? Между другото, магазинът не става за нищо. Веднъж ходих, за да си купя везни, но нямаха, имаше само кристални топки и други боклуци. Знаеш ги онези зелени пластмасови везни аз… ама ти не ме слушаш! — нададе вой Джуди, когато видя, че все още гледам през прозореца. Хипито се бе навело и ровеше под тезгяха. — Искаш ли да надуя клаксона?

— Не — извиках, изнервен от кокаина, и дръпнах ръката й от клаксона.

— О, Боже. Не ме стряскай така — каза тя и притисна ръка до гърдите си. — Дявол го взел. Ще ми се пръсне мозъкът. В коката сигурно е имало амфетамин или нещо друго. Добре де, добре — рече тя раздразнено, когато светна зелено и шофьорът на камиона зад нас натисна клаксона.

Откраднати книги на арабски? Магазин за марихуана в Хампдън? Не можех да си представя какво прави Хенри, но по детински му вярвах, независимо че действията му изглеждаха несвързани. Бях уверен като доктор Уотсън в действията на своя знаменит приятел и чаках планът да се разкрие.

След няколко дни в известен смисъл се случи и това.

Четвъртък вечерта, около дванадесет и половина, бях си облякъл пижамата и се опитвах да се подстрижа с помощта на огледало и ножичка за нокти — резултатът никога не бе сполучлив, винаги се получаваше чорлава детинска прическа, à la Артюр Рембо. На вратата се почука. Отворих с огледалото и ножиците в ръка. Беше Хенри.

— Здрасти, влизай.

Той премина внимателно през нападалите прашни кестеняви кичури и седна на бюрото. Огледах профила си в огледалото и продължих да действам с ножиците.

— Какво става? — попитах и се пресегнах, за да отрежа един дълъг кичур над ухото си.

— Известно време си учил медицина, нали? — попита Хенри.

Знаех, че това е увертюра към някакъв разпит, свързан със здравето. Знанията ми от едната година, когато учех медицина, бяха в най-добрия случай оскъдни, но останалите, които нищо не знаеха и поначало смятаха тази дисциплина per se не толкова за наука, колкото за безвредна магия, непрестанно ми искаха съвет с уважението, с което диваците се допитват до знахар. Невежеството им обхващаше цялата гама от затрогващото до шокиращото. Хенри, който бе боледувал често, поназнайваше нещо повече от другите, но дори и той от време на време ме озадачаваше с напълно сериозни въпроси за телесните течности или далака.

— Болен ли си? — попитах, с едно око, вперено в отражението ми в огледалото.

— Трябва ми формула за дозировка.

— Какво имаш предвид под формула за дозировка? Дозировка на какво?

— Има такава, нали? Някаква математическа формула, с която се определя точното количество за даване на медикамент според ръста, теглото и други такива.

— Зависи от силата на лекарството. Не мога да ти кажа с точност. Трябва да провериш в лекарствения справочник.

— Не мога да го направя.

— Справочникът е лесен за ползване.

— Не това имах предвид. Лекарството го няма в справочника.

— Не е възможно.

За известно време се чуваше само скърцането на ножиците. Най-накрая Хенри каза:

— Не разбираш. Това не е нещо, което по принцип се използва от лекарите.

Свалих ножиците и погледнах отражението му в огледалото.

— За Бога, Хенри, какво си намерил? ЛСД или нещо друго?

— Да приемем, че съм намерил — спокойно отвърна той.

Оставих огледалото и се обърнах, за да го погледна.

— Не мисля, че това е добра идея, Хенри. Не зная дали съм ти казвал, но няколко пъти съм вземал ЛСД. Бях втора година в гимназията. Беше най-голямата грешка, която някога съм правил в моя…

— Разбирам, че е трудно да се определи количеството на такъв наркотик — каза той безизразно. — Но да предположим, че разполагаме с определено количество доказателства, придобита от опит. Да кажем, например, че количество х от въпросното лекарство е достатъчно, за да повлияе на тридесет килограмово животно и друга, малко по-голяма доза, е достатъчна, за да го убие. Изведох груба формула, но все пак говорим за много точно разграничение. Така че, след като знам това, как трябва да изчисля останалото?

Облегнах се на скрина, напълно забравил за подстригването си и се втренчих в него.

— Да видим какво имаш.

Няколко секунди ме гледа съсредоточено и после бръкна в джоба си. Не можах да повярвам на очите си, когато разтвори ръка и пристъпих по-близо. В отворената му длан лежеше светла гъба с крехко пънче.

— Amanita caesaria131 — каза и добави, когато видя израза на лицето ми. — Не е това, което си мислиш.

— Знам какво е мухоморка.

— Не всички мухоморки са отровни. Тази е безвредна.

— За какво се използва? — попитах, взех гъбата от ръката му и я вдигнах към светлината. — Халюциногенна ли е?

— Не. Всъщност са много вкусни, римляните са им били големи почитатели, но хората по правило ги избягват, защото лесно ги бъркат със злия им близнак.

— Зъл близнак?

— Amanita phalloides — спокойно отвърна Хенри. — Зелената мухоморка.

Известно време не казах нищо.

— Какво се каниш да правиш? — попитах накрая.

— А ти как мислиш?

Развълнувано станах и се приближих до бюрото. Хенри прибра гъбата в джоба си и запали цигара.

— Да имаш пепелник? — попита той вежливо.

Дадох му празна кутийка от безалкохолно. Почти бе изпушил цигарата си, когато проговорих отново.

— Не мисля, че е добра идея, Хенри.

Повдигна вежда:

— Защо не?

И ме пита защо не!

— Защото — отвърнах леко ядосано, — могат да открият отровата. Всякакъв вид отрова. Не мислиш ли, че ако Бъни се гътне, хората ще се усъмнят? Само напълно некадърен съдебен лекар може…

— Това ми е известно — каза търпеливо. — Именно по тази причина те питам за дозировката.

— То няма нищо общо с това. Дори и съвсем малко количество може да…

— … да разболее някого много сериозно — продължи Хенри и запали нова цигара, — но не винаги ще доведе до летален изход.

— Какво искаш да кажеш?

— Казвам — той избута очилата по-нагоре на носа си, — че що се отнася до отровността, има отлични отрови, някои от тях много по-силни от тази. Съвсем скоро горите ще се напълнят с обикновен напръстник и самакитка. Мога да си набавя цялото количество арсеник, от което се нуждая, от обикновена мухоловка. А има и билки, които не са често срещани тук, Бога ми, Борджиите биха дали мило и драго, за да видят билковата аптека, която открих миналата седмица в Батълбъро. Чемерика, мандрагора, извлек от пелин… хората са готови да си купят какво ли не, ако си мислят, че е естествено. Извлекът от пелин го продават като органичен репелент срещу насекоми, сякаш е по-хуманен в сравнение с нещата, продавани в супермаркета. Една бутилка може да убие цяла армия — отново се заигра с очилата си. — Независимо от тяхната ефикасност, както ти спомена, има един проблем — приемането им. Освен че са силно отровни, аматоксините са доста мръсна работа. Повръщане, пожълтяване, конвулсии. Нищо общо с италианските отрови, които действат сравнително бързо и безболезнено. Но от друга страна, най-лесно ще бъде да му дам гъби. Не съм ботаник все пак. Дори и гъбарите не винаги могат да различат мухоморките. Малко набрани гъби… няколко отровни, смесени с останалите… единият приятел се натравя, а другият… — сви рамене.

Спогледахме се.

— Как можеш да си сигурен, че самият ти няма да поемеш прекалено много?

— Предполагам, че няма как да съм сигурен. Собственият ми живот трябва да бъде изложен на истинска опасност, така че сам разбираш колко деликатни са границите, в които трябва да се движа. Въпреки това има голям шанс да изпълня плана. Трябва да се притеснявам единствено за самия себе си. Останалото ще се развие съвсем естествено.

Знаех какво искаше да каже. Планът имаше няколко сериозни пропуска, но по своята същина бе великолепен: ако имаше нещо, на което можеше да се разчита с математическа точност, това бе, че по време на всяко ядене Бъни някак си ще успее да погълне два пъти повече храна от всеки друг.

Сред мъглата от цигарения дим лицето на Хенри изглеждаше бледо и спокойно. Бръкна в джоба си и отново извади гъбата:

— Така, една единствена гугла от зелената мухоморка с такава големина е достатъчна, за да разболее здраво трийсет килограмово куче. Повръщане, диария, не забелязах конвулсии. Не мисля, че увредих трайно черния му дроб, но предполагам, че това ще го разберат ветеринарите. Очевидно…

— Хенри, откъде знаеш?

Помълча малко, а после каза:

— Нали си виждал двата ужасни боксера на онези двамата, които живеят над мен?

Беше ужасно, но не успях да се сдържа и се разсмях.

— Не ми казвай, че си го направил.

— Боя се, че го направих — отвърна той сухо и размаза цигарата си. — За съжаление едното животно е добре. Другото повече няма да разнася боклуци по моята веранда. Умря след двадесет часа от малко по-голяма доза — с разлика от грам, може би. След като знам това, ми се струва, че ще мога да определя каква доза отрова трябва да приеме всеки от нас. Притеснява ме обаче концентрацията на отровата, която е различна при всяка гъба. Не е като да са измервани от аптекар. Вероятно греша, със сигурност знаеш повече от мен, но гъба, тежаща два грама, може да съдържа също толкова отрова, колкото и триграмова гъба, нали? Оттук произтичат и колебанията ми.

Бръкна в джоба на ризата си и извади покрит с цифри лист.

— Никак не ми е приятно да те въвличам, но никой друг не разбира от математика, а и аз самият не съм толкова добър. Ще му хвърлиш ли един поглед?

Повръщане, пожълтяване, конвулсии. Механично поех листа от него. Беше пълен с алгебрични уравнения, но честно казано, в този момент алгебрата бе последното, за което си мислех. Поклатих глава и щях да му го върна, когато погледнах Хенри и нещо ме спря. Осъзнах, че можех в този миг, точно тук, да сложа край на всичко. Наистина се нуждаеше от помощта ми, в противен случай не би дошъл — знаех, че емоционалните молби са безсмислени, но може би щях да успея да го разубедя, ако се престорех, че знам какво правя.

Отнесох листа на бюрото си, седнах и взех молив, насилих се да прегледам поредицата от числа едно по едно.

Уравненията за химическата концентрация никога не са били силната ми страна в химията. Трудни са, когато се опитваш да установиш точната концентрация в суспензия от дестилирана вода, а какво остава за нещо с различна концентрация в неправилни по форма предмети — на практика невъзможно. Вероятно бе използвал всичките си познания по алгебра, за да достигне до тези резултати и доколкото можех да преценя, се бе справил доста добре. Това обаче не бе задача, която можеше да бъде решена с помощта на алгебрата, ако изобщо можеше да се намери решение. Някой, занимавал се три или четири години с интеграли в колеж, вероятно би получил нещо по-убедително, но аз едва успях да оправя леко коефициента, бях забравил и малкото, което знаех за интегралите, та отговорът, който получих, пък макар и по-точен от неговия, бе далеч от истината.

Оставих молива и вдигнах поглед. Цялата работа ми бе отнела около половин час. Хенри бе свалил „Чистилище“ на Данте от лавицата и бе изцяло погълнат от него.

— Хенри.

Той ме погледна разсеяно.

— Не смятам, че ще се получи, Хенри.

Затвори книгата, като отбеляза мястото с пръст.

— Сбъркал съм във втората част, където се появява коефициентът.

— Опитът е добър, но само от един поглед мога да ти кажа, че задачата е неразрешима без химически таблици, значителни познания по интегрално смятане и чиста химия. Няма друг начин, по който да го определим точно. Искам да кажа, че химическата концентрация дори не се измерва с грамове или милиграмове, а в нещо, наречено молове.

— Можеш ли да направиш изчисленията?

— Боя се, че не, направих каквото можах. Всъщност не мога да ти дам никакъв отговор. Дори и преподавател по математика ще срещне трудности.

— Хм — каза Хенри, вперил поглед над рамото ми към листа на бюрото. — Знаеш, че съм по-тежък от Бъни. С около десет килограма. Това има значение, нали?

— Да, но разликата в теглото не е достатъчно голяма, за да разчитаме на нея, поне не и при толкова големи допустими граници на грешка. Ако беше с двадесет и пет килограма по-тежък, може би…

— Отровата започва да действа едва дванадесет часа по-късно — прекъсна ме Хенри. — Така че дори и да приема свръхдоза, ще имам определено предимство, кратък отрязък от време. А и ако съм си приготвил противоотрова в случай, че…

— Противоотрова? — попитах шокиран и се облегнах назад в стола. — Има ли такова нещо?

— Атропин. Има го в смъртоносната беладона.

— Хенри, за Бога! Ако не се усмъртиш с едното, ще го направиш с другото.

— В малки дози атропинът е относително безопасен.

— Същото казват и за арсеника, но аз не бих опитал.

— Двете имат противоположен ефект. Атропинът ускорява функциите на нервната система, кара сърцето да бие по-бързо и т.н. Аматоксините имат забавящо действие.

— Въпреки това звучи съмнително — отрова, която противодейства на друга отрова.

— Нищо подобно. Персите били велики отровители, а те твърдят, че…

Спомних си за книгите в колата му:

— Персите?

— Да. Според великия…

— Не знаех, че можеш да четеш на арабски.

— Не мога, поне не толкова добре, но те са най-големите авторитети по въпроса, а повечето книги, от които се нуждаех, не са преведени. Доколкото можах ги прегледах с помощта на речник.

Замислих се за книгите, които бях видял, прашни и с корици, напукани от времето.

— Кога са писани тези неща?

— Около средата на петнадесети век.

Оставих молива.

— Хенри.

— Какво?

— Напълно ти е ясно, че не можеш да разчиташ на нещо толкова старо.

— Персите били ненадминати отровители. Има наръчници, рецептурници, ако щеш. Не съм виждал друго такова нещо.

— Отровителството е съвсем различно от лекуването на хора.

— Използвали са книгите векове наред. Точността им не подлежи на съмнение.

— Уважението ми към древните знания е толкова голямо, колкото и твоето, но не знам дали бих заложил живота си на някаква домашна рецепта от средновековието.

— Предполагам, че бих могъл да проверя и другаде — каза той не много уверено.

— Наистина, това е прекалено сериозно нещо, за да…

— Благодаря ти — отвърна той спокойно. — Много ми помогна — и отново взе моя екземпляр на „Чистилище“. — Не знам дали знаеш, но този превод не е много добър — и продължи да го разлиства наслуки. — Ако не четеш на италиански, преводът на Сингълтън е най-добрият, доста буквален, но разбира се, така се губи терцината. Ето защо трябва да го четеш в оригинал. Музиката във великата поезия се усеща дори и когато човек не знае езика. Обожавах Данте, преди да науча и една дума на италиански.

— Хенри — казах тихо и настоятелно.

Погледна ме раздразнено.

— Каквото и да направя, ще е опасно, нали се сещаш.

— Но нищо няма да си струва труда, ако умреш.

— Колкото повече слушам за луксозни кораби, толкова по-малко ужасна ми се струва смъртта — каза той. — Много ми помогна. Лека нощ.

Чарлс се отби в ранния следобед на другия ден.

— Ама че е горещо тук — каза той, свали мокрото си палто и го захвърли на гърба на един стол. Косата му бе влажна, лицето му зачервено и грейнало. Капка вода трептеше на върха на дългия му, изтънчен нос. Подсмъркна и я избърса. — Каквото и да правиш, не излизай вън. Ужасно е. Между другото, не си виждал Франсис, нали?

Прокарах ръка през косата си. Беше петък следобед, нямахме часове, не бях излизал от стаята си целия ден, нито пък бях успял да се наспя кой знае колко през изминалата нощ.

— Хенри се отби снощи.

— Така ли? Какво каза? А, за малко да забравя — бръкна в джоба на палтото си и извади нещо, завито в салфетки. — Нямаше те на обяд, та ти донесох сандвич. Камила каза, че жената в столовата ме видяла да го открадвам и поставила черна точка до името ми в някакъв списък.

Сандвичът беше с меко сирене и мармалад. Нямаше нужда да поглеждам, за да позная. Близнаците си умираха за тях, но аз не ги харесвах много-много. Развих го от единия край, отхапах и го оставих на бюрото.

— Говорил ли си с Хенри скоро?

— Тази сутрин. Откара ме до банката.

Взех сандвича и отхапах още едно парче.

— Така ли, а спомена ли нещо за…

— За какво?

— Затова, че ще кани Бъни на вечеря след няколко седмици.

— А, това ли — каза Чарлс, изпъна се на леглото ми и подпря главата си с възглавници. — Мислех, че вече знаеш. Хенри мисли от известно време върху този въпрос.

— Ти какво мислиш?

— Мисля, че ще му е много трудно да намери достатъчно гъби, дори и само за да разболее Бъни. Прекалено рано е. Миналата седмица ни накара с Франсис да отидем с него и да му помогнем, но почти нищо не намерихме. По едно време Франсис се появи развълнуван и каза „Боже, виж колко гъби намерих!“ погледнахме в торбата му и видяхме шепа праханки.

— Значи смяташ, че по-късно ще успее да си набави достатъчно?

— Ако изчака известно време, със сигурност. Да ти се намират цигари?

— Не.

— Защо не пушиш? Така и не разбрах защо не го правиш. Да не би да си спортувал в гимназията или нещо такова?

— Не.

— Бъни не пуши по тази причина. Някакъв треньор по ръгби успял да му повлияе в точната възраст на тема здравословен начин на живот.

— Да си виждал Бън скоро?

— Снощи беше вкъщи и сякаш остана цяла вечност.

— Това не са само празни приказки? — погледнах го внимателно. — Ще го направите, нали?

— Предпочитам да отида в затвора, отколкото да знам, че Бъни ще ми диша във врата през остатъка от живота ми. Сега като се замисля обаче, не ми се ще много-много да попадна и в затвора — отвърна ми той, изправи се в леглото и се преви одве, сякаш го заболя стомаха. — Как ми се иска да имаше цигари. Как се казваше онова ужасно момиче, което живее надолу по коридора… Джуди?

— Пуви.

— Ще отидеш ли да почукаш на вратата й и да я попиташ дали ще ти даде един пакет. Прилича ми на онзи тип хора, които винаги държат цели стекове в стаята си.

* * *

Затопляше се. Мръсният сняг, надупчен от топлия дъжд, се топеше на парцали, а под него се показваше лигавата, жълтеникава трева. Висулките се отчупваха с пукот и политаха като ками от острите издатини на покривите.

— Сега можехме да сме в Южна Америка — каза Камила една вечер, когато бяхме в стаята ми, пиехме бърбън от чаени чаши и слушахме барабаненето на дъжда по стрехите. — Смешно, нали?

— Да — отвърнах, въпреки че не бях поканен.

— Тогава идеята не ми хареса. Сега си мисля, че там може би щяхме да се справим.

— Не виждам как.

Тя опря буза на стиснатия си юмрук.

— Нямаше да е толкова тежко. Можехме да спим в хамаци. Да научим испански. Да живеем в малка къща с пилета в двора.

— Да се разболеете — допълних. — Да ви застрелят.

— Мога да се сетя за далеч по-лоши неща — отвърна тя и ми хвърли бегъл поглед, който ме прониза до дъно.

Стъклата на прозорците издрънчаха от внезапния порив.

— Радвам се, че не заминахте.

Тя не отвърна нищо, просто си седеше, загледана в тъмния прозорец, и отпи още една глътка от чаената чаша.

Беше първата седмица на април, неприятно време и за мен, и за всички останали. Бъни, който дотогава бе относително спокоен, се разбесня, защото Хенри му отказа да го откара до Вашингтон, за да разгледа изложба на биплани от Първата световна война в „Смитсониън“. Някакъв зловещ Б. Пери от банката на близнаците им се обаждаше два пъти дневно, Хенри водеше същите разговори с Д. Уайд, а майката на Франсис бе разбрала за опита му да изтегли пари от попечителския фонд, което доведе до ежедневни контакти с нея.

— За Бога — промълви той, когато разкъса поредното писмо и го прегледа с отвращение.

— Какво пише?

— „Скъпи, с Крис сме много загрижени за теб — зачете Франсис с безизразен глас. — Нямам претенциите да познавам младите хора и вероятно ти преживяваш период, който съм твърде стара, за да разбера, но винаги съм се надявала, че можеш да се обърнеш към Крис.“

— Според мен Крис има много повече проблеми от теб — казах аз. Героят на Крис от сериала „Млади лекари“ спеше с жената на брат си и се бе замесил в канал за търговия с бебета.

— Има си хас. Двадесет и шест годишен е и е женен за майка ми, нали? „Изобщо не искам да повдигам този въпрос — продължи да чете Франсис, — и нямаше да правя това предложение, ако Крис не бе настоял, но ти знаеш, скъпи, колко те обича, а и казва, че в шоу бизнеса е бил свидетел на такива неща безброй пъти. Така че се обадих в клиниката «Бети Форд»132 и познай какво стана, скъпи? Имат прекрасна малка стая, която те очаква…“ Остави ме да довърша — вметна Франсис, когато започнах да се смея. — „Знам, че идеята ти се струва ужасяваща, но няма от какво да се срамуваш, това е Болест, момчето ми, така ми обясниха, когато постъпих там, но нямаш представа колко добре се почувствах. Разбира се, нямам представа какво вземаш, скъпи, но нека бъдем прагматични, каквото и да вземаш, трябва да е ужасяващо скъпо, нали? Ще съм напълно откровена с теб и ще ти кажа, че не можем да си го позволим, не и при състоянието на дядо ти, с данъците върху къщата и всичко останало…“

— Трябва да отидеш — казах.

— Майтапиш се, нали? Намира се в Палм Спрингс или нещо подобно, освен това те заключват и те карат да правиш аеробика. Майка ми гледа прекалено много телевизия — продължи и се загледа отново в писмото.

Телефонът зазвъня.

— По дяволите — уморено каза Франсис.

— Не го вдигай.

— Ако не го направя, ще се обади в полицията — и вдигна слушалката.

Изнизах се, оставяйки Франсис да крачи напред-назад:

— Особено? Какво искаш да кажеш с това, че звуча особено?

Запътих се към пощата, където за моя изненада открих в пощенската си кутия изискана малка бележка, в която Джулиан ме канеше на обяд на следващия ден.

При специални поводи Джулиан даваше обеди за своите студенти. Беше превъзходен готвач, а когато бил млад и живеел във Франция от попечителския си фонд, се славел и като отличен домакин. От тогава датираха познанствата с многото знаменитости в неговия живот. В своя дневник Осбърт Ситуел споменава Джулиан Мороу и „изисканите му малки fêtes“, подобни реплики откриваме в кореспонденцията на хора като Чарлс Лотън, херцогинята на Уиндзор и Гъртруд Стайн. Сирил Конъли133, на когото се носела печалната слава на гост, комуто трудно може да се угоди, споделя с Харълд Актън134, че Джулиан е най-изисканият американец, който е срещал някога — комплимент с две остриета естествено. Сара Мърфи135, която също била добра домакиня, веднъж му писала с молба да й даде рецептата си за sole veronique136. Знаех, че Джулиан често кани Хенри да вечерят à deux, но аз никога не бях получавал покана да вечерям насаме с него. Бях едновременно поласкан и леко разтревожен. Тогава всичко, което дори малко излизаше извън рамките на обичайното, ми се струваше злокобно, така че колкото и да бях доволен, не можех да не усетя, че зад поканата му се крие и друга цел освен удоволствието от компанията ми. Отнесох бележката вкъщи и започнах да я разучавам. Лековатият и уклончив стил на написаното изобщо не ми помогна да се отърся от мисълта, че зад всичко това се криеше нещо друго. Обадих се на централата и оставих съобщение да ме очаква в един на следващия ден.

— Джулиан не знае нищо за случилото се, нали? — попитах Хенри, когато останахме насаме.

— Какво? А, да — вдигна поглед от книгата си Хенри. — Разбира се, че знае.

— Знае, че сте убили онзи човек?

— Не е нужно да говориш толкова силно — отсече той и се извъртя в стола си, а после добави по-тихо: — Знаеше какво се опитваме да направим. Одобри го. На следващия ден след случката отидохме в извънградската му къща. Разказахме му какво се е случило. Беше очарован.

— Всичко ли му разказахте?

— Ами реших, че няма защо да го безпокоим излишно, ако това искаш да кажеш — отвърна Хенри, намести очилата си и се наведе над книгата си.

Разбира се, Джулиан собственоръчно бе приготвил храната. Обядвахме на голямата кръгла маса в кабинета му. Възможността да се храня с него бе ободряваща, особено след седмиците изпълнени с напрежение, тежки разговори и лоша храна в стола. Джулиан бе очарователен събеседник, а вечерите му, макар и привидно прости, притежаваха някаква императорска здравословност и разточителност, които винаги успокояваха.

Имаше агнешко печено, пресни картофи, грах с праз и копър, както и бутилка „Шато Латур“ — силно и влудяващо вкусно вино. Радвах се на апетит, какъвто не бях имал от много време. Тогава, сякаш с помощта на дискретна магия, до лакътя ми се появи четвърто ястие: гъби. Бледи и крехки, те ми бяха познати, но този път вдигаха пара в блюдото със сос от червено вино и ухаеха на кориандър.

— Откъде ги намери? — попитах.

— А, доста си наблюдателен — отвърна той със задоволство. — Прекрасни са, нали? Намират се много трудно. Хенри ми ги донесе.

Бързо отпих от виното, за да прикрия смайването си.

— Каза ми… може ли? — кимна по посока на купата Джулиан.

Подадох му я и той сложи няколко в чинията си.

— Благодаря. За какво говорех? А, да. Хенри ми каза, че този вид гъби са се радвали на особеното благоволение на император Клавдий. Интересно, защото не си забравил как е умрял той, нали?

Помнех. Една вечер Агрипина сложила отровна гъба в чинията му.

— Много са вкусни — каза Джулиан и отхапа. — Ходил ли си с Хенри за гъби?

— Все още не. Не ме е поканил.

— Да си призная, никога не съм се интересувал чак толкова от гъби, нито пък съм ги харесвал, но всичко, което ми носи е божествено.

Изведнъж разбрах. Хенри поставяше плана си на много умно изградена основа.

— Носил ти е гъби и друг път? — попитах.

— Да. Разбира се. Когато става дума за такова нещо, не бих се доверил никому, но Хенри явно знае много за тях.

— Вярвам, че знае — казах аз и се замислих за боксерите.

— Забележително наистина, колко добре се справя с всичко, което опитва. Може да отглежда цветя, поправя часовници като истински майстор и събира наум огромни числа. Справя се прекрасно дори и когато става дума за такова просто нещо, като превързването на порязан пръст — и си наля още една чаша вино. — Подразбрах, че родителите му са ужасно разочаровани, защото се е отдал почти изцяло на класиците. Разбира се, не съм съгласен с тях, но в определен смисъл наистина е жалко. Щеше да стане велик лекар, воин или учен.

Засмях се.

— Или шпионин.

Джулиан също се разсмя:

— Всички вие щяхте да сте велики шпиони. Да се прокрадвате в казина, и да подслушвате държавни глави. Няма ли да опиташ малко от гъбите? Великолепни са.

Допих виното си.

— Защо не — казах и посегнах към купата.

След обяда, когато масата беше раздигната и не си говорехме за нищо съществено, Джулиан изведнъж, неочаквано, попита дали съм забелязал нещо странно в държанието на Бъни.

— Ами, не, всъщност не — отговорих и отпих внимателно от чая.

Той ме погледна учудено.

— Не? Аз пък мисля, че се държи много странно. Вчера си говорихме с Хенри колко рязко и противоречиво е станало поведението му.

— Според мен е в лошо настроение.

Джулиан поклати глава.

— Не знам. Едмънд е толкова елементарна душа. Никога не съм си помислял, че ще се изненадам от нещо сторено или казано от него, но онзи ден проведохме много особен разговор.

— Особен? — повторих предпазливо.

— Вероятно просто е прочел нещо, което го е разтревожило. Не знам. Притеснявам се за него.

— Защо?

— Честно казано, страхувам се, че може да е на ръба на катастрофална промяна на религията си.

Бях шокиран.

— Така ли?

— Наблюдавал съм такова нещо и преди. Не мога да се сетя за друга причина, която да предизвика внезапен интерес към морала. Не искам да кажа, че Едмънд води безпътен живот, наистина, но той е едно от най-малко загрижените за морала момчета, които познавам. Силно се изненадах, когато започна много сериозно да ме разпитва на такива мъгляви теми като прегрешение и опрощение. Току-виж решил да стане свещеник. Мислиш ли, че онова момиче има нещо общо?

Имаше предвид Марион. Джулиан бе придобил навика да й приписва непряко вината за всички недостатъци на Бъни — мързела му, лошите настроения, проявите му на лош вкус.

— Може би — отговорих.

— Католичка ли е?

— Май е презвитерианка — Джулиан изпитваше учтиво, но непреклонно презрение към юдео-християнската традиция на практика във всичките й форми. Ако му го кажеха право в лицето, го отричаше и уклончиво привеждаше като пример страстта си към Данте и Джото, но всичко, което бе открито религиозно го изпълваше с езически страх. Вярвам, че Джулиан подобно на Плиний, комуто приличаше в толкова много аспекти, тайно мислеше за тази традиция като за изродил се култ, доведен до невероятни крайности.

— Презвитерианка? Наистина ли? — попита смаяно.

— Така мисля.

— Каквото и да си мислим за Римо-католическата църква, тя е достоен и могъщ враг. Бих приел подобно обръщане във вярата благосклонно. Но много ще се разочаровам, ако го загубим и стане презвитерианец.

През първата седмица на април времето се промени внезапно, стана неустоимо хубаво за сезона. Небето бе синьо, въздухът — топъл, не духаше вятър, слънцето грееше над разкаляната земя с юнско нетърпение. Фиданките по края на гората жълтееха от напъпили листа, кълвачите се кикотеха и барабаняха из гъсталаците, а аз лежах в леглото си и цяла нощ слушах ропота и клокоченето на разтопения сняг надолу по водосточните тръби.

През втората седмица на април всички тревожно се питахме дали времето ще се задържи. Задържа се, с една спокойна увереност. Зюмбюли и нарциси разцъфтяха в лехите, теменужките в ливадите, а бели пеперуди, мокри и окаляни, пърхаха опиянено над живия плет. Прибрах палтото и зимните си обувки, и излязох навън по риза, почти упоен от радост.

— Няма да продължи дълго — каза Хенри.

През третата седмица на април, когато ливадите зеленееха като райските градини, а ябълките се бяха разцъфтели безразсъдно, четях в стаята си. Беше петък вечер, прозорецът бе отворен, хладен и влажен вятър раздвижваше листата по бюрото ми. От другата страна на моравата имаше купон, смехът и музиката се носеха из нощния въздух. Клюмах, полузадрямал над книгата, когато някой изрева името ми под прозореца.

Отърсих се и се изправих, за да видя как една от обувките на Бъни влита през отворения прозорец и се удря с глухо тупване в пода. Подскочих и се наведох през перваза. Далеч долу, видях неговата поклащаща се фигура, увенчана от рошавата му коса. Той се опитваше да се задържи, вкопчил се здраво в стъблото на едно ниско дърво.

— По дяволите, какво ти става?

Не ми отговори, а само вдигна свободната си ръка в жест, който приличаше наполовина на махване, наполовина на козируване и после с клатушкане изчезна от светлината. Задната врата се затръшна и след няколко секунди вратата на стаята ми бе разтресена от силни удари.

Отворих и Бъни влезе, накуцвайки. Едната му обувка я нямаше. След себе си оставяше кална пътека от зловещо разнородни стъпки. Очилата му бяха накриво и вонеше на уиски.

— Дики, друже — изфъфли той.

Явно избликът под прозореца ми го бе изтощил и го бе направил необичайно некомуникативен. Издърпа калния си чорап и го захвърли немощно. Приземи се на леглото ми.

Постепенно успях да измъкна от него описание на случилото се същата вечер. Близнаците го завели на вечеря, а после и на бар в града, за да продължат с пиенето. Там пък някакъв холандец се опитал да го накара да пуши трева, а някаква французойка му дала да пие текила от един термос.

— Готино миньонче. Малко тъпичка обаче. Носеше обувки с дървени подметки, нали се сещаш, ония неща? Боядисана тениска. Не ги понасям. „Скъпа,“ й викам, „толкова си сладка, откъде ти хрумна да се навлечеш с това кошмарно нещо?“

После внезапно спря да разказва и изхвърча от стаята, оставяйки вратата отворена. Дочух звука от шумно и мощно повръщане.

Нямаше го дълго време. Миришеше на кисело, когато се върна, а лицето му бе потно и много бледо, но изглеждаше успокоен.

— Пфу — каза той и се стовари в моя стол, като бършеше лицето си с червена кърпа. — Сигурно съм ял нещо.

— Успя ли да стигнеш до банята? — попитах несигурно. Повръщането се чуваше застрашително близо до моята врата.

— Не — отвърна, дишайки тежко. — Влязох в килера с метлите. Дай ми чаша вода, а?

В коридора вратата на сервизното помещение бе леко отворена и предоставяше свенлив изглед към вонящия ужас вътре. Бързо минах край нея и се запътих към кухнята.

Бъни ме гледаше изцъклено, когато се върнах. Изражението му напълно се беше сменило и нещо в него ме разтревожи. Подадох му водата и започна да пие на големи, алчни глътки.

— Не толкова бързо — казах изплашено.

Не ми обърна внимание, доизпи я на един дъх и остави с трепереща ръка чашата на бюрото. Челото му бе покрито с мъниста от пот.

— О, Боже. Исусе Христе.

Отидох до леглото и седнах, опитвах се да мисля за нещо неутрално, но преди да успея да проговоря, Бъни отвори уста отново и запелтечи:

— Не мога да издържам повече. Просто не мога. Господи Боже мой!

Нищо не казах.

Прокара трепереща ръка през челото си.

— Дори не знам защо, по дяволите, говоря с теб — продължи Бъни с особено злобна нотка в гласа си.

Прекръстосах краката си, изпълнен с безпокойство. Очаквах това, очаквах го от месеци и се боях. Прииска ми се да избягам от стаята и да го оставя да седи в нея, но тогава той зарови лице в ръцете си.

— Всичко е истина — продължи да мънка той. — Всичко е истина. Бог ми е свидетел. Никой не знае освен мен.

Нелепо е, но започнах да се надявам, че е фалшива тревога. Може би бяха скъсали с Марион. Може би баща му бе починал от сърдечен удар. Седях там като парализиран.

Прокара длани по лицето си, сякаш избърсваше вода и вдигна очи към мен.

— Нямаш си никаква представа — очите му бяха кръвясали, но блестяха неприятно. — Момче, нямаш си никаква шибана представа.

Изправих се, защото не можех да издържам повече и разсеяно заоглеждах стаята.

— Искаш ли аспирин? Мислех по-рано да питам. Ако сега вземеш няколко, няма да се чувстваш толкова зле на…

— Мислиш ме за луд, нали — каза внезапно Бъни.

Някак си винаги съм знаел, че ще се случи точно така, ние двамата насаме, Бъни пиян, късно през нощта.

— Съвсем не — казах. — Нуждаеш се от малко…

— Мислиш ме за побъркан. Дъската ми хлопа. Никой не ме слуша — повиши глас той.

Изплаших се.

— Успокой се. Слушам те.

— Слушай тогава.

Беше три сутринта, когато свърши да говори. Историята, която ми разказа, бе пиянска и изопачена, непоследователна и изпълнена с ругатни и оправдателни отклонения, но за мен не представляваше проблем да я разбера. Беше история, която вече бях чувал. Известно време седяхме и мълчахме. Лампата от бюрото ми светеше в очите. Купонът от другата страна продължаваше със същата сила и в далечината натрапчиво пулсираше необуздана рап песен.

Дишането на Бъни бе станало шумно и астматично. Главата му клюмна на гърдите. Сепна се и се събуди.

— Какво? — попита объркано, сякаш някой се бе прокраднал зад гърба му и бе извикал в ухото му. — О, да.

Не казах нищо.

— Какво мислиш за това, а?

Не бях в състояние да отговоря. Хранех бледата надежда, че може да е забравил всичко.

— Най-проклетото нещо. Фактите са по-истински от измислицата, друже. Чакай, това не беше така. Как беше?

— Фактите са по-странни от измислицата — отвърнах механично. За щастие, предполагам, не ми се налагаше да полагам големи усилия, за да изглеждам разтърсен или зашеметен. Бях толкова разстроен, че ми се повдигаше.

— Това имам предвид — каза пиянски Бъни. — Можеше да бъде съседът. Всеки. Никога не можеш да предвидиш всичко.

Захлупих лицето си с ръце.

— Кажи на когото искаш — продължи Бъни. — Кажи на проклетия кмет. Не ми пука. Веднага да ги затворят в онази смесица от поща и затвор до сградата на съда. Мисли се за много умен — измърмори. — Да, ама нека ти кажа, че ако не бяхме във Върмонт, сънят му нямаше да е толкова спокоен. Защо ли, защото баща ми е много гъст с полицейския комисар в Хартфорд. Само ако разбере — лелее. С татко са ходили в едно училище. Бяхме гаджета с дъщеря му до десети клас… — главата му започна да клюма и той отново се отърси. — Господи — възкликна и едва не падна от стола.

Взрях се в него.

— Дай ми обувката, а?

Подадох му я заедно с чорапа. Погледна ги за миг и ги натъпка във външния джоб на сакото си.

— Да сънуваш грош — каза и изчезна, оставяйки вратата на стаята ми отворена след себе си. Дочувах странния му, куцукащ ход надолу по коридора.

Предметите в стаята ми сякаш започнаха да се издуват и свиват с всеки удар на сърцето ми. Бях ужасно зашеметен, седнах на леглото, опрях единия си лакът на перваза на прозореца и се опитвах да се съвзема. Дяволската рап музика се носеше от сградата срещу мен, където няколко тъмни фигури клечаха на покрива и хвърляха празни бирени кутии по група мрачни хипита, които се опитваха да пушат трева около огън в кофа за боклук. От покрива полетя бирена кутия, после още една, тя улучи един от хипитата с тенекиен звук. Смях, обидени викове.

Бях се вторачил в искрите, които летяха от кофата за боклук, когато ме връхлетя унищожителна мисъл. Защо Бъни бе решил да дойде в моята стая, вместо да отиде при Клоук или Марион? Докато гледах през прозореца, прозрях и отговора, който бе толкова очевиден, че ме полазиха тръпки. Причината бе, че моята стая бе най-близо. Марион живееше в другия край на студентското градче, в Роксбърг, а Клоук бе в далечния край на Дърбинстол. Нито едно от двете не бе подходящ избор за пиян човек, който се препъва из нощта. Монмът бе едва на десет метра встрани от улицата, а стаята ми с ярко осветения си прозорец сигурно е осветявала пътя му като фар.

Би било интересно да споделя, че в този миг се чувствах разкъсван, раздиран от моралните изводи, свързани с всяка една от посоките, които можех да поема. Но не си спомням да съм изпитал нещо подобно. Нахлузих чифт мокасини и слязох долу, за да се обадя на Хенри.

Монетният телефон в Монмът бе на стената до задната врата — на прекалено явно място за мен. Така че се насочих към сградата на биологическия факултет, обувките ми жвакаха из роената трева. Намерих една много изолирана кабина на третия етаж близо до химическите лаборатории.

Телефонът звъня сигурно стотина пъти. Никой не вдигна. Най-накрая, отчаян, затворих и набрах близнаците. Осем позвънявания, деветото, последвано, за мое облекчение, от сънливото „ало“ на Чарлс.

— Здрасти, аз съм — избъбрах. — Случи се нещо.

— Какво? — попита Чарлс и изведнъж се разбуди. Чух го как се изправи в леглото.

— Каза ми. Току-що.

Последва дълга тишина.

— Ало?

— Обади се на Хенри — каза внезапно Чарлс. — Затвори и му се обади веднага.

— Вече му звънях. Не вдига телефона.

Чарлс изруга под нос.

— Чакай да помисля. По дяволите. Можеш ли да дойдеш?

— Разбира се. Сега?

— Ще изтичам до Хенри да видя дали ще го накарам да отвори вратата. Вече ще сме се върнали, когато стигнеш тук. Става ли?

— Добре — отговорих, но вече бе затворил.

Двадесет минути по-късно бях пред жилището на близнаците. Засякох се с Чарлс, който идваше от Хенри, но сам.

— Удари на камък?

— Да — дишаше тежко. Косата му бе разбъркана и бе навлякъл дъждобран над пижамата.

— Какво ще правим?

— Не знам. Качвай се. Ще измислим нещо.

Едва си бяхме свалили палтата, когато в стаята на Камила лампата светна и тя се появи на прага, примигваща и със зачервени бузи.

— Чарлс? Ти какво правиш тук? — попита, когато ме видя.

Чарлс й обясни доста несвързано какво се бе случило. Тя заслони със сънливо движение на ръката очите си от светлината и се заслуша. Беше облечена в мъжка нощна риза, която й бе прекалено голяма, улових се, че зяпам босите й крака — светлокафяви прасци, изящни глезени, прекрасни, измърсени от прахта момчешки стъпала.

— Там ли е? — каза тя.

— Знам, че е там.

— Сигурен ли си?

— Къде другаде може да бъде в три през нощта?

— Почакай малко — и се запъти към телефона. — Искам да опитам нещо — набра, ослуша се, затвори и пак набра.

— Какво правиш?

— Това е код — отвърна тя, притиснала слушалката между ухото и рамото си. — Позвъни два пъти, затвори, позвъни отново.

— Код?

— Да. Веднъж ми го каза… А, здравей, Хенри — каза тя в слушалката и седна.

Чарлс ме погледна.

— Да ме вземат мътните — каза тихо. — Сигурно е бил буден през цялото време.

— Да — отвръщаше Камила, загледана в пода и безгрижно поклащаше кръстосания си крак нагоре-надолу. — Добре. Ще му кажа.

Затвори.

— Ричард, той каза да отидеш при него. Тръгвай сега. Той те чака. Защо ме гледаш така? — обърна се тя сърдито към Чарлс.

— Код, а?

— Какво за него?

— Никога не си ми казвала за него.

— Това е глупаво. Никога не съм мислела, че ще ми потрябва.

— За какво ви е на вас с Хенри таен код?

— Не е таен.

— Тогава защо не си ми казала?

— Чарлс, не се дръж като дете.

Хенри — напълно буден, без да дава обяснения — ме очакваше на вратата, облечен в халат. Последвах го в кухнята, наля ми чаша кафе и ме накара да седна.

— Сега ми разкажи какво се случи.

Разказах му. Седеше на масата срещу мен, пушеше цигара от цигара, а тъмносините му очи не се откъсваха от моите. Накара ме да повторя някои части. Бях толкова уморен, говорех малко несвързано, но той търпеливо понасяше отклоненията ми.

Когато свърших, слънцето бе изгряло и птичките пееха. Пред очите ми плуваха петна. Влажен и хладен ветрец се гонеше из пердетата. Хенри изгаси лампата, отиде към печката и започна механично да приготвя бекон и яйца. Гледах го как се движи бос из слабо осветената от зората кухня.

Докато се хранехме, го гледах с любопитство. Беше блед, очите му уморени и угрижени, но нищо в изражението му не издаваше какво си мисли.

— Хенри.

Сепна се. За първи път от час и половина някой от двама ни изричаше нещо.

— За какво мислиш?

— За нищо.

— Ако все още възнамеряваш да го отровиш…

Погледна ме, а в очите му премина гневна светкавица, която ме изненада.

— Не се дръж идиотски — отвърна рязко. — Защо не млъкнеш за малко и не ме оставиш да помисля.

Взрях се в него. Изправи се рязко и отиде да си налее още кафе. Известно време стоя с гръб към мен и ръце впити в плота. После се обърна.

— Извинявай — каза уморено. — Просто не е толкова лесно да погледнеш назад към нещо, в което си вложил толкова разум и усилия, само за да разбереш каква пълна глупост е. Отровни гъби. Цялата идея е като нещо, излязло изпод перото на сър Уолтър Скот.

Бях слисан.

— Мислех, че идеята е доста добра.

Разтърка очи с палец и показалец.

— Прекалено добра. Предполагам, че всеки, който е свикнал да работи с ума си и се изправи пред чисто и ясно действие, е склонен да преукрасява, да прави всичко прекалено умно. На хартия има определена симетрия. Но сега, когато съм изправен пред възможността за осъществяването й, осъзнавам колко ужасяващо сложна е.

— Какво не е наред?

Нагласи очилата си.

— Отровата е прекалено бавна.

— Мислех, че точно това искаш.

— Има поне половин дузина проблеми, свързани с нея. Някои от тях ги посочи ти. Контролът на дозата е рисковано нещо, но истинският проблем е времето. От моя гледна точка, колкото по-дълго, толкова по-добре, но въпреки това… Човек може да наговори ужасно много неща за дванадесет часа — замълча за един миг. — Това не е нещо, което не съм предвидил. Мисълта да го убием е толкова отблъскваща, че съм в състояние да мисля за нея само като за шахматна задача. Игра. Нямаш представа колко много съм размишлявал над това. Почти се самоотрових. Казват, че от отровата гърлото се подувало, знаеш ли? Жертвите онемявали и не можели да кажат името на отровителя — въздъхна. — Бе прекалено лесно да се самозалъгвам с Медичите и Борджиите, с всички онези отровни пръстени и рози… Нали знаеш, че и това може да се направи? Да отровиш роза и после да я поднесеш, като подарък? Дамата си убожда пръста и пада мъртва. Знам как да направя свещ, която ще убие, ако гори в затворено помещение. Или как да отровиш възглавница, или молитвеник137…

— Ами приспивателни? — попитах.

Погледна ме раздразнено.

— Говоря сериозно. Хората умират от тях през цялото време.

— От къде ще намерим приспивателни?

— Тук е колежът Хампдън. Ако ни трябват приспивателни, ще ги намерим.

Спогледахме се.

— Как ще му ги дадем? — попита.

— Ще му кажем, че са „Тиленол“.

— И как ще го накараме да изгълта девет или десет тиленола?

— Можем да ги натрошим в чаша уиски.

— Мислиш, че Бъни ще изпие чаша уиски с доста бял прах на дъното й?

— Мисля, че е толкова склонен да го направи, колкото и да изяде чиния с отровни гъби.

Настъпи дълго мълчание, а през това време някаква птичка шумно чуруликаше пред прозореца. Хенри затвори очите си задълго и разтри слепоочия с върха на пръстите си.

— Какво ще правиш?

— Мисля да изляза и да свърша това-онова — отвърна той. — Искам да се прибереш вкъщи и да си легнеш.

— Хрумна ли ти нещо?

— Не. Но има нещо, което искам да проверя. Бих те откарал до училище, но не мисля, че е добра идея да ни виждат заедно точно сега — бръкна в джоба на халата си и заизважда клечки кибрит, пера за перодръжки и синята си емайлирана кутийка за хапчета. Най-накрая намери няколко монети от по четвърт долар и ги остави на плота.

— Ето. На път за вкъщи спри край будката и си купи вестник.

— Защо?

— Ами в случай, че някой се зачуди защо се мотаеш навън толкова рано. Може да се наложи да говоря с теб довечера. Ако не те открия, ще оставя съобщение, че те е търсил доктор Спрингфийлд. Не се опитвай да се свържеш с мен по-рано, разбира се освен ако не е наложително.

— Дадено.

— Доскоро тогава — каза и тръгна да излиза от кухнята. Обърна се на прага и ме погледна. — Никога няма да забравя това, нали знаеш — каза уж между другото.

— Няма нищо.

— Много нещо е и ти го знаеш.

— Ти също си ми направил една-две услуги — но вече бе излязъл и може би не ме чу. Така или иначе, не ми отговори.

Купих си вестник от малкия магазин надолу по улицата и тръгнах обратно към колежа през усойната зелена гора, далеч от утъпканата пътека. Вървях през големите заоблени камъни и гниещите пънове, които от време на време се изпречваха на пътя ми.

Когато стигнах в студентското градче, все още бе рано. Влязох през задната врата на Монмът, спрях се, когато изкачих стълбите и видях председателя на къщата и група момичета в халати, струпани пред вратата на килера. Разговаряха с различен тон, но с ясно изразен потрес. Когато се опитах да се промъкна край тя, облечената в черно кимоно Джуди Пуви ме хвана за ръката.

— Ей, някой е повърнал в килера!

— Сигурно един от онези проклети първокурсници — каза едно момиче до мен. — Натряскват се до козирката, а после се качват до стаите на старите вълци, за да се издрайфат.

— Определено не знам кой го е направил — каза председателят на къщата, — но който и да е той, със сигурност е ял спагети за вечеря.

— Хм.

— Което значи, че не се храни в стола.

Пробих си път през тях, заключих вратата на стаята след себе си и незабавно си легнах.

* * *

Проспах целия ден, заровил лице във възглавницата. Удобният ми мъртвешки ступор бе само леко нарушаван от вледеняващото мъртво вълнение на реалността — говор, стъпки, затръшване на врати, които тихо пристъпваха през мрачните и топли като кръв води на съня. Денят се превърна в нощ, аз все още спях, когато резкият звук от пускането на вода в тоалетната не ме накара да се обърна по гръб и не ме изтръгна от съня.

В Пътнам купонът в събота вечер най-сетне бе започнал, което значеше, че вечерята е свършила и аз съм спал поне четиринадесет часа. Нашата сграда бе пуста. Станах, избръснах се и взех топла вана. Облякох си халата и дъвчейки ябълката, намерена в кухнята, слязох бос, за да видя дали до телефона не ми бяха оставени съобщения.

Имаше три. Бъни Коркоран в шест без петнадесет. Майка ми от Калифорния в осем и четиридесет и пет. И от някой си доктор Спрингфийлд, зъболекар, който искаше да го посетя веднага, щом намеря свободно време.

Умирах от глад. Когато стигнах у Хенри, забелязах със задоволство, че Чарлс и Франсис все още бодяха някакво студено пиле и салата.

Хенри изглеждаше така, сякаш не бе спал, откакто го бях видял за последно. Носеше старо сако, изтъркано на лактите, по панталоните му имаше петна от трева, а над покритите си с кал обувки носеше гамаши в защитен цвят.

— Ако си гладен, в бюфета има чинии — каза той, издърпа стола си и тежко се отпусна, като някой възрастен стопанин, който току-що се е прибрал от полето.

— Къде си бил?

— След вечеря ще говорим за това.

— Къде е Камила?

Чарлс се разсмя.

Франсис остави пилешката кълка.

— Има среща.

— Майтапиш се. С кого?

— Клоук Рейбърн.

— Те са на купона — допълни Чарлс. — Изведе я да пийнат по нещо преди това.

— Марион и Бъни са с тях — каза Франсис. — Идеята беше на Хенри. Тази вечер тя ще държи под око знаеш-кого.

— Знаеш-кой ми е оставил съобщение днес следобед.

— Знаеш-кой е тръгнал по пътеката на войната — вметна Чарлс, докато си режеше парче хляб.

— Не сега, моля ви — каза уморено Хенри.

След като махнахме чиниите, той опря лакти на масата и запали цигара. Имаше нужда да се избръсне, а под очите му имаше тъмни кръгове.

— И тъй, какъв е планът? — попита Франсис.

Хенри хвърли кибритената клечка в пепелника.

— Този уикенд. Утре.

Чашата с кафе застина на половин път към устните ми. Взрях се в него.

— О, Боже — каза Чарлс разстроено. — Толкова скоро!

— Не можем да отлагаме повече.

— Как? Какво можем да направим за толкова кратко време?

— На мен също не ми харесва, но ако изчакаме, ще ни се отвори нова възможност едва следващия уикенд. Като стана дума за това, може изобщо да нямаме друга възможност.

Настъпи кратка тишина.

— Това вече е наистина, нали? — попита Чарлс несигурно. — Това е окончателно?

— Нищо не е окончателно — отвърна Хенри. — Обстоятелствата няма да са изцяло под наш контрол. Но искам да имаме готовност, ако ни се отвори възможност.

— Звучи малко неопределено — каза Франсис.

— Така е. Но за съжаление не може да бъде другояче, тъй като Бъни ще свърши по-голямата част от работата.

— Как така? — каза Чарлс и се облегна на стола си.

— Нещастен случай. По време на туризъм, ако трябва да сме точни — Хенри направи пауза. — Утре е неделя.

— Да.

— Така че, ако утре времето е хубаво, Бъни най-вероятно ще излезе на разходка.

— Не винаги ходи — възрази Чарлс.

— Почти винаги. А ние имаме доста добра представа за маршрута му.

— Променя се — казах. Миналия семестър бях ходил с Бъни на доста такива разходки. Беше склонен да прекосява потоци, да се катери през огради и да прави какви ли не още неочаквани отклонения.

— Разбира се, но го знаем в най-общи линии — продължи Хенри. Извади къс хартия от джоба си и го разстла на масата. Когато се наведох над него, видях, че е карта. — Излиза от задната врата на тази сграда, заобикаля игрищата за тенис, а после тръгва към гората, но не се насочва към Северен Хампдън, а на изток, към връх Катаракт. Там е гъсто залесено и по този път няма много туристи. Върви в тази посока, докато стигне до козята пътека. Ричард, знаеш за коя пътека говоря, започва от бялата заоблена скала и води на югоизток. Продължава почти един километър, а после се разклонява…

— Но ако го чакате там, ще го изпуснете — казах. — Минавал съм с него по този път. Бъни е толкова склонен да поеме на запад, колкото и да продължи на юг.

— Ако става дума за това, можем да го изпуснем много преди това място — обясни Хенри. — Знам, че може изцяло да се откаже от този път и да тръгне на изток, докато стигне до магистралата. Но разчитам на това, че най-вероятно няма да го направи. Времето е хубаво, няма да иска да мине по толкова лесен маршрут.

— А второто разклонение? Не можеш да си сигурен накъде ще поеме оттам.

— Не е нужно. Помниш накъде води, нали? Клисурата.

— О — каза Франсис.

Последва дълго мълчание.

— А сега слушайте — и Хенри извади молив от джоба си. — Ще идва откъм колежа, от юг. Можем напълно да избегнем пътя му и да дойдем от запад, откъм шосе номер 6.

— С кола ли ще идем?

— Донякъде, да. Точно до автомобилната морга, преди отбивката за Батънкил, има черен път. Мислех си, че е частен и ще трябва да го избегнем, но днес следобед ходих до съдилището и открих, че това е просто стар път, по който са свличали трупи. Свършва посред гората. Но ще ни отведе право до клисурата, на около четиристотин метра от нея. Остатъкът от разстоянието ще изминем пеш.

— А когато стигнем?

— Ами ще чакаме. Днес следобед изминах пътя на Бъни от училище до клисурата и обратно два пъти, засякох времето. Ще му трябва поне половин час от мига, когато излезе от стаята си. Който ни дава предостатъчно време, за да заобиколим и да го изненадаме.

— Ами ако не дойде?

— Ако не дойде, няма да сме загубили нищо освен времето си.

— Ами ако някой от нас тръгне с него?

Хенри поклати глава.

— Мислих върху това. Идеята не е добра. Ако влезе в капана сам, по своя воля, няма как да го свържат с нас.

— Ако това, ако онова — каза кисело Франсис. — Струва ми се, че доста разчитаме на случайността.

— Ние търсим случайността.

— Не виждам какво му е лошото на първоначалния план.

— Първият план е прекалено премислен. В него отвсякъде прозира умисъл.

— Но умисълът е за предпочитане пред случайността.

Хенри приглади с длан измачканата карта на масата.

— Ето къде грешите. Ако се опитаме да подредим събитията прекалено педантично, за да стигнем в точка X по един логичен път, тогава този логичен път може да бъде проследен обратно от точката X и да доведе до нас. Разсъдливостта е винаги очебийна за прозорливото око. Но късметът? Той е невидим, изменчив, Божие дело. От наша гледна точка, кое би било по-хубаво от това, да оставим Бъни сам да избере обстоятелствата около собствената си смърт?

Нищо не помръдваше. Щурците скрибуцаха отвън с ритмична и всепроникваща монотонност.

Лицето на Франсис бе потно и много бледо. Той прехапа долната си устна.

— Нека се изясним. Чакаме при клисурата и просто се надяваме той да мине оттам случайно. Ако мине, го бутаме вътре — така, посред бял ден, а после се прибираме вкъщи. Правилно ли съм разбрал?

— Донякъде — отговори му Хенри.

— Ами ако не дойде сам? Ами ако мине някой друг?

— Не е престъпление да си в гората в пролетния следобед — отвърна Хенри. — Винаги можем да се откажем, поне до момента, в който Бъни се прекатури в пропастта. А това ще отнеме само миг. Ако по обратния път се натъкнем на някого, което смятам за невероятно, но ако все пак се случи, винаги можем да кажем, че има нещастен случай и отиваме за помощ.

— Ако някой ни види?

— Много малко вероятно — отвърна Хенри и пусна от високо бучка захар в кафето си.

— Но възможно.

— Всичко е възможно, ала вероятността ще заработи за нас, само ако й позволим. Какви са шансовете някой, когото не сме засекли преди, да се появи на онова усамотено място и то точно в онази частица от секундата, която ще ни трябва, за да го бутнем?

— Може да се случи.

— Франсис, всичко може да се случи. Може тази вечер да го блъсне автомобил и да ни спести всички главоболия.

През прозореца влизаше лек и влажен ветрец, ухаещ на дъжд и ябълков цвят. Без да усетя, се бях изпотил и от полъха по бузата ми се почувствах лепкав и замаян.

Чарлс се изкашля, а ние се обърнахме към него.

— Знаеш ли… Искам да кажа, сигурен ли си, че е достатъчно високо? Ами ако той…

— Днес ходих там с рулетка — каза Хенри. — Най-високата точка е петнадесет метра, което трябва да е достатъчно. Най-трудното ще бъде да го закараме там. Ако падне от някъде, където е по-ниско, ще се отърве със счупен крак. Много ще зависи и от самото падане, разбира се. За нашите цели ми се струва, че е по-добре да падне гърбом, отколкото с лицето надолу.

— Чувал съм за хора, паднали от самолет и оживели — вметна Франсис. — Ако не умре от падането?

Хенри бръкна под очилата си и потърка едното си око.

— На дъното има малък поток. Няма кой знае колко вода, но е достатъчно. При всички положения ще бъде замаян. Ще се наложи да го издърпаме до там и да го подържим с лице под водата, мисля, че няма да отнеме повече от няколко минути. Ако е в съзнание, тогава може би някои от нас могат да му помогнат да стигне до там.

Чарлс прокара ръка по потното си, лъснало чело.

— О, Боже! Исусе Христе! Чуйте се само!

— Какво има?

— Луди ли сме?

— За какво говориш?

— Луди сме. Не сме с всичкия си. Нима можем да направим това?

— Идеята не ми харесва точно толкова, колкото и на теб.

Хенри отпи от кафето.

— Ако можеш да измислиш нещо друго, ще се радвам да го чуя.

— Не можем ли просто да се махнем? Да се качим на колата тази вечер и да потеглим нанякъде?

— Къде ще отидем? — категорично каза Хенри. — С какви пари?

Чарлс мълчеше.

— Сега — продължи Хенри и прокара с молива си линия върху картата. — Мисля, че ще бъде относително лесно да се измъкнем без да ни видят, но трябва да сме много внимателни, когато влизаме по черния път и излизаме от него на шосето.

— С моята кола или твоята? — попита Франсис.

— Моята. Хората са склонни да помнят коли като твоята.

— Може би трябва да наемем кола.

— Не. Нещо такова може да разруши всичко. Колкото по-обикновено се държим, толкова повече никой няма да ни обърне внимание. Хората не обръщат внимание на деветдесет процента от нещата, които виждат.

Настъпи мълчание.

Чарлс леко се изкашля.

— А после? Просто се прибираме вкъщи?

— Просто се прибираме вкъщи. Наистина няма от какво да се безпокоим — каза Хенри, докато изгасяше клечката кибрит. — Изглежда рисковано, но ако погледнете на плана логично, ще видите, че няма нищо по-сигурно. Изобщо няма да прилича на убийство. А и кой знае, че имаме мотив да го убием? Знам, знам — каза нетърпеливо, когато се опитах да го прекъсна. — Но много ще се изненадам, ако е казал на някого другиго.

— От къде можеш да кажеш какво е направил? Вече може да е разказал на половината хора на купона.

— Склонен съм да заложа на това, че не е. Разбира се, Бъни е непредсказуем, но досега постъпките му са доста елементарни. Имах пълното основание да смятам, че на теб ще каже първи.

— Защо така?

— Нали не смяташ за случайност това, че измежду всички, с които може да сподели, го е казал на теб?

— Не знам, може би просто бях по-близо от другите.

— На кого другиго може да каже? — каза нетърпеливо Хенри. — Никога няма да отиде в полицията открито. Ако го направи, ще загуби колкото и всички нас. По същата причина не смее да каже и на непознат. А това ни оставя силно ограничен кръг от хора, на които може да се довери. На първо място — Марион. На второ — родителите му. На трето — Клоук. Джулиан е последна възможност. И на теб.

— Какво те кара да мислиш, че не е казал на Марион например?

— Бъни може да е глупав, но не е чак толкова глупав. До обед на другия ден всички в колежа ще знаят. Поради други причини Клоук също е лош избор. Няма толкова голяма вероятност да изгуби и ума, и дума, но не може да му се има доверие. Клоук е вятърничав и безотговорен. А и е склонен да гони собствения си интерес. Бъни го харесва, мисля, че дори му се възхищава, но никога няма да му се довери за такова нещо. За нищо на света няма да каже на родителите си. Със сигурност ще го подкрепят, но без капка съмнение веднага ще отидат в полицията.

— А Джулиан?

Хенри сви рамене.

— Може да каже на Джулиан. Склонен съм да го призная, но все още не му е казал, а мисля, че сега засега няма голяма вероятност да го направи.

— Защо?

Хенри ме погледна учудено.

— Та как мислиш, на кого ще е по-склонен да повярва Джулиан?

Никой не каза нищо. Хенри си дръпна силно от цигарата.

— И тъй — каза и издиша дима. — Въпрос на елиминиране. Не е казал на Марион или Клоук, защото се бои, че ще кажат на другите. По същата причина не е казал и на родителите си и вероятно няма да го направи освен в краен случай. Какви възможности му остават? Две. Може да каже на Джулиан, който няма да му повярва, или на теб, а ти ще му повярваш, но няма да се раздрънкаш.

Погледнах го вторачено.

— Догадки — казах най-накрая.

— Нищо подобно. Мислиш ли, че ако беше казал на някого другиго, щяхме да седим тук? Мислиш ли, че сега, след като ти е казал, ще бъде толкова безразсъден, та да каже на трети човек, след като още не е видял твоята реакция? Защо мислиш, че те е търсил днес следобед? Защо мислиш, че ни преследва през целия ден?

Не му отговорих.

— Защото проверява. Снощи е бил пиян, уверен в себе си. Днес не е толкова сигурен какво мислиш. Иска още едно мнение. Иска да види твоя отговор, за да последва примера ти.

— Не разбирам.

Хенри отпи от кафето.

— Какво има да не разбираш?

— Защо, по дяволите, толкова бързаш да го убиеш, след като мислиш, че няма да каже на никого, освен на мен.

Сви рамене.

— Все още не е казал на никого. Което не значи, че много скоро няма да го направи.

— Може би ще успея да го разубедя.

— Риск, който не съм склонен да поема.

— Според мен говориш за поемането на доста по-голям.

— Виж — спокойно каза Хенри, вдигна глава и се вторачи в мен с мътни очи. — Прости ми за прямотата, но ако си мислиш, че имаш някакво влияние върху Бъни, жестоко се лъжеш. Той не те харесва кой знае колко и ако трябва да съм откровен, доколкото знам, никога не те е харесвал. Ще бъде катастрофално, ако именно ти измежду всички останали се опиташ да се намесиш.

— Той дойде при мен.

— Причините са очевидни и нито една от тях не е свързана с някакъв сентимент — сви рамене Хенри. — Можехме да чакаме колкото си искаме, докато бях сигурен, че няма да каже на никого. Но, Ричард, ти беше предупредителният сигнал. Казал ти е, нищо не се е случило и Бъни може да реши, че не е минало толкова зле, тогава ще му е два пъти по-лесно да каже на втори човек. И на трети. Направил е първата крачка по нанадолнището. Сега, след като се е случило, смятам, че нещата ще се развият много, много бързо.

Дланите ми бяха потни. Въпреки отворения прозорец стаята ми се струваше тясна и задушна. Чувах дишането на всеки един — тихи премерени вдишвания и издишвания, които се случваха с ужасяваща ритмичност, четири чифта бели дробове, които поглъщаха малкото кислород.

Хенри сви пръстите на ръцете си и ги притисна, докато изпукаха.

— Ако искаш, сега можеш да си тръгваш — обърна се към мен.

— Искаш ли да го направя? — попитах доста остро.

— Можеш да останеш или да си тръгнеш. Няма причина, която налага да останеш. Исках да получиш бегла представа, но в определен смисъл, колкото по-малко знаеш, толкова по-добре — той се прозина. — Имаше някои неща, които трябваше да знаеш, но чувствам, че ти правя лоша услуга, като те въвличам в това.

Изправих се и се огледах около масата.

— Добре. Добре, добре.

Франсис ме погледна учудено.

— Пожелай ни късмет — каза Хенри.

Тупнах го несръчно по рамото.

— Късмет.

Чарлс, когото Хенри не можеше да види, привлече погледа ми. Усмихваше се и изрече беззвучно „Утре ще ти се обадя, става ли?“

Изведнъж и без никакво предупреждение бях обзет от силни чувства. Боях се, че ще кажа или направя нещо детинско, нещо, за което ще съжалявам, взех палтото си, изпих остатъка от кафето си на един дъх и си тръгнах, без да кажа дори дума на сбогуване.

По пътя за дома в тъмната гора, докато вървях с наведена глава и ръце в джобовете, на практика се блъснах в Камила. Беше много пияна и в превъзбудено състояние.

— Здравей — каза тя, провря ръката си под моята и ме поведе в посоката, от която идвах. — Познай какво стана. Имах среща.

— Така чух.

Засмя се — тих, сладък кикот, който сгря сърцето ми.

— Не е ли смешно? Чувствам се като истински шпионин. Бъни току-що тръгна към къщи. Клоук май ме харесва, което сега е проблем.

Беше толкова тъмно, че едва я виждах. Тежестта на ръката й носеше прекрасно успокоение, усещах топлия й примесен с мирис на джин дъх по бузата си.

— Клоук държа ли се прилично?

— Да, беше много мил. Заведе ме на вечеря и ме черпи някакви червени питиета, които имаха вкус на ледени близалки.

Излязохме от гората и стъпихме на пустите и осветени от неоновите лампи улици на Северен Хампдън. Лекият ветрец поклащаше звънчетата от ветрушката на нечия веранда.

Камила се притисна в рамото ми, когато спрях.

— Няма ли да влезеш?

— Не.

— Защо?

Косата й бе разрошена, а прекрасната й уста бе потъмняла от леденото питие. Само като я погледнех, можех да кажа, че няма никаква представа за онова, което се случва у Хенри.

Утре ще отиде с тях. Някой вероятно ще й каже, че не трябва да ходи, но накрая тя все пак ще отиде.

Изкашлях се.

— Виж какво…

— Какво?

— Ела с мен у дома.

Изгледа ме учудено.

— Сега?

— Да.

— Защо?

Отново се разнесе сребърния и примамлив звън на ветрушката.

— Защото искам да го направиш.

Погледна ме с апатично и пиянско спокойствие, застанала несигурно на външната страна на обутия си в черен чорап крак, така че глезенът й бе извъртян навън и оформяше с изумителна лекота буквата „L“.

Държах ръката й в своята. Стиснах я силно. Облаци препускаха пред луната.

— Хайде — казах.

Повдигна се на пръсти и ме удари с хладна и нежна целувка с вкус на ледена близалка. „О, ти“ помислих си, а сърцето ми биеше учестено.

Изведнъж се откъсна от мен.

— Трябва да тръгвам.

— Не. Моля те, недей.

— Трябва да тръгвам. Ще се чудят къде съм.

Бързо ме целуна, а после се обърна и тръгна надолу по улицата. Гледах я докато стигна до ъгъла, тогава зарових ръце в джобовете си и тръгнах обратно към къщи.

На другия ден се сепнах в съня си. Събуди ме хладната слънчева светлина и думкането от стерео уредбата надолу по коридора. Беше късно, около пладне, или дори следобед. Посегнах към часовника си на нощната масичка и отново се сепнах, само че този път още по-силно. Беше три без четвърт. Скочих от леглото и бързо започнах да се обличам. Не си направих труда нито да се избръсна, нито да се среша.

Якето си навличах в коридора, когато видях Джуди Пуви да минава забързана край мен. Беше издокарана и бе наклонила главата си на една страна в опит да си сложи обицата.

— Идваш ли? — попита, когато ме видя.

— Къде да идвам? — отвърнах озадачен с ръка все още на дръжката на вратата.

— Какво ти става? Да не би да живееш на Марс?

Зяпнах я.

— Купонът — каза нетърпеливо. — „Да посрещнем пролетта“. Точно зад Дженингс. Започнал е преди час.

Краищата на ноздрите й бяха зачервени и не спираха да помръдват, Джуди се пресегна да избърше носа си с ръка, увенчана с дълги червени нокти.

— Да позная ли какво си правила — казах.

Разсмя се.

— Имам още много. Джак Тайтелбаум ходи до Ню Йорк миналата събота и неделя, върна се с цял тон. Лаура Стора има екстази, а онзи, зловещият от Дърбинстол, знаеш го, учи химия, е приготвил цял куп амфетки. Искаш да кажеш, че не си знаел за това?

— Да.

— „Да посрещнем пролетта“ е голяма работа. Всички се подготвят от месеци. Жалко, че не се състоя вчера, времето беше толкова хубаво. Обядва ли?

Искаше да знае дали днес съм излизал.

— Не — отговорих.

— Ами времето го бива, но е малко студено. Разходих се навън и ходих до… ох, по дяволите. Както и да е. Идваш ли?

Погледнах я с празен поглед. Бях излязъл на бегом от стаята си, без да имам и най-малка представа накъде се бях запътил.

— Трябва да намеря нещо за ядене — казах най-накрая.

— Добра идея. Миналата година отидох, без да съм яла нищо, пуших трева и пих, сигурно съм изпила към тридесет мартинита. Всичко беше наред, но после отидох във Фън О’Рама. Спомняш ли си? Онзи маскен бал, ама ти май не беше тук тогава. Както и да е. Голяма грешка. Бях пила целия ден, бях изгоряла, бях с Джак Тайтелбаум и други момчета. Нямаше да ходя, но размислих. Виенското колело. Мога да отида на виенското колело…

Изслушах вежливо цялата й история, която завърши, като и предполагах, с Джуди, която си изповръща червата зад количка за хотдог.

— Твърдо съм решила тази година да не се повтаря. Ще се придържам само към кокаин. Ще пропусна другите неща. Между другото, трябва да вземеш твоя приятел, знаеш кой, как му беше името… Бъни, накарай го да дойде с теб. В библиотеката е.

— Какво? — попитах, изведнъж застанал нащрек.

— Да. Изкарай го. Накарай го да си дръпне няколко пъти от наргилето с марихуаната или нещо такова.

— Той е в библиотеката?

— Аха. Видях го през прозореца на читалнята преди малко. Той няма ли кола?

— Не.

— Жалко, мислех си, че ще може да ни откара. Пътят до Дженингс е дълъг. Или пък проблемът е в мен. Изобщо не съм във форма, трябва отново да започна да правя гимнастика.

Вече беше три. Заключих вратата и тръгнах към библиотеката, като нервно подрънквах ключа в джоба си.

Беше особен, стихнал, потискащ ден. Студентското градче изглеждаше пусто — предположих, че всички бяха на купона — зелената морава и ярките лалета, смълчани в очакване под мрачното небе. Някъде изтрещя капак на прозорец. Над главата ми, в противните черни нокти на един бряст конвулсивно изпърпори изоставено хвърчило, а после замлъкна. Помислих си „Това е Канзас. Това е Канзас, преди да връхлети ураганът.“

Библиотеката приличаше на гробница, осветена отвътре от смразяващата флуоресцентна светлина, която караше следобедът да изглежда по-студен и сив, отколкото бе. Прозорците на читалнята бяха светли и празни. Лавици с книги, пусти маси, нямаше жива душа.

Библиотекарката — жалко създание на име Пеги — бе зад гишето и четеше женско списание. Тя не ме погледна. Копирната машина тихо жужеше в ъгъла. Изкачих се по стълбите до втория етаж, минах зад рафтовете с чуждоезична литература и се насочих към читалнята. Беше празна, точно както предполагах, но на едно от предните бюра имаше красноречиво гнезденце от книги, попивателна хартия и мазни торбички от чипс.

Приближих се, за да огледам по-добре. Около мястото витаеше усещането, че съвсем скоро е изоставено, имаше почти празна кутийка от безалкохолно, която все още бе изпотена отвън и хладна на пипане. За миг се почудих какво да правя, може би бе отишъл до тоалетната, може би щеше да се върне всеки момент. Щях да си тръгвам, когато видях бележката.

Беше оставена върху том от енциклопедия, мърляво парче разграфена хартия, сгънато на две, от външната страна Бъни бе написал със своя ситен и нечетлив почерк „Марион“. Отворих я и бързо я прочетох:

„мила,

Умирам от скука. Отивам на купона да пийна бира.

Ще се видим по-късно.

Б.“

Сгънах бележката и се отпуснах тежко на подлакътника на стола на Бъни. Ходил е на разходка. Кога ли е ходил? Около един следобед? Сега беше три. Бе на купона в Дженингс. Изпуснали са го.

Слязох по задното стълбище и излязох през вратата в сутерена, стигнах до столовата, чиято фасада от червени тухли изглеждаше плоска като сценичен декор на фона на празното небе. Обадих се на Хенри от монетния телефон. Никой не вдигна. У близнаците също.

В столовата нямаше никого с изключение на няколко изпити стари разсилни и жената с червената перука на телефонната централа, която плетеше през цялото време и изобщо не обръщаше внимание на входящите обаждания. Както винаги светлините примигваха като обезумели, а тя им бе обърнала гръб, пренебрегвайки ги, също както онзи злокобен телеграфист на борда на „Калифорниън“ в нощта, когато потъва „Титаник“. Минах край нея и тръгнах по коридора към автоматите за закуски и безалкохолни, откъдето си взех чаша воднисто кафе. После слязох и отново опитах да се свържа по телефона. Пак никой не отговори.

Затворих и се върнах в пустата обща стая с екземпляр от някакво училищно списание, което открих в пощата. Седнах на един стол до прозореца, за да изпия кафето си.

Изминаха петнадесет минути, а после двадесет. Училищното списание бе потискащо. Като че ли възпитаниците на Хампдън след като се дипломират никога не съумяваха да направят нещо по-различно от това да отварят магазинчета за грънчарски изделия в Нантъкет или да се присъединяват към ръководени от гуру общности в Непал. Захвърлих го настрани и забих празен поглед в прозореца. Светлината отвън бе много особена. Нещо в нея подсилваше зеленото в моравата, така че цялата тази ширнала се трева изглеждаше неестествена, някак светеща, не от този свят. Американското знаме, голо и самотно на фона на виолетовото небе, плющеше и се увиваше около месинговия пилон.

Поседях, загледан в него около минута и изведнъж установих, че не мога да го издържа нито миг повече. Облякох палтото си и тръгнах към клисурата.

Над гората тегнеше мъртвешка тишина. Тя изглеждаше по-отблъскваща отвсякога — зелена, черна и притихнала, помръкнала от миризмата на кал и гнилоч. Не духаше вятър, нито една птичка не пееше, нито едно листо не помръдваше. Цветовете на кучешкия дрян бяха настръхнали, бели, сюрреалистично застинали на фона на помръкващото небе и натежалия въздух.

Ускорих ход, клонки пукаха под краката ми, а насеченият ми дъх гърмеше в ушите, съвсем скоро пътеката ме изведе на сечището. Стоях там, задъхан, измина известно време преди да осъзная, че няма никого.

Клисурата бе отляво — зейнала, коварна, дълбок пролом към скалите долу. Внимавах да не се приближа прекалено много до ръба, но все пак се приближих, за да огледам по-добре. Всичко бе напълно спокойно. Отново се обърнах, този път към гората, откъдето току-що бях дошъл.

Тогава, за моя невероятна изненада, се чу леко шумолене и главата на Чарлс се показа от никъде.

— Здрасти — каза той с радостен шепот. — Какво, по дяволите…?

— Млъквай — чу се отсечен глас, миг по-късно Хенри се материализира сякаш по магия и пристъпи към мен от шубрака.

Бях онемял, изгарях от любопитство. Той раздразнено примигна срещу мен, тъкмо щеше да заговори, когато се разнесе внезапно пращене на клони, обърнах се и за свое изумление видях Камила, облечена в панталони със защитен цвят да се спуска по ствола на едно дърво.

— Какво става? — дочух много отблизо гласа на Франсис.

Хенри не отговори.

— Какво правиш тук? — попита той ядно.

— Днес има купон.

— Какво?

— Купон. Той е там — направих пауза. — Няма да дойде.

— Видя ли, казах ти — намеси се обидено Франсис и се измъкна внимателно от храсталака, като бършеше ръце. Не беше облечен подходящо за случая — нещо типично за него. Беше с доста хубав костюм.

— От къде знаеш, че е на купона? — каза Хенри.

— Оставил е бележка. В библиотеката.

— Да си ходим — намеси се Чарлс, бършейки с ръка кално петно от бузата си. Хенри не му обърна никакво внимание.

— По дяволите — той бързо разтърси глава, като куче, което се отърсва от вода. — Надявах се, че ще успеем да го докопаме.

Настъпи дълго мълчание.

— Гладен съм — каза Чарлс.

— Умирам от глад — допълни разсеяно Камила, а после очите й се разшириха. — О, не.

— Какво има? — попитахме в един глас всички.

— Вечерята! Днес е неделя. Канен е на вечеря вкъщи.

Настъпи мрачна тишина.

— Изобщо не помислих за това — каза Чарлс. — През ум не ми мина.

— Нито пък аз — рече Камила. — Вкъщи нямаме нищо за ядене.

— На път за вкъщи ще трябва да се отбием в бакалията.

— Какво ще вземем?

— Не знам. Нещо бързо за приготвяне.

— Не мога да повярвам на ушите си — намеси се ядно Хенри. — Снощи ви напомних за това.

— Но сме забравили — в един глас изрекоха близнаците в изблик на отчаяние.

— Как можахте?

— Ами, когато се събудиш с намерението да убиеш някого в два часа, едва ли ти остава време да мислиш с какво ще нахраниш трупа на вечеря.

— Сега е сезонът на аспержите — вмъкна услужливо Франсис.

— Добре, но дали ги има в супермаркета?

Хенри въздъхна и се насочи към гората.

— Къде тръгна? — попита разтревожено Чарлс.

— Да извадя няколко папрати, после можем да си ходим.

— Я просто да забравим за това — каза Франсис, запали си цигара и хвърли клечката. — Никой няма да ни види.

Хенри се обърна.

— Някой може да ни види. Определено искам да имам извинение за присъствието си тук, ако се случи. И вдигни клечката — троснато се обърна Хенри към Франсис, който издуха облак дим и го изгледа свирепо.

С всяка изминала минута ставаше все по-тъмно и по-студено. Закопчах якето си и седнах на една мокра скала, надвиснала над пропастта. Загледах се в калното и задръстено с листа поточе долу, с половин ухо дочувах близнаците, които спореха какво ще приготвят за вечеря. Франсис се бе облегнал на едно дърво и пушеше. След малко изгаси цигарата в подметката на обувката си и се приближи, за да седне до мен.

Минутите се нижеха. Небето бе толкова заоблачено, че изглеждаше тъмно пурпурно. От другата страна на пропастта вятърът се провираше между горичка от блеснали брези, а аз потреперих. Спорът на близнаците бе скучен. Винаги, когато бяха в такова настроение — разстроени и емоционално неуравновесени — започваха да звучат като Хекъл и Джекъл138.

Изведнъж Хенри излезе от гората, разлюлявайки храсталаците и бършейки покритите си с мръсотия ръце в панталоните.

— Някой идва — каза той тихо.

Близнаците спряха да говорят и примигнаха срещу него.

— Какво? — попита Чарлс.

— По страничния път. Чуйте.

Мълчахме и се гледахме. Студен ветрец се втурна из гората и облак бели цветчета от кучия дрян се поръсиха по просеката.

— Нищо не чувам — каза Франсис.

Хенри сложи пръст на устните си. Петимата останахме нащрек и почакахме още малко. Поех си дъх и тъкмо щях да проговоря, когато чух нещо.

Стъпки, пукот на клонки. Спогледахме се. Хенри прехапа долната си устна и се огледа. Клисурата бе гола, нямаше къде да се скрием, нямаше как да притичаме през просеката и да се мушнем в гората, без да ни чуят. Щеше да каже нещо, когато много наблизо се разнесе шум от счупени клони и той изчезна между две дървета, сякаш се бе шмугнал във входа на някоя сграда по улицата.

Ние, останалите, останахме на открито и продължихме да се споглеждаме, а после погледнахме към Хенри, който бе на около десет метра от нас, скрит в горските сенки. Махна ни нетърпеливо. Чух внезапното хрущене от стъпки по чакъла и без да осъзнавам какво правя се обърнах и се престорих, че разучавам ствола на близкото дърво.

Стъпките приближаваха. Тръпки полазиха по врата ми, наведох се, за да разгледам още по-отблизо ствола, чиято сребриста кора бе хладна на допир, а в една пукнатина маршируваха мравки в лъскава черна колона.

Тогава, преди да се усетя, стъпките спряха много близо зад гърба ми.

Вдигнах очи и видях Чарлс. Гледаше право напред, а по лицето му бе изписан ужас. Тъкмо щях да го попитам какво става, когато въпреки мъчителното нежелание да повярвам на ушите си, чух гласа на Бъни точно зад себе си.

— Брей, мътните да ме вземат — започна рязко той. — Какво е това? Сбирка на клуба по природознание ли?

Обърнах се. Бъни в целия си почти двуметров ръст се извисяваше над мен, облечен в огромен жълт дъждобран, който стигаше почти до глезените му.

Настъпи страшна тишина.

— Здрасти, Бън — каза вяло Камила.

— Здрасти и на теб — той носеше бутилка бира — „Рокинг Рок“, странно е, че я помня. Вдигна я и отпи дълга, бълбукаща глътка. — Пфу. Абе вие доста се навъртате из гората напоследък. Знаеш ли — ръгна ме в ребрата Бъни, — опитвах се да се свържа с теб.

Внезапната и неподправена близост на присъствието му бе повече отколкото можех да понеса. Зяпнах го като ударен, а той отново отпи от бутилката, отново я свали и избърса устата си с опакото на ръката си. Беше толкова близо, че усещах тежките му, кисели дихания.

— Ааа — отмахна косата от очите си и се оригна. — И какво става, убийци на елени? Изведнъж ви се прииска да дойдете тук и да изучавате растителността?

Откъм гората се чу шумолене и осъдително изкашляне.

— Всъщност не съвсем — каза един хладен глас.

Бъни се обърна, слисан, аз също, и то точно навреме, за да видя Хенри, който излизаше от сенките.

Приближи се и любезно погледна Бъни. Държеше градинарска лопата за разсаждане, а ръцете му бяха почернели от кал.

— Здравей. Каква изненада!

Бъни му хвърли дълъг, злостен поглед.

— За Бога, какво правиш тук, мъртъвци ли погребваш?

Хенри се усмихна.

— Всъщност е голям късмет, че дойде.

— Това някакво събиране ли е?

— Да — каза любезно Хенри след кратка пауза. — Предполагам, че и така би могло да се нарече.

— Би могло — повтори подигравателно Бъни.

Хенри захапа долната си устна.

— Да — той отговори напълно сериозно. — Би могло. Въпреки че аз не бих използвал точно тази дума.

Всичко бе застинало. Някъде, далеч в гората, дочух слабия и нелеп кикот на кълвач.

— Я кажи — продължи Бъни и мисля, че за първи път усетих нотка на подозрение в гласа му. — Какво, по дяволите, правите тук?

Гората бе смълчана, не издаваше нито звук.

Хенри се усмихна.

— Как какво? Търсим нов вид папрат — отговори му и направи крачка напред.

КНИГА ВТОРА

Дионис е господар на илюзиите, кой друг ще накара лоза да поникне от дъска или най-общо ще позволи на последователите си да видят света, такъв, какъвто не е.

„Гърците и ирационалното“

Е. Р. Додс

Глава шеста

Искам да подчертая, че не се смятам за лош човек. А тъкмо това ме кара да звуча като изпечен убиец! Когато чета за убийства в новините, се изумявам от твърдоглавата и почти затрогваща увереност, с която междущатските удушвачи, прекалено склонните към евтаназията педиатри и всякакви други оскърбени и угнетени виновници не признават злото в себе си. Дори се чувстват предизвикани да поддържат някакво фалшиво благоприличие.

„По същество съм много добър човек“, твърди последният сериен убиец, за когото казват, че го очаква електрическия стол и който наскоро транжирал с окървавената си брадва шест медицински сестри в Тексас. С интерес следях случая във вестниците.

Да, никога не съм се смятал за много добър човек, но така и не мога да повярвам, че съм и невероятно зъл. Може би човек не може да мисли за себе си по този начин, пример за това е нашият тексаски приятел. Стореното от нас бе ужасно, но не мисля, че някой от нас бе лош. При мен го отдайте на слабост, при Хенри на високомерие и прекалено много писане на съчинения по старогръцки, на каквото ви се иска.

Не зная. Предполагам, че би трябвало да имам по-добра представа в какво се забърквам. От друга страна първото убийство — фермерът — изглеждаше толкова просто, като камък, изпуснат в езеро, което едва размърдва водата на повърхността. Второто също бе лесно, поне в началото, нямах никаква идея колко трудно щеше да стане. Онова, което взехме за обикновено и леко бреме — леко бутване, безпроблемно достигане до дъното и черните води безследно се затварят над него — на практика се оказа дълбочинна бомба, която избухна без предупреждение под спокойната повърхност и чийто отзвук не е отшумял дори и днес.

В края на шестнадесети век италианският физик Галилео Галилей направил различни опити, свързани с природата на падащите тела — казват, че пускал предмети от кулата в Пиза, за да измери ускорението, с което падат. Откритията му са следните: телата придобиват скорост, докато падат. Колкото по-дълго пада едно тяло, толкова по-бързо се движи. Скоростта на падащото тяло е равна на ускорението, което се дължи на гравитацията умножена по времето на падане в секунди. С две думи, нашето тяло конкретно се движеше със скорост по-голяма от 9,75 метра в секунда, когато се удари в скалите долу.

Разбирате ли колко бързо се случи? Не е възможно да се забави филма и да разгледате внимателно отделните кадри. Сега, както и тогава, виждам един проблясък, доближаващ се до лекотата и измамността на нещастния случай — порой от камъни, размахващи се ръце, пръсти, които се опитват да сграбчат клон и не успяват. От храсталаците, като порой излитат подплашени гарвани. Смяна на кадъра — Хенри, който се отдръпва от ръба. После филмът се къса в апарата и екранът почернява. Consummatum est.

През нощта, когато лежа в леглото, се оказвам неволен зрител на този противен документален филм (изчезва, когато отворя очи, но веднага щом ги затворя, неуморно се завърта от самото начало). Удивлявам се колко дистанциран е филмът в своята гледна точка, колко ексцентрични подробности е съхранил и до каква степен е лишен от емоционална сила. По този начин той отразява запечатаното преживяване много по-точно, отколкото можем да предположим. Времето и непрекъснатите прожекции придадоха на спомена заплашителна окраска, каквато оригиналът не притежаваше. Много спокойно наблюдавах всичко, което се случваше: нямаше сълзи, нямаше жалост, имаше само някакво смайващо любопитство, така че отпечатъкът на събитието е жигосан завинаги в очите ми, но странно, в сърцето ми го няма.

Изминаха много часове, преди да осъзная какво сме сторили и дни (месеци? години?) преди да разбера значението му. Май прекалено много бяхме мислили, прекалено много говорили, та накрая планът престана да бъде част от въображението ни и заживя свой собствен, ужасяващ живот… Никога, нито веднъж, във всякакъв пряк смисъл, не ми хрумна, че това е нещо повече от игра. Облак нереалност се бе разстлал и над най-прозаичните подробности, сякаш не бяхме планирали смъртта на приятел, а подробности от някакво легендарно пътешествие, което поне аз така и не повярвах напълно, че някога ще предприемем.

Немислимото е неосъществимо. Джулиан го повтаряше в часовете по гръцки и макар че според мен го казваше, за да ни насърчи да бъдем по-непреклонни в мисленето си, изречението има определена извратена връзка с настоящата история. Идеята за убийството на Бъни бе потресаваща, невъзможна и въпреки всичко ние не спирахме да размишляваме над нея, убедихме се, че няма друга възможност, съставихме план, който изглеждаше леко неправдоподобен и абсурден, но който на практика се осъществи много добре, когато го приведохме в действие… Не знам. Месец или два по-рано щях да съм отвратен от мисълта за всякакво убийство. Но през онзи неделен следобед, когато всъщност стоях и го наблюдавах, то ми се струваше най-лесното нещо на света. Колко бързо падна, колко бързо свърши всичко!

По някакви причини ми е особено трудно да напиша тази част, може би, най-общо казано, защото темата е неразривно свързана с много нощи като тази — разстроен стомах, разбити нерви и часовникът, чиито стрелки се влачат безкрайно бавно от четири до пет. Обезсърчително е, защото смятам, че опитите за анализ са напълно безполезни. Не знам защо го направихме. Не съм напълно сигурен, че не бихме го направили отново, ако обстоятелствата го наложеха. И ако в известен смисъл изпитвам съжаление, това вероятно няма никакво значение.

Съжалявам, че давам толкова бегло и разочароващо обяснение на най-важната част от моята история. Забелязал съм, че дори най-словоохотливите и безсрамни убийци с неохота разказват за престъпленията си. Преди няколко месеца, в книжарница на летището, открих автобиографията на печално известен и сензационен убиец, но се обезсърчих, когато открих, че тя е напълно лишена от зловещи подробности. Дъждовна нощ, пуста улица и пръсти, сключващи се около изящната шия на Жертва номер четири — все мигове на най-голямо напрежение — но именно там, при това не без известна свенливост, текстът внезапно преминаваше към някакви напълно несвързани със събитията теми. (Дали читателят знае, че в затвора му давали да прави тестове за интелигентност? Че резултатът му бил близък до този на Джонас Сълк139?) Най-общо казано, основната част от книгата бе посветена на момински беседи за затворническия живот: лоша храна, перчене по време на разходките и досадни, жалки хобита на затворниците. Чиста загуба на пет долара.

В известен смисъл знам как се чувства колегата ми. Не че всичко е „изчезнало“, няма такова нещо, просто самото събитие е замъглено поради някакъв първичен, притъпяващ ефект, който го затъмнява още в мига на извършването му. Предполагам, че това е същият ефект, които кара изплашени до смърт майки да преплуват ледени реки или да се втурват в горящи сгради за децата си, или който понякога позволява на напълно съкрушения човек да преживее погребението на свой близък, без да пролее нито една сълза. Някои неща са прекалено кошмарни, за да бъдат осъзнати отведнъж. Други — голи, цвъртящи и неизлечими в своя ужас — са прекалено кошмарни, за да бъдат осъзнати изобщо. Едва по-късно, в самотата, в спомените, започваш да разбираш. Тогава въглените са студени, тогава опечалените са си тръгнали, тогава се оглеждаш и за своя голяма изненада откриваш, че си се озовал в един напълно различен свят.

Все още не бе започнало да вали сняг, когато стигнахме обратно до колата, но небето бе надвиснало над смълчаната в очакване гора, която сякаш предусещаше бремето на леда, който щеше да я покрие преди падането на нощта.

— Боже, колко много кал — каза Франсис, когато се натресохме в поредната дупка на пътя и кафяви пръски забарабаниха по стъклото.

Хенри превключи на първа.

Още една дупка, която накара зъбите в устата ми да изтракат. Когато се опитахме да излезем от нея, гумите изквичаха и изхвърлиха нови пръски кал, а откатът ни хвърли назад. Хенри изруга и превключи на задна.

Франсис свали стъклото и подаде глава, за да огледа.

— О, Боже — чух го да казва. — Спри колата. Няма как да минем през…

— Не сме заседнали.

— Напротив. Само влошаваш нещата. За Бога, Хенри. Спри про…

— Млъкни — каза Хенри.

Задните гуми изсвириха. Близнаците, седящи от двете ми страни, се обърнаха, за да гледат през задния прозорец калния порой. Хенри рязко мина на първа и с внезапен подскок, изпълнил сърцето ми с радост, колата излезе от дупката.

Франсис се свлече на седалката. Той бе внимателен шофьор и се изнервяше дори и при най-благоприятни обстоятелства, когато се возеше при Хенри.

* * *

Стигнахме града и се отправихме към апартамента на Франсис. Трябваше да се разделим с близнаците и да се приберем пеш до вкъщи — аз в студентското градче, а те в жилището си. Хенри и Франсис щяха да се погрижат за автомобила. Хенри изгаси двигателя. Тишината бе зловеща и разтърсваща.

Погледна към мен в огледалото за обратно виждане:

— Трябва да поговорим.

— За какво?

— Кога излезе от стаята си?

— Около три без четвърт.

— Някой видя ли те?

— Не мисля. Поне не съм забелязал.

Автомобилът се охлаждаше от дългото пътуване, тракаше, съскаше и със задоволство се отпускаше. Хенри замълча за няколко секунди и точно се канеше да проговори, когато изведнъж Франсис посочи през прозореца:

— Вижте. Това сняг ли е?

Близнаците се наведоха, за да видят. Хенри хапеше долната си устна и не обърна внимание на думите му.

— Четиримата — каза той накрая, — сме били на матине в „Орфеум“ в града — прожекция на два филма, започнала е в един и е свършила в пет без пет. След това сме отишли да се разходим с колата и сме се върнали — погледна часовника си, — в пет и петнадесет. Това сме правили ние четиримата. Не съм сигурен какво си правил ти.

— Защо да не мога да кажа, че съм бил с вас?

— Защото не си бил.

— Кой знае?

— Момичето, което продава билети в „Орфеум“. Отидохме и си купихме билети за следобедната прожекция, платихме със стодоларова банкнота. Бъди сигурен, че ни е запомнила. Седнахме на балкона и се измъкнахме през аварийния изход петнадесет минути след началото на първия филм.

— А защо да не съм ви срещнал там?

— Може, но нямаш кола. Не можеш да кажеш, че си дошъл с такси, защото това лесно ще се провери. Освен това си се разхождал насам-натам. Каза, че преди да ни срещнеш, си бил в столовата?

— Да.

— Значи няма какво друго да кажеш, освен че си се прибрал право вкъщи. Не е съвършеното алиби, но засега нямаме друга алтернатива. Ще трябва да измислим, че си ни срещнал по някое време след филма, защото все някой те е видял. Да приемем, че сме ти се обадили в пет и сме те срещнали на паркинга. Качил си се в колата, отишли сме у Франсис. Не е много добре измислено, но ще свърши работа. После си се прибрал вкъщи пеша.

— Добре.

— Когато се прибереш, провери дали няма оставени по телефона съобщения за теб. Ако между три и пет има такива, ще трябва да измислим защо не си могъл да отговориш на обажданията.

— Момчета, вижте — каза Чарлс. — Наистина вали сняг.

Дребни снежинки, които едва се виждаха над върховете на боровете.

— Последно — продължи Хенри. — Не трябва да се държим така, сякаш чакаме да чуем някаква много важна новина. Приберете се вкъщи. Прочетете някоя книга. Не мисля, че тази вечер трябва да се опитваме да се свържем едни с други, освен ако разбира се не е абсолютно необходимо.

— Никога не съм виждал да вали сняг по това време на годината — каза Франсис, гледайки през прозореца. — Вчера беше почти двадесет градуса.

— Предсказаха ли го? — попита Чарлс.

— Не съм чул.

— За Бога! Вижте! Почти Великден е.

— Не виждам за какво толкова сте се въодушевили — сърдито коментира Хенри. Имаше прагматични, почти земеделски познания за влиянието на времето върху растежа, поникването, цъфтежа и т.н. — Само ще замръзнат всички цветя.

Вървях към къщи бързо, защото ми беше студено. Ноемврийски мраз се разстилаше като смъртоносен оксиморон над априлския пейзаж. Снегът се сипеше не на шега — големи, неми венчелистчета, носещи се между раззеленилите се дървета, бели букети, разпадащи се в снежния мрак: кошмарна, обърната с главата надолу земя, излязла от книгите. Пътят ми ме поведе край редица сияйни, напълно разцъфтели ябълкови дръвчета, които тръпнеха в здрача като алея, оградена с бледи чадъри. Големите бели парцали, призрачни и ефирни, се носеха през тях. Не се спрях да ги погледам, напротив, когато стигнах под тях, ускорих крачка. Зимата, прекарана в Хампдън, ми бе вдъхнала ужас към снега.

Долу нямаше съобщения за мен. Качих се в стаята си, преоблякох се, не можех да реша какво да правя със съблечените дрехи, замислих се дали да не ги изпера, чудех си дали няма да изглежда подозрително и накрая ги натъпках на дъното на торбата ми с дрехи за пране. После седнах на леглото и погледнах часовника.

Беше време за вечеря. Цял ден не бях ял нищо, но и не бях гладен. Приближих се до прозореца и се загледах в снежинките, които се въртяха над високите арки от светлина над тенис кортовете, върнах се обратно и седнах отново на леглото.

Минутите се нижеха. Упойката, която ме бе превела през цялата случка, започна да ме пуска и с всяка изминала секунда мисълта да прекарам цялата нощ сам-самичък ми се струваше все по-непоносима. Пуснах радиото, изключих го, опитах се да чета. Бяха изминали едва десет минути. Грабнах първата изпречила ми се книга и отново я оставих. Тогава, противно на здравия разум, слязох долу до монетния телефон и се обадих на Франсис.

Вдигна след първото иззвъняване.

— Здрасти — отговори, когато му казах кой съм. — Какво има?

— Нищо.

— Сигурен ли си?

Чух Хенри да мърмори в далечината. Франсис отдалечи слушалката и каза нещо, което не можах да разбера.

— Какво правите, момчета? — попитах.

— Нищо. Пийваме. Ще изчакаш ли секунда? — рече Франсис в отговор на поредното мърморене.

Известна пауза, неразбираема размяна на реплики, а после чух резкия глас на Хенри в слушалката.

— Какво има? Къде си?

— Вкъщи.

— Какво не е наред?

— Чудех се дали ще може да дойда за по питие?

— Не е добра идея. Точно си тръгвах, когато се обади.

— Какво ще правиш?

— Ами ако искаш да знаеш истината, ще се изкъпя и ще си легна.

За кратко настъпи мълчание.

— Там ли си още? — попита.

— Хенри, ще полудея. Не знам какво да правя.

— Прави каквото искаш — каза той любезно. — Стига да не се отдалечаваш много от дома си.

— Не виждам какво толкова ще стане, ако…

— Опитвал ли си да мислиш на друг език — попита внезапно, — когато си разтревожен?

— Какво?

— Той забавя мислите ти. Държи ги под контрол. Във всички случаи това е добра дисциплина. Или пък можеш да опиташ онова, което правят будистите.

— Какво?

— В дзенбудизма има упражнение, наречено дзадзен, подобно е на едно теравадинско упражнение — випасана. Сядаш срещу празна гола стена. Независимо от чувствата, които изпитваш, и независимо от тяхната сила и ярост, трябва да останеш напълно неподвижен. С лице към стената. Разбира се, трябва да стоиш така колкото е възможно по-дълго.

Настъпи тишина, по време на която се борех да намеря точните думи, за да изразя най-добре какво мисля за идиотския му съвет.

— Слушай сега — продължи той, преди да успея да кажа нещо. — Изтощен съм. Ще се видим утре преди часовете, нали?

— Хенри — казах, но той затвори.

Сякаш бях изпаднал в транс, когато се качих горе. Имах ужасна нужда от едно питие, но нямах нищо за пиене. Седнах на леглото и погледнах през прозореца.

Бяха ми свършили приспивателните. Знаех, че са свършили, но отидох до бюрото и проверих за всеки случай. Беше празно, като изключим няколко хапчета витамин С, които бях взел от амбулаторията. Малки бели хапчета, които изсипах на бюрото и подредих в различни форми, после взех едно и го глътнах с надеждата, че рефлексът на поглъщането ще ме накара да се почувствам по-добре, но не се получи.

Седях напълно неподвижен и се опитвах да не мисля. Струваше ми се, че чакам нещо, не бях сигурен какво, въпреки че не можех да си представя друго събитие от миналото, настоящето или бъдещето, което би имало същия ефект. Сякаш бе изминала цяла вечност. Внезапно ме застигна ужасяваща мисъл: „Така ли ще бъде? Така ли ще бъде оттук нататък?“

Погледнах часовника. Бе изминала едва минута. Станах, не си направих труда да заключа вратата след себе си и тръгнах по коридора към стаята на Джуди.

Като по чудо тя си беше в стаята — пияна, слагаше си червило.

— Здравей — каза, без да отмества поглед от огледалото. — Искаш ли да дойдеш на един купон?

Не знам какво точно й отговорих, май нещо в смисъл, че не се чувствам добре.

— Изпуши един джойнт — каза тя и завъртя глава наляво и надясно, изучавайки профила си.

— Бих предпочел приспивателно, ако имаш.

Прибра червилото, остави го отгоре и отвори чекмеджето на тоалетната си масичка. Не беше истинска тоалетна масичка, а бюро, типично колежанско бюро, като онова в стаята ми, но Джуди като някакъв дивак отказваше да разбере истинското му предназначение и се опитваше да го превърне в оръжеен шкаф или покрит с цветя идол. Бе положила неимоверни усилия да го направи на тоалетна масичка — със стъклен плот, с надиплен сатенен волан и тройно огледало с лампички. Започна опипом да се рови из цяла купчина пудриери и моливи, накрая издърпа някакво шише с хапчета, вдигна го към светлината, хвърли го обратно сред неразборията и взе друго.

— Това ще свърши работа — и ми го подаде.

Разгледах шишето. На дъното имаше две невзрачни таблетки. На етикета пишеше единствено „ПРИ БОЛКИ“

— Какво е то? Ацетаминофен или нещо друго?

— Глътни една. Спокойно. Времето нещо се е побъркало, а?

— Аха — отговорих, глътнах едно хапче и й върнах шишето.

— Не се притеснявай, задръж го — каза ми тя и отново се зае с тоалета си. — Човече, тук през цялото време вали сняг. Изобщо не знам защо дойдох. Искаш ли бира?

В гардероба си имаше хладилник. Трябваше да си проправя път между цяла лиана от колани, гнезда от шапки и дантелени корсажи, за да стигна до него.

— Не, аз не искам — каза тя, когато видя, че й подавам една бира. — Много съм зле. Не отиде на купона, нали?

— Не — казах и се спрях, бирената бутилка бе до устните ми. Имаше нещо във вкуса й, в миризмата, тогава си спомних: Бъни, миризмата на бира в дъха му, разлятата пяна по земята и бирената бутилка, подрънкваща след него надолу по ската.

— Добре си направил — каза Джуди. — Беше студено, групата не ставаше. Видях твоя приятел, как му беше името. Полковникът.

— Какво?

Тя се разсмя.

— Лаура Стора го нарича така. Живяла е в съседната стая до неговата и той я вбесявал до небесата като пускал записи на Джон Филип Суса през цялото време.

Имаше предвид Бъни. Оставих бутилката.

Но, слава Богу, Джуди бе заета с молива за вежди.

— Знаеш ли — каза тя, — мисля, че Лаура има проблем с храненето, не е анорексия, а онова, от което страдаше Карен Карпентър140, когато умишлено повръщаш. Говоря напълно сериозно, с нея и Трейси ходихме да хапнем в „Брасери“ и Лаура не спря да се тъпче, а после отиде в тоалетната, за да повърне. С Трейси се питахме дали това е нормално? Тогава Трейси ми разказа — нали помниш, когато Лаура бе в болница уж за някакви изследвания? Историята всъщност е…

Продължи да дрънка. Зяпах я, напълно изгубен в собствените си ужасяващи мисли.

Изведнъж усетих, че е спряла да говори. Гледаше ме изпитателно и очакваше отговор.

— Какво? — казах.

— Попитах нали това е най-откаченото нещо, което си чувал?

— Аха.

— На родителите й сигурно изобщо не им пука — тя затвори чекмеджето с гримове и се обърна с лице към мен. — Както и да е. Искаш ли да дойдеш на този купон?

— Чий купон?

— На Джак Тайтелбаум, глупчо. Мазето на Дърбинстол. Групата на Сид трябва да свири, а Мофат се е върнал на барабаните. Споменаха и нещо за стриптийзьорка в клетка. Хайде.

Поради някаква причина не можех да й отговоря. Безусловният отказ на поканите на Джуди бе толкова дълбоко заложен рефлекс, че не можах да се насиля да й отговоря положително. Тогава се замислих за стаята си. Легло, скрин, бюро. Книгите, лежащи отворени там, където съм ги оставил.

— Хайде — каза кокетно тя. — Никога не излизаш.

— Добре — проговорих накрая. — Само да си взема палтото.

Едва много по-късно разбрах какво ми беше дала Джуди — демерол. Когато стигнахме до купона, беше започнал да ме хваща. Ъгли, цветове, бунтът на снежинките, грохотът на групата на Сид — всичко бе някак меко, мило и безкрайно опрощаващо. Забелязах странна красота в лицата на хора, които преди това ме отблъскваха. Усмихвах се на всички и те ми отвръщаха.

Джуди (Джуди! Бог да я благослови!) ме остави с приятеля си Джак Тайтелбаум и някакъв друг на име Ларс, и отиде да ни вземе нещо за пиене. Всичко бе окъпано в прекрасна светлина. Слушах Джак и Ларс, които приказваха за флипери, мотоциклети, женски кикбокс и бях трогнат от опитите им да ме включат в разговора. За мен жестът бе невероятно мил и изведнъж осъзнах, че съм грешал по отношение на тези хора. Бяха добри, обикновени, солта на земята. Трябваше да се считам за късметлия, че ги познавам.

Търсех начин да изразя гласно това прозрение, когато Джуди се върна с питиетата. Изпих моето и се отдалечих, за да си взема друго, бродех в някаква непостоянна и приятна замаяност. Някой ми даде цигара. Джъд с картонена корона от „Бъргър Кинг“ на главата и Франк бяха там. Короната красеше Джъд по странен начин. Главата му бе отметната назад, той се тресеше от смях и размахваше огромна халба с бира, приличаше на Кухулин141, Брайън Бору142 или на друг легендарен ирландски крал. Клоук Рейбърн играеше билярд в задната стая. Не можеше да ме види, но аз го наблюдавах, докато съсредоточено натриваше с тебешир върха на щеката си, а после се наведе над масата и косата му падна над очите. Трак. Цветни топки се разбягаха във всички посоки. Светли точки плуваха в очите ми. Мислех си за атоми, молекули, толкова малки неща, че дори не можеш да ги видиш.

Помня, че се почувствах замаян и започнах да си пробивам път през тълпата, за да глътна малко въздух. Виждах вратата, примамващо подпряна с гранитно блокче и усетих студения полъх по лицето си. После — не помня, сигурно съм изключил, защото в следващия миг се озовах, опрял гръб на стената, на съвсем друго място и някакво непознато момиче ми говореше.

Постепенно разбрах, че съм прекарал известно време с нея. Примигнах и смело се опитах да докарам на фокус образа й. Много хубава, чипоноса и добродушна, тъмна коса, лунички, светлосини очи. Бях я видял по-рано, някъде, на опашка пред бара може би. Бях я видял, но не й обърнах кой знае какво внимание. И ето я пак, като привидение, отпива червено вино от пластмасова чаша и ме нарича по име.

Не можех да разбера какво казва, въпреки че тембърът на гласа й ясно се отличаваше от шума: радостен, дрезгав и странно приятен. Наведох се напред, тя бе ниска, едва метър и петдесет, сложих ръка зад ухото си и попитах:

— Какво?

Разсмя се, изправи се на пръсти и приближи лицето си до моето. Парфюм. Гореща вълна от шепот заля бузата ми.

Хванах я за китката.

— Тук е прекалено шумно — казах в ухото й, устните ми докоснаха косата й. — Да излезем навън.

Засмя се отново.

— Но ние току-що дойдохме. Каза, че замръзваш.

„Хммм“ помислих си. Очите й бяха бледи, отегчени и на фона на измъченото осветление ме гледаха с приятелска веселост.

— Някъде, където е по-тихо.

Тя допи чашата си и ме погледна през дъното.

— Твоята стая или моята?

— Твоята — отговорих, без да се поколебая нито за миг.

Беше добро и мило момиче. Кикотеше се сладко в тъмнината, косата й падаше върху лицето ми, задъхваше се като момичетата в училище. Почти бях забравил топлото усещане за тяло в обятията ми. Колко отдавна не бях целувал някого по този начин? Месеци и още месеци.

Само като си помисля колко прости могат да бъдат нещата! Купон, няколко питиета, красива непозната. Такъв бе начинът, по който живееха повечето от съучениците ми, а после, на закуска, разказваха с известно стеснение за авантюрите от предишната нощ, сякаш този безобиден, дребен, невинен порок, който в списъка с греховете се намираше под алкохолизма и над чревоугодничеството, бе някаква бездна от поквара и разгул.

Плакати, изсушени цветя в халба за бира и светлините от стерео уредбата й в тъмнината. Всичко ми бе прекалено познато от живота в предградията, но сега ми се струваше невероятно далечно и невинно, като спомен от отдавна забравен абитуриентски бал. Гланцът й за устни имаше вкус на дъвка. Зарових лице в нежната, излъчваща лек остър мирис свивка на врата й, започнах да я люлея напред-назад — бъбрех, мънках и усещах, че пропадам все по-надолу и по-надолу в някакъв полузабравен и тъмен живот.

Събудих се в два и тридесет, поне това показваше присветващото, демонично червено лице на електронния часовник. Бях напълно паникьосан. Сънувах — не беше нещо страшно — че с Чарлс бяхме във влак и се опитвахме да се изплъзнем от някакъв загадъчен пътник. Вагоните бяха пълни с хора от купона: Джуди, Джак Тайтелбаум, Джъд с картонената си корона, а ние се криехме между седалките. През цялото време, докато сънувах, напълно съзнавах, че в съня няма нищо важно, и че всъщност имах далеч по-належащ проблем, но не можех да си спомня какъв. Накрая си спомних и шокът ме събуди.

Все едно се събуждаш от един кошмар, за да попаднеш в още по-лош. Седнах, сърцето ми бумтеше, опипом затърсих ключа за лампата, но с ужас осъзнах, че не съм си в стаята. Странни форми и непознати сенки се тълпяха край мен, нищо не ми подсказваше къде се намирам. Няколко мига съвсем не бях на себе си и се чудех дали не съм мъртъв. Тогава усетих тяло на спящ човек до мен. Отдръпнах се инстинктивно, а после внимателно го боднах с лакът. То не помръдна. Минута-две лежах в леглото и се опитвах да си събера мислите, а след това станах, намерих дрехите си, облякох се надве — натри в тъмното и си тръгнах.

Когато излязох навън, се подхлъзнах на заледено стъпало и забих глава в тридесетсантиметровия сняг. За кратко лежах, без да помръдвам, после застанах на колене и се огледах, защото не можех да повярвам на очите си. Няколко снежинки бяха едно, но никога не съм предполагал, че времето може да се помени толкова внезапно и толкова много. Цветята и поляната бяха погребани, всичко бе изчезнало. Докъдето ми стигаше погледът, виждах само ширналия се девствен сняг, синкав и блестящ.

Ръцете ми бяха ожулени, а лакътят — насинен. С известни усилия се изправих на крака. Обърнах се, за да видя откъде съм дошъл, и с потрес установих, че съм излязъл от сградата, където живееше Бъни. Неговият прозорец на партера ме гледаше — черен и безмълвен. Сетих се за резервния му чифт очила, празното легло и усмихващите се семейни снимки в тъмното.

Стигнах до стаята си по объркан и заобиколен път и без да свалям палтото или обувките си, се проснах на леглото. Лампите бяха запалени, чувствах се необяснимо разголен и уязвим, но не исках да ги изгасям. Леглото леко се поклащаше, като сал, опрях единия си крак на пода, за да го спра.

Заспал съм и няколко часа спах непробудно, събудих се от удар по вратата. Паниката ме сграбчи отново, докато се опитвах да се изправя, а палтото ми някак се бе увило около коленете ми и сякаш ме нападаше с устрема на живо същество.

Вратата изскърца и се отвори. После настана мълчание.

— Какво, по дяволите, ти става? — попита някой троснато.

Франсис стоеше на прага. Едната му ръка с надяната на нея черна ръкавица, бе върху дръжката на вратата. Гледаше ме, сякаш се бях побъркал.

Спрях да се боря и се проснах на възглавницата. Бях толкова радостен да го видя, че ми се щеше да се разхиля, а бях толкова дрогиран, че най-вероятно съм го направил.

— Франсоа — казах идиотски.

Затвори вратата и тръгна към леглото, спря се до него и ме загледа отгоре. Наистина беше той — сняг в косите и сняг по раменете на дългото му черно палто.

— Добре ли си? — попита след дълга и присмехулна пауза.

Разтрих очи и отново опитах.

— Здравей. Извинявай. Добре съм. Наистина.

Стоеше и ме гледаше, а лицето му бе напълно безизразно. Не ми отговори. Свали палтото си, остави го на облегалката на един стол и попита:

— Искаш ли чай?

— Не.

— Добре, но ако нямаш нищо против, аз ще си направя.

Бях успял донякъде да се съвзема, когато се върна. Сложи чайника на радиатора и взе няколко пакетчета чай от шкафа на бюрото ми.

— Ето, изпий една чаша силен чай. В кухнята няма мляко.

Беше истинско облекчение да е до мен. Изправих се и си изпих чая, докато той си сваляше обувките и чорапите. Сложи ги на радиатора да се сушат. Стъпалата му бяха дълги и тесни, прекалено дълги за слабите му и кокалести глезени. Сви пръстите на краката си и ме погледна.

— Отвратителна нощ. Излизал ли си?

Разказах му малко за вечерта, като пропуснах частта с момичето.

— Боже мой — каза той и вдигна ръка, за да отпусне яката си. — Просто си седях в апартамента, изтръпнал от отвращение.

— Чувал ли си се с някого?

— Не. Майка ми се обади към девет, не можех да говоря с нея. Казах й, че пиша курсова работа.

По някаква причина очите ми се отклониха към ръцете му, които несъзнателно не спираха да играят по плота на бюрото. Той видя, че съм забелязал и ги постави с дланите надолу.

— Нерви.

Известно време седяхме, без да си продумаме. Оставих чашата си на перваза на прозореца и се облегнах назад. Демеролът бе задействал някакъв странен, Доплеров ефект в главата ми, като свистенето на автомобилни гуми, когато колата ускорява и изчезва в далечината. Оглеждах стаята като през мъгла — колко дълго, не знам, но постепенно осъзнах, че Франсис ме гледа съсредоточено и сериозно. Измърморих нещо, станах и отидох до бюрото, за да взема алка зелцер.

Внезапното движение ме накара да се почувствам замаян. Седях тъпо и се чудех къде съм сложил кутията, когато изведнъж усетих, че Франсис е точно зад мен. Обърнах се.

Лицето му бе близо до моето. За моя изненада той постави ръце на раменете ми, наведе се напред и ме целуна право в устата.

Беше истинска целувка — дълга, бавна, обмислена. Залитнах и го сграбчих за ръката, за да не падна. Той си пое остро дъх, прокара ръцете си по гърба ми и преди да се усетя, инстинктивно също го целунах. Езикът му бе остър. Устата му имаше горчив, мъжки вкус, на чай и цигари.

Отдръпна се, дишаше тежко, наведе се да ме целуне по шията. Погледът ми като обезумял обиколи стаята. „Господи, какво правя!“

— Франсис, стига!

Разкопчаваше най-горното копче на яката ми.

— Глупчо — изкиска се той, — знаеш ли, че си облякъл ризата си наопаки?

Бях толкова уморен и упоен, че започнах да се смея.

— Хайде, Франсис. Стига.

— Приятно е — каза той. — Повярвай ми.

Нещата се задълбочиха. Изтощените ми нерви се размърдаха. Очите му изглеждаха уголемени и порочни през пенснето. След малко го свали и го пусна на бюрото, звукът от тупването му бе някак далечен.

Тогава, съвсем неочаквано, на вратата се почука. Отскочихме един от друг. Очите му бяха разширени. Спогледахме се, отново се почука.

Франсис изруга под нос и прехапа устни. Паниката ме бе завладяла, закопчавах ризата си толкова бързо, колкото ми позволяваха изтръпналите пръсти, канех се да кажа нещо, когато той бързо ми нареди с жест да мълча.

— Ами ако е… — прошепнах.

Щях да кажа „Ами ако е Хенри?“ Но всъщност си мислех „Ами ако са ченгетата?“ Знаех, че и Франсис си мислеше същото.

Пак се почука, този път по-настоятелно.

Сърцето ми щеше да се пръсне. Съвсем объркан от страх, отидох до леглото и седнах.

Франсис прокара ръка през косата си.

— Влез — каза той.

Бях толкова разстроен, че ми трябваше малко време, за да разбера, че това бе Чарлс. Беше опрял единия си лакът на рамката на вратата, червеният му шал бе усукан неравномерно около врата му. Щом прекрачи прага на стаята, видях, че е пиян.

— Здравей — поздрави той Франсис. — Какво, по дяволите, правиш тук?

— Изплаши ни до смърт.

— Не знаех, че ще идваш. Хенри се обади и ме изкара от леглото.

Двамата го погледнахме в очакване да поясни. Захвърли си палтото и ми хвърли мътен и напрегнат поглед.

— Сънувах те — каза Чарлс.

— Какво?

Той примигна срещу мен.

— Сега си спомних. Снощи сънувах и ти бе в съня ми.

Зяпнах го. Франсис нетърпеливо ни прекъсна, преди да успея да му кажа, че аз също съм го сънувал.

— Казвай, Чарлс. Какво има?

Чарлс прокара ръка през разрошената си от вятъра коса.

— Нищо — отвърна. Бръкна в джоба на палтото си и извади сноп листа, сгънати по дължина. — Написа ли си домашното по гръцки за днес?

Погледнах го с недоумение. Гръцкият бе последното нещо в главата ми.

— Хенри мисли, че може да си забравил. Обади се и ме помоли да ти донеса моето, за да го препишеш за всеки случай.

Беше много пиян. Не заваляше думите, но миришеше на уиски и не можеше да се държи на краката си. Лицето му бе румено и ангелски светло.

— Говорил си с Хенри. Чул ли е нещо?

— Много е ядосан заради времето. Доколкото му е известно, нищо не се е разчуло. Боже, ама че е горещо тук — продължи Чарлс и свали сакото си.

Франсис седеше в стола до прозореца, беше качил глезен върху коляното на другия си крак, а чашата с чая бе сложил върху голия си глезен. Гледаше Чарлс втренчено.

Леко залитайки, Чарлс се обърна.

— Какво си ме зяпнал?

— Имаш ли бутилка в джоба си?

— Не.

— Глупости, Чарлс. Чувам я как бълбука.

— Какво значение има?

— Искам да пийна.

— А, добре — каза раздразнено Чарлс. Бръкна във вътрешния джоб на сакото си и извади плоска бутилка от половин литър. — Ето. Не я изпивай.

Франсис допи остатъка от чая си и посегна към бутилката.

— Благодаря — той изля съдържанието й в чашата си. Погледнах го — в тъмен костюм, седеше изправен, кръстосал крака. Истински образец на благоприличие, само краката му бяха боси. Изведнъж успях да го зърна такъв, какъвто изглеждаше за останалия свят и какъвто го видях първия път, когато го срещнах — студен, благовъзпитан, богат, абсолютно безукорен. Илюзията бе толкова убедителна, че аз, макар да съзнавах фалша на фасадата, се почувствах странно успокоен.

Изпи уискито на един дъх.

— Трябва да изтрезнееш, Чарлс. След няколко часа имаме урок.

Чарлс въздъхна и седна в крайчеца на леглото ми. Изглеждаше много уморен, което не се проявяваше в тъмни кръгове или бледност, а в светла и мечтателна тъга.

— Знам — каза той. — Надявах се, че разходката ще свърши работа.

— Трябва ти кафе.

Чарлс избърса мокрото си чело с длан.

— Трябва ми нещо повече от кафе.

Пригладих листата, седнах зад бюрото и започнах да преписвам домашното.

Франсис седна на леглото до Чарлс.

— Къде е Камила?

— Спи.

— Какво правихте снощи? Напихте ли се?

— Не — отговори троснато Чарлс. — Чистихме къщата.

— Хайде бе. Наистина ли?

— Не се шегувам.

Все още бях толкова упоен, че не разбирах нищо от откъса, който преписвах. Само тук-там по някое изречение. „Уморените от прехода войници спрели да принесат жертвоприношение в храма. Върнах се от онази страна и казах, че съм видял Горгоната, но не се съм се превърнал в камък.“

— Искаш ли лалета, къщата ни е пълна с тях? — попита Чарлс неочаквано.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че преди снегът да натрупа, излязохме и ги набрахме. Навсякъде е пълно с тях. Дори и чашите за вода.

„Лалета“ си помислих, докато гледах плетеницата от букви пред себе си. Дали са били познати под друго име на древните гърци, ако изобщо са имали лалета? Буквата „пси“ на гръцки е оформена като лале. Изведнъж сред гъстата азбучна гора върху страницата започнаха бързо да никнат малки черни лалета, появяваха се произволно, като падащи капки дъжд.

Погледът ми се размъти. Затворих очи. Седях така, полузадрямал, дълго време, в един миг чух, че Чарлс ме вика по име.

Обърнах се. Тръгваха си. Франсис бе седнал на леглото и си връзваше обувките.

— Какво правиш? — попитах.

— Прибирам се, за да се преоблека. Става късно.

Не исках да оставам сам, точно обратното, но усещах силно и неконтролируемо желание да се отърва от двамата. Франсис се пресегна и изключи осветлението. Светлината на утрото бе спокойна и слаба, от нея стаята ми изглеждаше ужасно тиха.

— Ще се видим след малко — каза той и чух как стъпките им заглъхват по стълбите. От зората всичко изглеждаше посърнало и тихо — мръсните чаени чаши, неоправеното легло и снежинките, които влитаха през прозореца с лекомислено и опасно спокойствие. Ушите ми бучаха. Върнах се към работата си, ръцете ми трепереха и бяха зацапани с мастило, а скърцането на химикалката по хартията отекваше в тишината. Замислих се за тъмната стая на Бъни и за намиращата се на километри разстояние клисура, за всичките онези пластове от мълчание.

— А къде е тази сутрин Едмънд? — попита Джулиан, докато отваряхме учебниците.

— Вкъщи, предполагам — отвърна Хенри. Дойде късно и нямахме възможност да говорим. Изглеждаше спокоен, добре отпочинал, повече, отколкото имаше право да бъде.

Другите също бяха изненадващо спокойни. Дори Франсис и Чарлс се бяха облекли добре, избръснали гладко и изглеждаха като предишните невъзмутими момчета. Камила седеше между двамата, небрежно подпряла лакът на масата и положила брадичка върху дланта си, изглеждаше безметежна като орхидея.

Джулиан учудено погледна Хенри.

— Болен ли е?

— Не зная.

— Може времето да го е забавило. Да го почакаме няколко минути.

— Добра идея — каза Хенри и се върна към книгата си.

Часовете свършиха, излязохме от Лицея и се приближихме към брезовата горичка, Хенри се огледа, за да се увери, че наблизо няма никого. Наведохме се един към друг, за да чуем какво ще ни каже и точно в този миг, когато се бяхме скупчили и дъхът ни излизаше на малки облачета, чух, че някой ме вика от далеч. Беше доктор Роланд, който се клатушкаше през снега като зомби.

Отделих се и се запътих да го посрещна. Дишаше тежко, започна да ми говори за нещо, което искал да погледна в неговия кабинет, но думите му бяха придружени от доста покашлялия и хъмкания.

Не ми оставаше нищо друго освен да го последвам, като пригодя крачката си към неговото сковано тътрене. Няколко пъти се спира по стълбите, след като влязохме, за да отбележи разни боклуци, пропуснати от чистача, подритваше ги немощно с крак. Брезовата горичка бе пуста, когато най-накрая се измъкнах с писнали уши и цял наръч от съчинения, които се опитваха да литнат с вятъра.

Не знам какво съм очаквал, но светът определено не бе спрял да се върти заради случилото се предишната вечер. Хората бързаха насам-натам на път за училище, всичко течеше в нормалното си русло. Небето бе сиво и ледено, от връх Катаракт духаше вятър.

Купих си млечен шейк от заведението за бързи закуски и се прибрах вкъщи. Вървях по коридора към стаята си, когато се сблъсках с Джуди Пуви.

Погледна ме свирепо. Явно имаше кошмарен махмурлук, а под очите й имаше черни кръгове.

— А, здравей — поздравих, провирайки се край нея. — Извинявай.

— Хей — каза тя настоятелно.

Обърнах се.

— Снощи си се прибрал с Мона Бийл, а?

За секунда не разбрах какво искаше да каже.

— Какво?

— Как беше? — злобно попита. — Беше ли добра?

Бях изненадан, затова само свих рамене и продължих по коридора.

Ядосах се, когато ме последва и ме хвана за ръката.

— Тя си има приятел, знаеше ли? Ще имаш късмет, ако никой не му каже.

— Не ми пука.

— Миналия семестър преби Брам Джързи, защото си мислеше, че Брам я сваля.

— Тя беше тази, която сваляше мен.

Погледна ме злобно с периферното си зрение.

— Ами пада си малко уличница.

Точно преди да се събудя, имах ужасен кошмар.

Намирах се в огромна и старомодна баня, като онези от филмите със За За Габор143, със злато, огледала и розови плочки по стените и пода. На въртяща се поставка в ъгъла имаше сферичен аквариум със златни рибки. Приближих се, за да ги разгледам, стъпките ми отекваха по плочките, тогава чух ритмичните капки, които падаха от чучура във ваната.

Ваната също беше розова и пълна с вода, а напълно облеченият и неподвижен Бъни лежеше на дъното й. Очите му бяха отворени, очилата накриво, зениците му — различни по големина: едната голяма и черна, а другата като връхчето на топлийка. Водата бе чиста и абсолютно неподвижна. Краят на вратовръзката му се полюляваше на повърхността.

Кап, кап, кап. Не можех да помръдна. Тогава, изведнъж, дочух приближаващи се стъпки и гласове. Ужасът ме заля и осъзнах, че трябва някъде да скрия тялото, само че не знаех къде. Потопих ръцете си в ледената вода, хванах го под раменете и се опитах да го издърпам, но нищо не се получаваше, нищо не ставаше. Главата му увисна назад и отворената му уста започна да се пълни с вода…

Борех се с тежестта на тялото му, залитнах назад, бутнах пиедестала и съборих аквариума, който с трясък се разби на пода. Навсякъде около мен, сред парчетата стъкла подскачаха златни рибки.

Някой заблъска по вратата. Изпуснах тялото от ужас, то падна обратно във ваната с противен плясък, вдигнаха се пръски вода и се събудих.

Почти се бе мръкнало. В гърдите си усещах ужасяващо и променливо тупкане, сякаш под ребрата ми имаше голяма птица, която самоубийствено се блъскаше в кокалената си клетка. Опитвах се да си поема дъх и полегнах отново.

Изправих се, когато най-лошото отмина. Целият се тресях и бях облян в пот. Издължени сенки, вампирска светлина. Вън виждах няколко деца, които си играеха в снега, обрамчени в черно на фона на чудовищното, розово-оранжево небе. От това разстояние виковете и смехът им придобиваха някакъв налудничав образ. Силно притиснах очите си с краищата на дланите си. Мътно бели петна и дребни точици светлина. „О, Боже“.

Допрях бузата си до студените плочки. Ревът и грохотът в тоалетната чиния бе толкова силен, та си помислих, че ще ме погълне. Не се различаваше от всички гадения и всички пиянски повръщания, които ми се бяха случвали из тоалетните на бензиностанциите и баровете. Все старата гледка от птичи поглед: познатите странни малки грапавини в основата на тоалетната чиния, които иначе никога не се забелязват, запотеният порцелан, жуженето на тръбите и това дълго гъргорене на водата, когато бива засмукана от вихъра.

Докато си миех лицето, се разплаках. Сълзите се смесваха лесно със студената вода в блесналите ми, зачервени до алено шепи, та в първия момент не разбрах, че плача. Риданията бяха постоянни и безстрастни, също тъй механични, колкото и гаденето преди малко. Нямаше никаква причина за тях, нямаха нищо общо с мен. Вдигнах глава и се загледах в плачещото си отражение в огледалото сякаш бях страничен наблюдател. „Какво означава това?“ Изглеждах ужасно. Никой друг не се побъркваше, а ето ме мен, тресящ се и виждащ демони като Рей Миланд в „Пропуснатия уикенд“144.

От прозореца нахлуваше студ. Чувствах се разнебитен, но и странно освежен. Напълних си гореща вана, в която хвърлих доста от солите за баня на Джуди. Когато излязох и се облякох, усетих, че съм се посъвзел.

Казах си „Nihil sub sole novum“145 и тръгнах обратно по коридора към стаята си. С времето всяко действие се превръща в баналност.

* * *

Всички бяха там, когато пристигнах у близнаците за вечерята. Бяха се събрали около радиото и слушаха прогнозата за времето, сякаш беше бюлетин от фронта по време на война.

— Дългосрочната ни прогноза е, че във вторник — каза енергичният глас на диктора — времето ще бъде студено, облачно, има и вероятност за проливни дъждове, които обаче носят със себе си по-топло време…

Хенри изгаси радиото.

— Снегът ще се е стопил до утре вечер — продума Хенри, — ако имаме късмет. Ричард, къде беше днес следобед?

— Вкъщи.

— Радвам се, че си тук. Ако нямаш нищо против, ще ми свършиш ли една малка услуга?

— Каква?

— Искам след вечеря да те откарам до града, за да гледаш филмите в „Орфеума“ и да ни разкажеш за какво става дума. Имаш ли нещо против?

— Не.

— Съзнавам, че това ти идва в повече, особено след като утре сме на училище, но не мисля, че ще бъде разумно, ако някой от нас се появи отново там. Чарлс предложи, ако искаш, да напише домашното ти по гръцки.

— Ако го напиша на жълтата хартия, която използваш — каза Чарлс, — и с твоята писалка, Джулиан никога няма да направи разлика.

— Благодаря — отговорих. Чарлс имаше доста впечатляваща дарба да фалшифицира, която според Камила датирала от ранното им детство, минала през подправянето на оценките в четвърти клас и се доусъвършенствала с извинителните бележки в шести. Винаги той подписваше доктор Роланд на картончето за изработените часове.

— Честно — каза Хенри, — никак не ми е приятно да те моля. Мисля, че филмите са ужасни.

Бяха доста слаби. Действието на първия, който бе от началото на седемдесетте, се развиваше по пътищата — мъж изоставя съпругата си, за да пътува с кола из страната. По пътя се отклонява към Канада, където се забърква с няколко момчета, опитващи да се измъкнат от военна служба. Накрая се връща при жена си, с която подновяват брачните си клетви в някаква хипи церемония. Най-ужасното беше музиката към филма. Само песни, изпълнявани под съпровод на акустична китара и пълни с думата „свобода“.

Вторият бе по-нов. Беше за войната във Виетнам и се наричаше „Полетата на срама“ — високо бюджетен филм с много звезди. Мисля, че леко бяха прекалили със специалните ефекти. Откъснати крака и т.н.

Колата на Хенри бе паркирана надолу по улицата, когато излязох, а фаровете бяха изгасени. У Чарлс и Камила всички бяха насядали около кухненската маса, запретнали ръкави и потънали в дебрите на гръцкия. Когато се качихме, се размърдаха, а Чарлс стана и направи кана кафе, докато аз четях записките си. Двата филма не се отличаваха с кой знае какъв сюжет и ми бе доста трудно да предам съдържанието им.

— Но те са кошмарни — каза Франсис. — Срамувам се, защото хората ще си мислят, че сме ходили да гледаме толкова лоши филми.

— Почакай де — вметна Камила.

— Аз също не схващам — допълни Чарлс. — Защо сержантът ще бомбардира селото, където живеят добрите?

— Да — каза Камила, — защо? И кое беше това хлапе с кутрето, което се появи посред бомбардировката? Откъде познаваше Чарли Шийн?

Чарлс беше свършил много добра работа с домашното ми по гръцки, прегледах го преди началото на часа, малко преди да влезе Джулиан, който се спря на прага, погледна към празния стол и се засмя:

— За Бога, не отново.

— Така изглежда — каза Франсис.

— Надявам се, че часовете ми не са станали чак толкова досадни. Моля ви, предайте на Едмънд, че ако утре реши да присъства, ще сторя всичко възможно, за да бъда изключително интересен.

До обед стана ясно, че прогнозата за времето не бе вярна. Температурата падна с десет градуса, а следобед наваля още сняг.

Петимата щяхме да излизаме на вечеря през онази нощ, но когато с близнаците се появихме в апартамента на Хенри, той изглеждаше много мрачен.

— Познайте кой ми се обади току-що.

— Кой?

— Марион.

Чарлс седна.

— Какво искаше?

— Искаше да разбере дали съм виждал Бъни.

— Какво й каза?

— Разбира се, казах й, че не съм — раздразнено отвърна Хенри. — Трябвало да се срещнат в неделя вечерта, а не го е виждала от събота.

— Разтревожена ли е?

— Не особено.

— Тогава какъв е проблемът?

— Никакъв — въздъхна Хенри. — Просто се надявам утре времето да се промени.

Но то не се промени. Сряда сутринта се оказа ясна и студена, а през нощта беше натрупало още пет сантиметра сняг.

— Разбира се — поде Джулиан, — нямам нищо против Едмънд да пропусне някой и друг час. Но три един след друг! Знаете колко трудно наваксва.

* * *

— Не може вечно да продължава така — каза същата вечер Хенри в апартамента на близнаците. Пушехме, а пред нас имаше остатъци от недоядения бекон с яйца.

— Какво можем да направим?

— Не зная. Само че вече го няма от седемдесет и два часа, ще изглежда странно, ако скоро не се разтревожим.

— Никой друг не се е разтревожил — каза Чарлс.

— Никой друг не се вижда с него толкова често. Чудя се дали Марион си е у дома — и той погледна часовника.

— Защо?

— Защото може би трябва да й се обадя.

— За Бога — каза Франсис, — не въвличай и нея.

— В нищо нямам намерение да я въвличам. Просто искам да й стане ясно, че три дни никой от нас не е виждал Бъни.

— Какво очакваш да направи?

— Надявам се, че ще се обади в полицията.

— Да не си се побъркал?

— Ами ако тя не се обади, ще трябва да го направим ние — нетърпеливо каза Хенри. — Колкото по-дълго го няма, толкова по-съмнително ще изглежда. Не искам да се вдига много шум и хората да задават въпроси.

— Тогава защо да се обаждаме в полицията?

— Защото се съмнявам, че ще се вдигне някакъв шум, ако им съобщим навреме. Вероятно ще пратят един или двама, които да се поразровят, като си мислят, че е фалшива тревога…

— Ако никой не го е намерил досега — намесих се аз, — какво те кара да си мислиш, че няколко пътни полицаи от Хампдън ще успеят?

— Никой не го е открил, защото никой не го е търсил. А той е на не повече от километър оттук.

На онзи, който вдигна телефона, му трябваше доста време, за да доведе Марион. Хенри чакаше търпеливо, загледан в пода, постепенно очите му започнаха да шарят, след пет минути изсумтя раздразнено и ни погледна:

— Господи, колко време ще им трябва? Франсис, ще ми подадеш ли една цигара, моля?

Сложи я в устата си, Франсис тъкмо му подаваше огънче, когато се разнесе гласът на Марион.

— Здравей, Марион — Хенри издиша облак дим и се обърна с гръб към нас. — Радвам се, че те открих. Бъни там ли е?

Малка пауза.

— Добре — каза Хенри и се пресегна за пепелника, — тогава знаеш ли къде е?

— Честно казано — продължи той, — щях да ти задам същия въпрос. От два-три дни не се появява в часовете.

Друга дълга пауза. Хенри слушаше, по лицето му не бе изписано нищо. Изведнъж очите му се разшириха.

— Какво? — попита малко по-остро.

Всички се сепнахме. Погледът на Хенри не бе насочен към никого от нас, а бе забит в стената над главите ни, сините му очи се бяха изцъклили.

— Разбирам — каза накрая.

Още бърборене от другата страна.

— Ще ти бъда признателен, ако го помолиш да ми се обади, когато се отбие. Ще ти оставя номера си.

Странно изражение бе изписано на лицето му, когато затвори. Всички го бяхме зяпнали.

— Хенри? — каза Чарлс. — Какво става?

— Тя е ядосана. Изобщо не се притеснява. Очаква го всеки момент да се появи през вратата. Не зная — обясни той, загледан в пода. — Това е много странно, но каза, че някаква нейна приятелка, момиче на име Рика Талхайм, видяла Бъни днес следобед пред Първа Върмонтска банка.

Бяхме прекалено втрещени, за да можем да кажем нещо. Франсис се изхили кратко и невярващо.

— Боже — каза Чарлс. — Това не е възможно.

— Разбира се, че не е — отвърна сухо Хенри.

— Защо някой ще си измисля?

— Нямам представа. Хората си въобразяват, че виждат какво ли не. Разбира се, че не го е видяла — сопна се Хенри на Чарлс, който изглеждаше доста обезпокоен. — Не знам обаче какво да правим сега.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами някак си не става да се обадим и да кажем, че е изчезнал, след като някой го е видял преди шест часа.

— Добре, тогава какво ще правим? Ще чакаме?

— Не — отговори Хенри, като хапеше долната си устна. — Ще трябва да измисля нещо друго.

— Къде, по дяволите, е Едмънд? — попита Джулиан във вторник сутринта. — Не знам колко дълго възнамерява да отсъства, но е много глупаво от негова страна да не ми се обади.

Никой не му отговори. Изненадан от мълчанието ни, Джулиан вдигна поглед от книгата.

— Какво не е наред? — попита той шеговито. — Какви са тези гузни физиономии? Може би — продължи по-хладно, — някои от вас са се засрамили, защото не бяхте добре подготвени за вчерашните уроци.

Видях Чарлс и Камила да се споглеждат. По неизвестна причина точно тази седмица Джулиан ни бе затрупал с работа. По един или друг начин всички успяхме да предадем писмените си работи, но никой не бе успял да навакса с текстовете за четене и вчера часовете бяха белязани от доста мъчителни мълчания, които дори Хенри не можа да наруши.

Джулиан погледна към книгата си.

— Преди да продължим, един от вас би трябвало да се обади на Едмънд и да го помоли да се присъедини към нас, ако, разбира се, му е възможно. Нищо, че не е подготвен, часът днес е важен и не бива да го пропуска.

Хенри се изправи и тогава съвсем неочаквано Камила проговори:

— Не мисля, че си е вкъщи.

— Къде е тогава? Извън града?

— Не съм сигурна.

Джулиан свали очилата си за четене и я погледна над рамките.

— Какво искаш да кажеш?

— Не сме го виждали от няколко дни.

Очите на Джулиан се разшириха от детинска, малко театрална изненада — не за първи път се замислях колко си приличаха с Хенри, притежаваха същата странна смесица от студенина и топлота.

— Да, много озадачаващо. Нямате ли някаква представа къде може да е?

Дяволитият и открит намек в забележката му ме изнерви. Загледах се във воднистите и накъдрени кръгове, които кристалната ваза хвърляше върху покривката.

— Не — отговори Хенри. — Доста сме озадачени.

— Така си и мислех — той изгледа странно и продължително Хенри в очите.

Паниката ме връхлетя. „Знае. Знае, че лъжем. Само не знае за какво го лъжем.“

Обядвах и след часа по френски се настаних на най-горния етаж в библиотеката и разпилях книгите пред себе си. Денят бе особен, светъл и приказен. Покритата със сняг поляна с приличните на играчки далечни фигури на хората, изпъстрили я като зърна чер пипер, бе гладка като захарна глазура върху сватбена торта. Малко куче тичаше подир една топка и лаеше. Истински дим се виеше от комините на кукленските къщи.

„Миналата година по това време.“ Какво съм правил? Вземах автомобила на един приятел, отивах до Сан Франсиско, мотаех се край щандовете с поезия в книжарниците и се тревожех за кандидатурата си за Хампдън. А сега седя в студена стая, облечен в странни дрехи и се чудя дали няма да отида в затвора.

Nihil sub sole novum. Някъде една острилка за моливи стенеше шумно. Положих глава върху празните книги — шепоти, тихи стъпки, миризмата на стара хартия в ноздрите ми. Преди няколко седмици Хенри се бе ядосал на близнаците, които изреждаха морални съображения срещу убийството на Бъни.

— Не ставайте абсурдни — сопна им се той.

— Но как — каза почти разплакало Чарлс, — как е възможно да оправдаеш едно хладнокръвно убийство?

Хенри запали цигара.

— Предпочитам да мисля за това като за преразпределяне на материята.

Сепнах се от унеса и видях Хенри и Франсис, които стояха над мен.

— Какво има? — попитах, разтърках очи и ги погледнах.

— Нищо — отговори Хенри. — Ще дойдеш ли до колата с нас?

Все още сънен, ги последвах надолу по стълбите към колата, която бе спряна пред книжарницата.

— Какво става? — казах, след като седнахме в нея.

— Знаеш ли къде е Камила?

— Не си ли е вкъщи?

— Не. Джулиан също не я виждал.

— За какво ви е?

Хенри въздъхна. В колата бе студено и от устата му излезе бяло облаче.

— Става нещо. С Франсис видяхме Марион при охранителите, беше с Клоук Рейбърн. Говореха с няколко души от охраната.

— Кога?

— Преди около час.

— Как мислиш, дали са сгафили нещо?

— Нека не прибързваме със заключенията — отвърна Хенри. Гледаше навън, към покрива на книжарницата, който бе покрит с лед и блестеше на слънцето. — Искаме Камила да се отбие при Клоук и ако може, да разбере какво става. Самият аз бих отишъл, но едва го познавам.

— Мен пък ме мрази — каза Франсис.

— С него се познаваме.

— Но не достатъчно. С Чарлс са в относително добри отношения, но и него не можем да го открием.

Извадих една таблетка против стомашни киселини от блистера в джоба си и я сдъвках.

— Какво дъвчеш? — каза Франсис.

— Хапче срещу стомашни киселини.

— Дай и на мен, моля — каза Хенри. — Май трябва отново да отидем до близнаците.

Този път Камила дойде до входната врата, отвори я съвсем малко и предпазливо погледна навън. Хенри се канеше да каже нещо, но тя му хвърли бърз предупредителен поглед.

— Здравейте. Влизайте.

Влязохме без да продумаме и я последвахме по тъмния коридор към всекидневната. Там заедно с Чарлс беше Клоук Рейбърн.

Чарлс нервно се изправи, Клоук не помръдна от мястото си, но ни гледаше с прижумели, загадъчни очи. Беше изгорял от слънцето и не се бе бръснал. Чарлс ни погледна с вдигнати вежди и произнесе беззвучно „надрусан“.

— Здравей — след известно време каза Хенри. — Как си?

От устата на Клоук се разнесе дълбок, рязък хрип и той изтръска една цигара от кутията „Марлборо“ на масата пред себе си.

— Горе-долу. А ти?

— Добре съм.

Мушна цигарата в ъгъла на устата си, запали я и отново се изкашля.

— Здрасти — обърна се към мен. — Как я караш?

— Бива.

— В неделя беше на купона в Дърбинстол.

— Да.

— Виждал ли си Мона? — попита той без заобикалки.

— Не — рязко отвърнах и изведнъж усетих, че всички ме гледат.

— Мона? — каза Чарлс след озадаченото мълчание.

— Едно момиче — каза Клоук. — Второкурсничка. Живее в сградата на Бъни.

— Като стана дума за него — вметна Хенри.

Клоук се облегна на стола и впери в него кръвясалите си, с натежали клепачи, очи.

— Точно говорихме за Бън. Не сте го виждали през изминалите няколко дни, нали?

— Не. А ти?

За миг Клоук не отговори нищо. После поклати глава.

— Не — каза дрезгаво и се пресегна за пепелник. — Изобщо не се сещам къде, по дяволите, може да е. За последен път го видях в събота вечерта, но до днес не се бях сещал за това.

— Снощи говорих с Марион — продължи Хенри.

— Знам — каза Клоук. — Разтревожена е. Тази сутрин я видях в столовата и ми спомена, че Бъни не си е бил в стаята от пет дни. Мислила, че се е прибрал вкъщи и се обадила на брат му Патрик. Той й казал, че Бъни не е в Кънектикът. Говорила и с Хю, но не е и в Ню Йорк.

— Говорила ли е с родителите му?

— Ами не искала да му създава проблеми.

Известно време Хенри не каза нищо, а после попита:

— Къде е според теб?

Клоук погледна встрани и смутено сви рамене.

— В сравнение с теб, аз го познавам по-отскоро. Има брат в Йейл, нали?

— Да, Брейди. Посещава някакъв бизнес колеж. Но Патрик казал, че току-що е говорил с Брейди.

— Патрик живее при родителите им, нали?

— Ъхъ. Занимава се с някаква търговия, магазин за спортни стоки или нещо подобно, опитва се да го вдигне на крака.

— А Хю не беше ли адвокат?

— Да. Той е най-големият. Работи за „Милбанк, Туийд и съдружници“ в Ню Йорк.

— Ами третият брат, жененият?

— Хю е жененият.

— А, Теди. Знам, че не е там.

— Защо?

— Живее при родителите на жена си. Май не се разбират много добре.

Последва дълго мълчание.

— Можеш ли да предположиш къде би могъл да е Бъни? — попита Хенри.

Клоук се наведе и изтръска пепелта от цигарата си, дългата му черна коса бе паднала над лицето му. На него бе изписано безпокойство и потайност, след известно време погледна нагоре.

— Забелязал ли си, че през последните две-три седмици Бъни разполага с ужасно много пари в брой?

— Какво искаш да кажеш? — каза малко по-остро Хенри.

— Познаваш го. Винаги е на червено, а напоследък все има. Доста. Може би баба му ги е изпратила или нещо такова, но със сигурност не ги е получил от родителите си.

Настъпи поредното дълго мълчание. Хенри хапеше устни.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Значи си забелязал.

— Сега, като го спомена, така е.

Клоук смутено се размърда на стола.

— Между нас да си остане.

Прималя ми от страх и седнах.

— Какво има? — каза Хенри.

— Не съм сигурен, че изобщо трябва да го споменавам.

— Ако смяташ, че е важно, трябва да го направиш — рязко отвърна Хенри.

Клоук си дръпна за последен път от цигарата и с отсечено и въртеливо движения я загаси.

— Знаеш, че от време на време продавам по малко кока, нали? Не много — побърза да добави той, — по няколко грама тук и там. Само за мен и приятелите ми. Но е фасулска работа, та така си докарвам и малко пари.

Всички се спогледахме. Това не беше нищо ново. Клоук бе един от най-големите дилъри в студентското градче.

— И? — каза Хенри.

Клоук изглеждаше изненадан. После сви рамене.

— Познавам един китаец от Мот стрийт в Ню Йорк, доста е страшничък, но ме харесва и ми дава толкова за колкото мога да събера кинти. Най-често кока, понякога трева, но тя създава проблеми. Познавам го от години. Дори въртяхме малка търговийка, когато с Бъни бяхме в „Сейнт Джеръм“. Знаете, че Бъни все няма пари.

— Да.

— Ами, той винаги се е интересувал от всичко това. Бързи пари, нали се сещаш. Ако имаше парите в брой, щях да го включа във финансовата част, разбира се, но той така и не разполагаше с тях — запали още една цигара. — Както и да е. Ето защо се притеснявам.

Хенри се намръщи.

— Не схващам.

— Май беше голяма грешка, но преди няколко седмици му позволих да дойде с мен.

Вече бяхме чули за това пътешествие до Ню Йорк. Бъни не спря да се хвали.

— И? — каза Хенри.

— Не зная. Просто се притеснявам. Знае къде живее оня, нали? Има и доста пари, та когато говорих с Марион, просто ми хрумна…

— Нали не мислиш, че е отишъл там сам-самичък? — попита Чарлс.

— Не зная. Надявам се, че не е. На практика никога не се е срещал с китаеца.

— Бъни би ли направил нещо такова? — каза Камила.

— Често казано — подхвана Хенри, свали очилата си и здраво се зае да ги трие с носната си кърпичка, — прилича ми на глупост, каквато именно Бъни би сътворил.

За един кратък миг никой от нас не продума. Хенри вдигна поглед. Без очилата очите му бяха слепи, непроницаеми и чужди.

— Марион знае ли за това? — каза той.

— Не — отговори Клоук. — Бих предпочел нищо да не й казвате, разбрано?

— Има ли някаква причина, за да си го мислиш?

— Не. Само че къде другаде може да бъде? Марион ви е казала, че Рика Талхайм го видяла в сряда пред банката, нали?

— Да.

— Странно е, но не чак толкова, не и след като се замислиш. Да кажем, че е тръгнал към Ню Йорк с няколкостотин долара, така ли? А и казваше, че там, откъдето идват тези, има още много. Онези хора ще те накълцат и ще те бутнат в чувал за боклук за двайсет кинта. Не знам. Може би са му казали да си отиде у дома, да закрие сметката си и да се върне с всичко, което има.

— Бъни дори няма банкова сметка.

— Такава, за която да знаеш ти — изтъкна Клоук.

— Имаш право — съгласи се Хенри.

— Не можеш ли просто да се обадиш по телефона? — каза Чарлс.

— На кого да се обадя? Номерът на китаеца не е в указателя, а и не раздава визитни картички, нали разбираш?

— Тогава как се свързваш с него?

— Обаждам се на трети.

— Ами обади му се — спокойно каза Хенри, постави кърпичката обратно в джоба и си сложи очилата.

— Нищо няма да ми кажат.

— Мислех, че сте си дружки.

— Ти какво си мислиш? — попита Клоук. — Да не смяташ, че онези са някакви скаути? Майтапиш ли се? Това са истински престъпници. Вършат истински гадости.

За няколко кошмарни секунди си помислих, че Франсис ще се изхили шумно, но някак си успя да прикрие всичко зад една изкуствена канонада от покашляния и покри лицето си с ръце. Хенри почти не го погледна, но го удари силно по гърба.

— Какво предлагаш да направим тогава? — каза Камила.

— Не зная. Иска ми се да вляза в стаята му, за да видя дали е взел куфар или нещо такова.

— Тя не е ли заключена? — попита Хенри.

— Да. Марион се опита да накара хората от охраната да й отворят, но отказаха.

Хенри захапа долната си устна.

— Добре — бавно каза той, — но въпреки това няма да е трудно да влезем, нали?

Клоук изгаси цигарата си и погледна Хенри с нов интерес.

— Не, няма да е трудно.

— Стаята е на партера. А капаците са свалени.

— Мога да махна мрежата.

Двамата се спогледаха.

— Май сега трябва да отида и да опитам — каза Клоук.

— Ще дойдем с теб.

— Човече, не можем да отидем всички.

Хенри погледна към Чарлс, който зад гърба на Клоук му кимна.

— Аз ще дойда — изведнъж каза той доста по-силно от обикновено и глътна остатъка от питието си.

— Клоук, как по дяволите си се забъркал в това? — попита Камила.

Той се изсмя снизходително.

— Не е нищо особено. Човек трябва да ги срещне ония на тяхна територия. Не ги оставям да ме сплашат.

Хенри незабелязано се промъкна зад стола на Клоук, където стоеше Чарлс, наведе се и му прошепна нещо. Видях, че Чарлс кимна отсечено.

— Не че не се опитват да те сплашат — продължи Клоук. — Но познавам начина им на мислене. Колкото до Бъни, той си няма никаква представа, мисли си, че това е някаква игра със стодоларови банкноти, които си лежат по земята и чакат някое тъпо хлапе да мине и да ги вдигне…

Чарлс и Хенри бяха приключили, когато той спря да говори. Чарлс се запъти към гардероба, за да вземе палтото си. Клоук взе слънчевите си очила и се изправи. Около него витаеше лекия аромат на изсушени билки, далечно ехо от миризмата на трева, която се носеше постоянно из коридорите на Дърбинстол, пачули и цигари, ароматизирани с карамфил и тамян.

Чарлс уви шала около врата си. Изражението му бе едновременно нехайно и развълнувано, очите му изглеждаха отнесени, устата му не трепваше, но ноздрите му леко потръпваха с всяко дихание.

— Пази се — каза Камила.

Говореше на Чарлс, но Клоук се обърна и се усмихна:

— Фасулска работа.

Тя ги изпрати до вратата. Обърна се в мига, в който я затвори.

Хенри приближи пръст до устните си.

Слушахме стъпките им надолу по стълбите, не помръднахме и когато чухме, че колата на Клоук забоботи. Хенри се приближи до прозореца и повдигна изтърканото перде.

— Тръгнаха — каза той.

— Сигурен ли си, че идеята е добра, Хенри? — попита Камила.

Все още загледан в улицата долу, Хенри сви рамене:

— Не знам, наложи се да решавам на момента.

— Искаше ми се да бе отишъл ти. Защо не отиде с него?

— Щях, но така е по-добре.

— Какво му каза?

— Ами дори и на Клоук му е ясно, че Бъни не е извън града. Всичко, което притежава, е в онази стая. Пари, резервни очила, зимно палто. Има голяма вероятност Клоук да поиска да си тръгнат и да не кажат на никого, аз пък казах на Чарлс да настоява да повикат поне Марион. Ако тя види — добре. Не знае нищо за проблемите на Клоук, а дори и да знаеше, пак нямаше да й пука. Ако не греша, ще се обади в полицията или поне на родителите на Бъни. Съмнявам се, че Клоук ще може да я спре.

— Днес няма да го открият — каза Франсис. — След няколко часа ще се стъмни.

— Да, но ако имаме късмет, първото нещо, което ще направят утре сутринта, ще бъде да започнат да го търсят.

— Дали някой ще иска да говори за това с нас?

— Не знам — замислено отвърна Хенри. — Не знам как процедират в такива случаи.

Тънък слънчев лъч се удари в кристалните призми на свещника върху полицата над камината, ярките и трептящи парченца светлина, които се отразиха в тях, бяха изкривени от наклона на скосените стени. Изведнъж в съзнанието ми започнаха да изникват образи от всички криминални филми, които бях гледал — стая без прозорци, силни светлини и тесни коридори. Образите не изглеждаха изкуствени или чужди, тъй като притежаваха неизличимия характер на спомени, на преживяно. „Не мисли, не мисли“ казах си и съсредоточих погледа си върху ярката и студена локвичка светлина, която се просмукваше в килима до краката ми.

Камила се опита да си запали цигара, но и двете клечки изгаснаха. Хенри взе кутията от ръцете й и драсна една клечка, тя пламна силно и високо, Камила се наведе към нея, с едната си ръка бе заслонила пламъка, а другата бе поставила върху китката на Хенри.

Минутите се влачеха мъчително бавно. Камила донесе бутилка уиски в кухнята и седнахме да играем юка, Франсис и Хенри срещу Камила и мен. Тя играеше добре, това бе любимата й игра, но аз не бях добър партньор и губехме ръка след ръка.

Апартаментът бе много тих: подрънкване на чаши, шумолене на карти, ръкавите на Хенри, навити до лактите и металните отблясъци на слънцето от пенснето на Франсис. Направих всичко възможно, за да се съсредоточа върху играта, но все по-често и по-често поглеждах през отворената врата в другата стая към часовника върху полицата на камината. Той бе един от онези викториански предмети, които близнаците толкова обичаха — бял порцеланов слон, часовникът бе поставен върху седлото, а един малък черен водач с позлатен тюрбан и шалвари отмерваше часовете. Във водача на слона имаше нещо диаболично, защото всеки път щом погледнех, установявах, че ми се хили злобно.

Изгубих представа за резултата, за броя на игрите. Стаята стана по-мрачна.

Хенри свали картите си:

— Валат — обяви той.

— Писна ми — каза Франсис. — Къде е той?

Часовникът шумно тиктакаше, звукът му бе подрънкващ и неритмичен. Седяхме сред чезнещата светлина, напълно забравили за картите. Камила си взе една ябълка от купата върху плота и седна на перваза на прозореца. Дъвчеше мрачно и гледаше надолу към улицата. Заревото на здрача обгръщаше силуета й в огнено, разгаряше косата й в златисточервено и се разсейваше върху мъхнатата повърхност на вълнената й пола, небрежно придърпана около коленете й.

— Може би нещо се е объркало — каза Франсис.

— Не ставай смешен. Какво може да се обърка?

— Хиляди неща. Може би Чарлс е загубил ума и дума, или нещо такова.

Хенри го погледна безизразно.

— Успокой се. Не знам откъде ти хрумват тези достойни за Достоевски идеи.

Франсис се канеше да му отвърне, когато Камила подскочи:

— Връща се.

— Къде? Сам ли е? — изправи се Хенри.

— Да — каза Камила и се втурна към вратата.

Слезе да го посрещне на площадката и след малко двамата се върнаха.

Погледът на Чарлс бе налудничав, а косата му разрошена. Свали палтото си, захвърли го на един стол и се тръшна на дивана.

— Някой да ми налее едно питие.

— Всичко наред ли е?

— Да.

— Какво се случи?

— Къде ми е питието?

Хенри нетърпеливо наля уиски в една мръсна чаша и му я тикна в ръцете.

— Добре ли мина? Полицията дойде ли?

Чарлс отпи дълга глътка, потръпна и кимна.

— Къде е Клоук? Вкъщи?

— Предполагам.

— Разкажи ни всичко от самото начало.

Чарлс изпразни чашата и я остави. Лицето му бе потно и червено, сякаш гореше.

— Беше прав за стаята.

— Какво искаш да кажеш?

— Беше зловещо. Ужасно. Неоправено легло, навсякъде прах, полазена от мравки половинка от шоколадов десерт на бюрото му. Клоук се изплаши и поиска да си тръгваме, но преди това аз се обадих на Марион. Тя дойде за няколко минути. Огледа се, стори ми се някак зашеметена, но нищо не каза. Клоук бе доста неспокоен.

— Разказа ли й за историята с наркотиците?

— Не. Намекна няколко пъти, но тя не му обърна кой знае какво внимание — продължи Чарлс и вдигна очи. — Знаеш ли, Хенри — каза той изведнъж, — мисля, че направихме груба грешка, като не отидохме там първи. Трябваше да претърсим стаята, преди някой от тях да я е видял.

— Какво имаш предвид?

— Виж какво намерих — извади парче вестник от джоба си.

Хенри го грабна и го прегледа.

— Как го намери?

Чарлс сви рамене.

— Късмет. Беше отгоре на бюрото му. При първият сгоден случай го свих.

Погледнах над рамото на Хенри. Беше копие на страница от Хампдънския „Икзаминър“. Между една колонка, посветена на съвети за селското стопанство и половин реклама за градински мотики се мъдреше малко, но набиващо се на очи заглавие.

„Загадъчна смърт в окръг Батънкил“

„Шерифското управление на окръг Батънкил и полицията в Хампдън все още разследват жестокото убийство на Хари Рей Макрий, станало на 12 ноември. Обезобразеното тяло на господин Макрий, собственик на птицеферма и бивш член на Сдружението на производители на яйца във Върмонт, бе открито във фермата му в Меканиксвил. Грабежът е изключен като евентуален мотив, а макар господин Макрий да е имал врагове и сред конкурентите си в търговията с птици и яйца, както и сред жителите на окръг Батънкил, те не са заподозрени в убийството.“

Ужасѐн, се наведох още по-близо, думата „обезобразено“ ме наелектризира, тя бе единственото, което виждах на страницата, но Хенри я обърна и започна да разглежда гърба.

— Добре, че това не е копие от изрезка. Обзалагам се, че го е изрязал в библиотеката, от екземпляра на колежа.

— Надявам се да си прав, но това не означава, че е единственият екземпляр наоколо.

Хенри остави листа в пепелника и драсна клечка кибрит. По единия край плъзна червен поток, който я докосна по ръба, а после облиза цялата страница. За един кратък миг думите блеснаха, а после се сгърчиха и потъмняха.

— Късно е вече, но поне си намерил това. Какво се случи после?

— Марион излезе. Отиде в съседство, до „Пътнам хаус“ и се върна с една приятелка.

— Коя?

— Не я познавам. Юта или Урсула някоя си. Едно от онези момичета, които приличат на шведки и винаги носят рибарски пуловери. Както и да е, тя също огледа стаята, през това време Клоук седеше на леглото, пушеше цигара и изглеждаше така, сякаш го болеше корема. Накрая тази Юта или каквато е там предложи да се качим и да кажем на управителя на дома, в който живее Бъни.

Франсис се разхили. В Хампдън тези управители бяха хората, на които се оплакваш, ако капаците на прозорците не се затварят или някой пуска прекалено силно уредбата си.

— Добре, че го предложи, иначе можеше все още да си седим там — каза Чарлс. — Управител се оказа онова шумно, червенокосо момиче, което все ходи с туристически обувки, как й беше името? Бриъни Дилърд?

— Да — потвърдих. Освен, че бе председател на дома и деен член на студентския съвет, тя бе и председател на някаква левичарска групировка и постоянно се опитваше да мобилизира младежите в Хампдън срещу съкрушителното безразличие.

— Ами тя моментално запретна ръкави и задвижи цялата работа — каза Чарлс. — Записа ни имената. Зададе ни една камара въпроси. Изкара съседите на Бъни в коридора и разпита и тях. Обади се на Студентската служба, а после на охраната. Последните казаха, че ще изпратят някого — той запали цигара, — но изчезването на студент не влизало в правомощията им и трябвало да се обадим в полицията. Ще ми донесеш ли още едно питие? — обърна се рязко към Камила.

— И те дойдоха?

Чарлс държеше цигарата между показалеца и средния си пръст, докато забърса с длан потта от челото си.

— Да — отговори. — Дойдоха двама. Както и няколко души от охраната.

— Какво направиха?

— Охранителите не направиха нищо. Но полицаите се оказаха доста експедитивни. Единият огледа стаята, а другият изкара всички в коридора и започна да ги разпитва.

— Какво ги пита?

— Кой го е виждал последен, къде, от колко време го няма, къде може да е. Може да изглежда доста очевадно, но за първи път някой задава този въпрос.

— Клоук каза ли нещо?

— Не много. Беше много объркващо, наоколо имаше много хора, повечето горяха от желание да разкажат какво знаят, тоест нищо. Никой не ми обърна никакво внимание. Жената от Студентската служба не спря да се бърка и да казва, че това не е работа на полицията, че училището ще се справи с проблема. Накрая един от полицаите се вбеси и каза: „Какво ви става бе, хора? Момчето отсъства цяла седмица и до днес никой нищо не е казал! Работата е сериозна, ако ме питате, мисля, че колежът носи вина, задето не сме уведомени досега.“ Това ядоса жената, но тогава другият полицай се появи от стаята с портмонето на Бъни.

Всички млъкнаха. Вътре имаше двеста долара и всички документи на Бъни. Полицаят, който го намери, каза, че е по-добре да се свържат със семейството на момчето. Всички започнаха да шушукат. Жената от Студентската служба пребледня и каза, че отива до кабинета си, за да извади веднага досието на Бъни. Полицаят тръгна с нея.

По това време коридорът беше претъпкан. Прииждаха отвън и се тълпяха, за да разберат какво става. Първият полицай им каза да си вървят и да си гледат своята работа, в суматохата Клоук се изниза. Но преди да си тръгне, ме дръпна настрани и отново ми каза да не споменавам историята с наркотиците.

— Надявам се, че си изчакал да ти разрешат да си тръгнеш.

— Да. Не ме задържаха много. Полицаят искаше да говори с Марион и след като записа имената и адресите ни, моите и на Юта, ни каза да си вървим. Това беше преди около час.

— Тогава защо се връщаш чак сега?

— Ще стигна и до това. На път за вкъщи не исках да се натъкна на някого, затова минах зад студентското градче и зад административната сграда. Голяма грешка. Не бях стигнал и до брезовата горичка, когато онази сплетница от Студентската служба, жената, дето започна спора, ме видя от прозореца на кабинета на декана и ме извика да се кача.

— Какво е правила в кабинета му?

— Използвала е линията за извънщатски разговори. Говореха с бащата на Бъни, който крещеше на всички, заплашваше да ги съди. Деканът се опитваше да го успокои, но господин Коркоран не спираше да настоява да говори с някого, когото познава. Опитали са да се свържат с теб по другата линия, но не си бил вкъщи.

— Той ли е поискал да говори с мен?

— Явно. Щели да изпратят някого в Лицея, за да извика Джулиан, но точно тогава жената ме видяла през прозореца. В кабинета се бяха насъбрали куп хора — полицаят, секретарката на декана, четирима-петима съседи на Бъни, онази, побърканата, която работи в архива. В съседната стая някой се опитваше да се свърже с ректора. Навъртаха се и няколко преподаватели. Предполагам, че деканът е бил в съвещание, когато жената от Студентската служба е влетяла с полицая. Твоят приятел доктор Роланд беше там, Ричард.

Както и да е. Тълпата се раздели, когато влязох и деканът ми подаде телефона. Господин Коркоран се успокои, когато разбра кой съм. Започна да ми говори поверително и ме попита дали това не е номер на някое братство.

— О, Боже — каза Франсис.

Чарлс го погледна с крайчеца на окото си.

— Пита за теб. „Къде е Морковената глава?“

— Какво друго каза?

— Беше много мил. Пита за всички вас, наистина. Каза да ви поздравя.

Последва дълго и мъчително мълчание.

Хенри прехапа долната си устна и се запъти към барчето, за да си сипе нещо, и попита:

— Разчу ли се историята с банката?

— Да, Марион им каза името на момичето. Между другото — когато Чарлс вдигна глава, очите му гледаха разсеяно и празно, — забравих да ти кажа преди малко, но Марион съобщи името ти на полицаите. Твоето също, Франсис.

— Защо? — попита стреснато Франсис. — За какво?

— Искаха да знаят кои са приятелите му.

— Но защо мен?

— Франсис, успокой се.

Светлината в стаята бе изчезнала. Лилавото небе и заснежените улици имаха неестествен, лунен блясък. Хенри включи осветлението.

— Мислиш ли, че ще започнат издирването още тази вечер?

— Със сигурност ще го търсят. Друг е въпросът дали ще търсят на правилното място.

За един кратък миг никой не каза нищо. Чарлс замислено подрънкваше леда в чашата си.

— Знаете ли — каза той, — извършихме нещо ужасно.

— Налагаше се, Чарлс. Всички го решихме.

— Зная, но не мога да спра да мисля за господин Коркоран. Ваканциите, които прекарвахме в дома му. Беше толкова мил по телефона.

— Сега се чувстваме много по-добре.

— Някои от нас, искаш да кажеш.

Хенри кисело се усмихна:

— А, не знам. „Πελλαίν βούς μέάς έιν Άίδη“

Грубият превод гласеше, че в Подземния свят голям вол струва само дребни монети, знаех какво има предвид и се разсмях против волята си. Древните вярвали, че всичко в Ада е по-евтино.

На тръгване Хенри ми предложи да ме откара до колежа. Беше късно, та когато спряхме зад общежитието, го попитах дали не иска да дойде с мен до столовата, за да вечеряме.

Минахме през пощата, за да си провери кутията. Проверяваше я едва на всеки три седмици и имаше цяла купчина писма. Застана до кошчето за боклук и с безразличие започна да я преглежда, половината пликове изхвърли, без да ги отваря. Изведнъж спря.

— Какво има?

Разсмя се.

— Провери си кутията. Въпросник от администрацията. Пак проверяват Джулиан.

Вече затваряха столовата, когато пристигнахме, а чистачите бършеха пода. Кухнята също бе затворила, така че отидох да поискам малко фъстъчено масло и хляб, докато Хенри си правеше чай. Залата бе пуста. Седнахме на една маса в ъгъла, отраженията ни играеха по черната повърхност на дебелите стъкла на прозорците. Хенри извади химикалка и започна да попълва въпросите за работата на Джулиан.

Разглеждах своето копие, докато ядях сандвича си. Въпросите бяха с отговори по петобалната система: едно — слаб до пет — отличен. „Стимулира ли Ви този член на преподавателското тяло? Добре ли е подготвен? Проявява ли готовност да ви помага извън часовете?“ Без да се поколебае, Хенри бе преминал през целия списък и навсякъде бе оградил само „петици“. Видях го как написа „19“ в празното поле.

— За какво е това?

— Броят на часовете, които съм имал с Джулиан — отвърна той, без да вдигне поглед.

— Имал си деветнадесет часа с Джулиан?

— Ами с консултациите и всичко останало — каза той раздразнено.

Известно време се чуваше само скърцането на химикалката му и далечният трясък на стойката за съдове в кухнята.

— Всички ли получават такива въпросници, или само ние? — попитах.

— Само ние.

— Чудя се защо си правят труда.

— Предполагам, заради архива — той обърна на последната страница, която бе почти изцяло празна. „Моля, избройте допълнителни похвали или препоръки към споменатия преподавател. Можете да прикрепите и допълнителни страници, ако се налага.“

Химикалката му се поколеба над листа. После го сгъна и го остави встрани.

— Ама нищо ли няма да напишеш?

Хенри отпи от чая.

— Как мога да накарам декана по учебната част да разбере, че сред нас има бог?

След вечеря се прибрах в стаята си. Мисълта за предстоящата нощ ме изпълваше с ужас, но причините не бяха онези, които бихте очаквали — че се страхувах от полицията, или че съвестта ме гризеше, или нещо от този род. Точно обратното. Дотогава, на чисто подсъзнателно ниво, бях успял да изтласкам мислите за убийството и всичко, свързано с него. За случилото се говорех в определена компания, но рядко се сещах за него, когато бях сам.

Онова, което изпитвах, когато бях сам, бе един общ невротичен ужас, общ пристъп на нерви и десеторно усилена омраза към себе си. Всяко жестоко и глупаво нещо, изречено от мен, се връщаше с още по-голяма яснота, независимо от това какво си казвах вътрешно или как разтръсквах глава, за да се отърся от мислите: избликваха стари обиди, вини и неудобни ситуации още от детството ми, като сакатото момче, на което се подигравах или пиленцето, подарено ми за Великден, което премазах почти до смърт. Всички те преминаваха пред мен, едно след друго, озарени от мъчително ярка светлина.

Опитах се да уча по гръцки, но това не ми помогна кой знае колко. Поглеждах думата в речника и я забравях в мига, когато се обърнех, за да я напиша. Напълно бях забравил всички падежи и спрежения. Около полунощ слязох долу и се обадих на близнаците. Камила вдигна телефона. Беше сънена и леко пияна. Канеше се да си ляга.

— Разкажи ми някоя забавна история — казах.

— Не мога да се сетя за нито една.

— Каквато и да е история.

— Пепеляшка? Трите мечки?

— Разкажи ми за нещо, което ти се е случило, когато си била малка.

Разказа ми за единствения път, когато си спомня, че е видяла баща си, точно преди двамата с майка й да загинат. Валяло сняг, Чарлс спял, а тя седяла в детското си креватче и гледала през прозореца. Баща й бил на двора, облечен със стар сив пуловер и хвърлял снежни топки по оградата.

— Сигурно е било в ранния следобед. Не знам какво правеше там. Помня само, че го видях и толкова много исках да отида при него, че се опитах да изляза от креватчето. Тогава влезе баба, вдигна пречките, за да не изляза, а аз заплаках. Братът на баба, който живееше с нас, чичо Хилари, влезе в стаята и ме видя да плача. Каза: „Горкото момиченце“, прерови джобовете си, накрая откри една рулетка и ми я даде да си играя.

— Рулетка?

— Да. Знаеш ги, от онези, които се прибират с плясък, когато натиснеш едно копче. С Чарлс вечно се карахме за нея. Все още е някъде у дома.

Събудих се късно на другата сутрин, стреснат неприятно от почукването по вратата.

Отворих и видях Камила. Изглеждаше така, сякаш се бе облякла набързо. Влезе и заключи вратата след себе си, а аз мигах сънливо, навлякъл халата.

— Излизал ли си днес?

Паякът на тревогата пропълзя по тила ми. Седнах на леглото.

— Не, защо?

— Не знам какво става. Полицаите разговаряха с Чарлс и Хенри, дори не знам къде е Франсис.

— Какво?

— В седем сутринта дойде един полицай, за да говори с Чарлс. Не каза какво иска. Чарлс се облече и излезе с него, а по-късно, в осем, ми се обади Хенри. Попита ме дали ще имам нещо против, ако тази сутрин закъснее? Попитах го какво има предвид, защото не се бяхме разбирали да се виждаме сутринта. „Благодаря — каза той. — Знаех, че ще разбереш, от полицията са тук, искат да ми зададат няколко въпроса за Бъни.“

— Уверен съм, че всичко ще бъде наред.

Прокара ръка през косата си — жест, който бе признак на раздразнение и напомняше за брат й.

— Това не е всичко — продължи тя. — Навсякъде е пълно с хора. Репортери. Полицаи. Истинска лудница е.

— Търсят ли го?

— Нямам представа какво правят. Явно са тръгнали към връх Катаракт.

— Може би трябва да излезем за малко от студентското градче.

Яркият й, блеснал поглед се щураше неспокойно из стаята.

— Може би. Обличай се и ще решим какво да правим.

Бях в банята и се бръснех набързо, когато Джуди Пуви влетя толкова бързо в стаята, че се порязах по врата.

— Ричард — каза тя и сложи ръка на рамото ми, — чу ли?

Докоснах лицето си и се загледах в кръвта по върха на пръстите, после я погледнах ядосано:

— Какво да съм чул?

— За Бъни — отговори тя тихо, а очите й бяха широко отворени.

Зяпнах я, защото не знаех какво щеше да каже.

— Джак Тайтелбаум ми каза. Снощи Клоук му разказал. Никога не съм чувала за човек, който просто да изчезне. Всичко е толкова необикновено. Джак казва, че след като не са го открили досега… Сигурна съм, че е жив и здрав — добави тя, когато видя как я погледнах.

Не можах да измисля какво да й отговоря.

— Вкъщи съм си, ако се нуждаеш от нещо.

— Добре.

— Исках да кажа, ако имаш нужда да поговориш или нещо подобно. Винаги съм на разположение. Просто мини.

— Благодаря — казах малко по-рязко.

Тя ме погледна, очите й бяха изпълнение със състрадание, с разбиране за самотата и грубостта на мъката.

— Всичко ще бъде наред — тя стисна ръката ми и си тръгна, но на вратата се спря и отново ме погледна натъжено.

Въпреки думите на Камила, се оказах неподготвен за шумотевицата навън. Паркингът бе пълен, навсякъде имаше хора от Хампдън — предимно работници от фабриките, поне така изглеждаха, защото някои бяха понесли кутиите с обеда си, а други децата си. Удряха по земята с пръчки и вървяха към връх Катаракт в широки, накъсани редици. Студентите прииждаха отвсякъде и ги зяпаха с любопитство. Имаше полицаи, заместник-шерифи и един-двама от щатския патрул. На поляната, до няколко служебни коли, бе паркиран автомобил на една радиостанция, каравана за напитки и микробусът на „Екшън Нюз 12“.

— Какво правят тук всички тези хора?

— Виж — каза Камила, — това не е ли Франсис?

Далеч сред настръхналото множество мярнах червена коса, ярък шал около врата и черен балтон. Камила сви ръце като фуния пред устата си и го повика.

Той си проби път между няколко работници от стола, наизлезли да видят какво става. Под мишницата му имаше вестник.

— Здравейте — поздрави той. — Можете ли да повярвате?

— Какво става?

— Същинско търсене на съкровище.

— Какво?

— През нощта семейство Коркоран са обявили голяма награда. Всички фабрики в Хампдън са затворени. Някой да иска кафе? Имам един долар.

Тръгнахме към караваната и минахме през рядката и мрачна групичка на чистачите и хората от поддръжката.

— Три кафета, двете с мляко, моля — каза Франсис на дебелата жена зад тезгяха.

— Няма мляко, само суха сметана.

— Тогава без нищо — той отново се обърна към нас. — Видяхте ли сутрешния вестник?

Беше късното издание на Хампдънския „Икзаминър“. В една колона на първа страница бе поместена неясна снимка на Бъни, а под нея имаше голямо заглавие: „ПОЛИЦИЯ И РОДНИНИ ТЪРСЯТ ДВАДЕСЕТ И ЧЕТИРИГОДИШЕН МЛАДЕЖ, ИЗЧЕЗНАЛ ОТ ХАМПДЪН“.

— Двадесет и четири? — зяпнах аз. С близнаците бяхме на по двадесет години, а Хенри и Франсис — на двадесет и една.

— В началното училище е повторил една-две години — каза Камила.

— Ааа.

„В неделния следобед Едмънд Коркоран, студент в колежа Хампдън, наричан от приятелите и семейството си «Бъни», бил на купон в студентското градче, откъдето си тръгва рано, за да се срещне с приятелката си Марион Барнбридж от Рай, Ню Йорк, също студентка в Хампдън. Тогава Бъни Коркоран е видян за последен път.

Вчера загрижената госпожица Барнбридж и приятели на Коркоран сигнализират в местната и щатската полиция, които разпространяват информация в бюлетина за изчезнали лица. Днес започва претърсване в околностите на Хампдън. По описание липсващият младеж (продължава на стр. 5)“

— Прочете ли го? — попитах Камила.

— Да. Обърни страницата.

„… е висок метър осемдесет и шест, тежи 86 килограма, има светлоруса коса и сини очи. Носи очила, за последно е бил видян облечен със сиво спортно сако от туид, панталони в цвят каки и жълт дъждобран.“

— Ричард, ето ти кафето — каза Франсис, докато внимателно се обръщаше с по чаша във всяка ръка.

„В подготвителното училище «Сейнт Джеръм», Колидж Фолс, Масачусетс, Коркоран е бил деен член на отборите по хокей и лакрос. През последната си година е капитан на отбора по футбол и участва с «Върколаците» в щатското първенство. В Хампдън е началник на доброволческата пожарна команда. Учи литература и езици, основните му предмети са свързани с класическата филология. Състудентите му го описват като «истински учен».“

— Ха — каза Камила.

„Клоук Рейбърн, приятелят на Коркоран, един от първите, обадили се в полицията, каза, че Коркоран е «праволинеен човек и определено не е замесен в никакви истории с наркотици.»

Опасенията принуждават Рейбърн да проникне вчера в стаята на Коркоран и впоследствие да уведоми полицията.“

— Не е вярно — каза Камила. — Не се е обадил той.

— Не пише нито дума за Чарлс.

— Слава Богу — отвърна тя на гръцки.

„Родителите на Коркоран, Макдонълд и Катрин Коркоран от Шейди Брук, Кънектикът пристигат днес в Хампдън, за да помогнат в издирването на най-малкия от петте си сина (виж «Едно семейство се моли» стр. 10). В интервю по телефона господин Коркоран, който е председател на Бингъм Банк и член на управителния съвет на Първа Национална Банка на Кънектикът, заяви «Не можем да направим кой знае какво, ако останем у дома. Искаме да помогнем, доколкото можем.» Сподели още, че е говорил със сина си по телефона седмица преди да изчезне, и че не е забелязал нищо необикновено. Катрин Коркоран каза за сина си: «Едмънд много обича семейството си. Сигурна съм, че ако нещо се бе случило, щеше да каже на Мак или мен.» Предложена е награда от петдесет хиляди долара за информация, която би довела до откриването на Едмънд Коркоран. Парите са събрани от семейство Коркоран, Бингъм Банк и ложата «Хайланд Хайтс», принадлежаща към Ордена на лоса.“

Вятърът духаше. С помощта на Камила сгънах вестника и го подадох на Франсис.

— Петдесет хиляди долара — казах. — Това са много пари.

— И се чудиш защо виждаш толкова много хора от Хампдън тази сутрин? — отпи от кафето си Франсис. — Божичко, ама че е студено тук!

Обърнахме се и тръгнахме към столовата. Камила попита Франсис:

— Знаеш за Чарлс и Хенри, нали?

— Да, казали са на Чарлс, че може да поискат да разговарят с него, нали?

— Но Хенри?

— Струва ми се излишно да се притесняваш за него. Столовата бе много топла и за наша изненада напълно пуста. Тримата седнахме на един лепкав, облицован с черна изкуствена материя диван. Пиехме кафето си. Хора влизаха и излизаха, някои дойдоха да ни питат дали имаме някакви новини. Джъд „Парти Пиг“ Макена пристигна с празна кутия от боя и ни попита дали искаме да дарим пари за извънредния фонд за издирването. Тримата дадохме общо един долар в дребни монети.

Говорихме с Жорж Лафорг, който въодушевено и много подробно ни разказваше за подобно изчезване в Брандайс, когато изведнъж, отникъде, иззад гърба му се появи Хенри.

Лафорг се обърна.

— А — хладно каза, когато видя кой е.

Хенри леко наклони глава.

— Bonjour, Monsieur Laforgue. Quel plaisir de vous revoir.146

С претенциозен жест Лафорг извади носна кърпа от джоба и започна да си духа носа, действието сякаш продължи цели пет минути. После сгъна кърпичката си на превзети малки квадратчета, обърна се с гръб към Хенри и продължи да разказва. Историята завърши с това, че тогава студентът се качил на автобуса за Ню Йорк, без да предупреди никого.

— А това момче — Бърди беше, нали?

— Бъни.

— Да. Това момче е отсъствало много по-малко. Ще се появи, когато си поиска и всички ще се чувстват много глупаво — той заговори по-тихо. — Мисля, че от колежа се боят да не бъдат забъркани в процес, може би затова са изгубили чувството си за мярка, а? Моля ви да не ме цитирате.

— Разбира се, че няма.

— Разбирате ли, положението ми пред декана е доста деликатно.

* * *

— Малко съм уморен — каза по-късно в колата Хенри, — но няма за какво да се притесняваме.

— Какво те питаха?

— Нищо особено. От колко време го познавам, дали се е държал странно напоследък, дали знам за някакви причини, които биха го накарали да напусне колежа. Разбира се, че се държеше странно през последните няколко месеца — аз го потвърдих — поклати глава. — Два часа. Честно казано, не знам дали щях да се захвана с всичко това, ако знаех в какви глупости ще се забъркаме.

Отбихме се в апартамента на близнаците и намерихме Чарлс заспал на дивана, беше се проснал по корем, така както си беше с обувките и палтото, едната му ръка висеше надолу, виждаха се китката и част от ръкава на ризата.

Сепна се, когато влязохме. Лицето му бе подпухнало, а шарките от възглавниците на дивана се бяха отпечатали като дълбоки бразди на едната му буза.

— Как мина? — попита Хенри.

Чарлс се поизправи и разтърка очи.

— Струва ми се, добре. Искаха да подпиша нещо, в което се описваше вчерашната история.

— Идваха и при мен.

— Така ли? Какво те питаха?

— Задаваха ми същите въпроси.

— Добре ли се държаха?

— Не особено.

— Божичко, в полицията бяха толкова мили с мен. Дори ми дадоха закуска. Кафе и понички с мармалад.

Беше петък, което означаваше, че нямаме часове и Джулиан не бе в Хампдън, а си беше у дома. Домът му не бе далеч от мястото, където се намирахме — на половин път до Олбъни, където бяхме отишли, за да хапнем палачинки в някакво крайпътно заведение. След обяда Хенри изведнъж предложи да отидем и да проверим дали си е у дома.

Никога не бях стъпвал в дома на Джулиан, дори не го бях виждал, но предполагах, че останалите са били там стотици пъти. Всъщност Джулиан не приемаше почти никого, с изключение, разбира се, на Хенри. Това не бе толкова изненадващо, колкото може да изглежда, тъй като Джулиан винаги пазеше една лека, но ясно очертана граница между студентите и себе си. Макар че, в сравнение с другите преподаватели, изпитваше силна привързаност към нас, взаимоотношенията ни никога не бяха като между равни, дори и когато се отнасяше до Хенри. Часовете ни с него се провеждаха повече в духа на човеколюбивата диктатура, отколкото в духа на демокрацията. Веднъж каза:

— Аз съм ваш учител, защото зная повече от вас.

На психологическо ниво поведението му бе почти болезнено интимно, но на повърхността бе делово и хладно. Виждаше само най-привлекателните ни качества, които развиваше и шлифоваше, за сметка на всички други досадни и не тъй приятни наши способности. Изпитвах удоволствие да се нагаждам към този привлекателен, макар и неточен образ. В крайна сметка открих, че повече или по-малко съм се превърнал в образа, който толкова дълго време съм играл. Нямаше обаче никакво съмнение, че Джулиан не искаше да ни види в нашата цялост, или да ни вижда на практика като нещо по-различно от прекрасните роли, които ни бе създал: genis gratus, corpore glabellus, arte multiscius, et fortuna opulentus147 — с гладки бузи, нежна кожа, добре образовани и богати. Именно тази негова особена слепота към всички проблеми от лично естество на края му позволи да превърне дори изключително реалните тегоби на Бъни в духовни.

Тогава, както и сега, не знаех нищо за живота на Джулиан извън класната стая. Именно това придаваше толкова изкусителен ореол на загадъчност на всичко, което правеше или казваше. Няма никакво съмнение, че неговият личен живот бе също толкова несъвършен, колкото и на всички останали хора, но единствената страна от характера му, която ни позволяваше да видим, бе полирана до такова съвършенство, та ми се струваше, че и когато бе далеч от нас, води невъобразимо префинен живот.

Така че бе естествено да изпитвам огромно любопитство и желание да видя къде живееше. Домът му бе голяма каменна къща на един хълм, на километри от главния път, а наоколо, докъдето поглед стигаше, имаше само дървета и сняг. Къщата бе доста внушителна, но не и наполовина толкова готическа и грамадна, колкото тази на Франсис. Бях слушал прекрасни истории не само за градината, но и за вътрешността на дома — атически вази, майсенски порцелан, картини от Алма-Тадема148 и Фрит149. Но градината бе покрита със сняг, а Джулиан явно не си бе у дома, или поне не отвори вратата.

Хенри погледна надолу по хълма към мястото, където чакахме в колата. Бръкна в джоба си, извади лист хартия и написа бележка, която сгъна и пъхна в процепа на вратата.

— Има ли студенти в екипите? — попита Хенри на връщане към Хампдън. — Не искам да се включим, ако ще изглеждаме подозрителни. Но съгласете се, че от друга страна ще изглежда доста коравосърдечно, ако просто се приберем вкъщи?

Замълча, размишляваше.

— Може би трябва да проверим. Чарлс, на теб ти се събра доста за един ден. По-добре е да се прибереш.

Оставихме близнаците, а ние тримата се върнахме в студентското градче. Очаквах, че търсачите ще са се уморили и разотишли, но с изненада установих, че са по-дейни от всякога. Имаше полицаи, служители на колежа, скаути, работници от поддръжката, охранители, около тридесет студенти (някои в официалната група, която явно се състоеше от представители на Студентския съвет, а останалите просто така), както и тълпи от града. Множеството бе голямо, но когато от върха на хълма тримата погледнахме надолу, хората ни се сториха странно притихнали и дребни на фона на ширналия се сняг.

Спуснахме се по хълма, Франсис бе кисел, защото не искаше да идва и вървеше на няколко крачки зад нас. Смесихме се с тълпата. Не ни обърнаха никакво внимание. Зад себе си чух неясното и насечено гъргорене на радиостанция. Стреснах се, защото, вървейки заднешком, се бях натъкнал на началника на охраната.

— Внимавай — извика той. Беше нисък и дебел мъж, с вид на булдог и с жълтокафяви петна по носа и долната част на лицето.

— Извинявайте — побързах да кажа. — Бихте ли ми казали какво…

— Колежанчета — измърмори той и извърна глава, сякаш за да се изплюе. — Препъват се, пречкат се, не знаят какво по дяволите да правят.

— Точно това се опитваме да разберем — сопна му се Хенри.

Охранителят се обърна рязко, но погледът му някак си пропусна Хенри и се спря на Франсис, който бе спрял на едно място и гледаше в пространството.

— Ето те и теб, а? — каза злобно охранителят. — Господинчото, който живее извън студентското градче, но си мисли, че може да спира на служебния паркинг.

Франсис се стресна, в очите му се появи ярост.

— Да, ти. Знаеш ли колко неплатени глоби имаш? Девет. Точно миналата седмица съобщих номера на колата ти в кабинета на декана. Могат да ти наложат изпитателен срок, да ти го отразят в досието, могат да ти направят какво ли не. Да ти забранят да ползваш библиотеката. Ако питаха мен, щях да те тикна в затвора.

Франсис зяпна срещу него. Хенри го хвана за ръкава и го издърпа встрани.

Дългата и разкъсана редица на хората от града вървеше бавно през снега, някои от тях апатично удряха по земята с пръчки. Застанахме в края и влязохме в крачка.

Съзнанието, че тялото на Бъни всъщност се намира на около три километра на югозапад, не придаваше особен интерес или настойчивост на търсенето ми, мъкнех се като в мъгла, а очите ми бяха забити в земята. Начело на редицата няколко щатски патрули и полицаи вървяха с наведени глави и говореха тихо, а край тях подтичваше и лаеше една немска овчарка. Въздухът бе душен, небето над планините — тъмно и предвещаваше буря. Палтото на Франсис плющеше и се издуваше театрално от вятъра. Той не спираше да се оглежда крадешком, за да види дали инквизиторът му не е наблизо, а от време на време се покашляше леко и самосъжалително.

— Защо, по дяволите, не си платил тези глоби? — му прошепна Хенри.

— Остави ме на мира.

Стори ми се, че часове наред пъплехме през снега, докато накрая силните бодежи в краката ми не се превърнаха в неприятно изтръпване. Тежките обувки на полицаите хрущяха зловещо в снега, а палките им се полюляваха тежко на големите им колани. Един хеликоптер се спусна с рев над дърветата, за миг се задържа над нас, а после се отправи в посоката, от която бе дошъл. Смрачаваше се и хората тръгнаха обратно по изпотъпкания склон, за да се приберат вкъщи.

— Хайде да си ходим — каза за четвърти или пети път Франсис.

Най-после тръгнахме обратно, когато пред нас на пътеката се изпречи един бродещ полицай.

— Стига ли ви? — усмихна се той, едър мъж със зачервено лице и рижи мустаци.

— Май да.

— Познавате ли момчето?

— Да, в интерес на истината го познаваме.

— И нямате никаква представа накъде може да е отпрашил?

„Ако това беше филм,“ помислих си, загледан учтиво в симпатичното, пълно лице на полицая, „ако това беше филм, нямаше да можем да си намерим място и щяхме да се държим наистина подозрително.“

— Колко струва един телевизор? — попита Хенри на път за вкъщи.

— Защо?

— Защото тази вечер бих искал да гледам новините.

— Мисля, че са доста скъпи — каза Франсис.

— На тавана на „Монмът“ има телевизор — намесих се аз.

— Дали е нечия собственост?

— Със сигурност.

— Добре — каза Хенри, — ще го върнем, когато си свършим работата.

Франсис пазеше, докато с Хенри се качихме на тавана и започнахме да търсим сред изпочупени лампи, картонени кутии и грозни картини с маслени бои от първокурсниците, които учеха изобразително изкуство. Накрая намерихме телевизора зад стара клетка за зайци и го свалихме по стълбите до колата на Хенри. Отбихме се у близнаците на път за Франсис.

— Семейство Коркоран се опитваха да се свържат с теб цял следобед — обърна се Камила към Хенри.

— Господин Коркоран се обажда шест пъти.

— Джулиан също звъня. Много е разстроен.

— И Клоук — каза Чарлс.

Хенри спря.

— Какво искаше?

— Искаше да се увери, че тази сутрин с теб нищо не сме казали на полицията за наркотиците.

— Какво му каза?

— Казах му, че не съм, но за теб не зная.

— Хайде — каза Франсис, поглеждайки часовника си, — ако не побързаш, ще ги изпуснем.

Сложихме телевизора на масата в трапезарията на Франсис. Въртяхме се около него, докато не нагласихме що-годе добра картина. Финалните надписи на „Петикоут джънкшън“150 се нижеха на фона на водонапорната кула в Хутървил и експреса „Канънбол“.

Следваха новините. Музикалният фон постепенно заглъхваше, а в левия ъгъл до бюрото на водещата се появи малък кръг, в него бе изобразен полицай, който светеше с фенерче и държеше на каишка теглещо се куче, отдолу бе изписано „ПОЛИЦЕЙСКА ХАЙКА“.

Водещата погледна в камерата.

— Стотици претърсват, а хиляди се молеха, когато започваше издирването на студента от колежа Хампдън Едмънд Коркоран.

Картината се смени с гъсто залесена котловина, редицата на търсещите, снимани отзад и удрящи шубраците с пръчки, а немската овчарка, която бяхме видели по-рано, ни се смееше и лаеше от екрана.

— Къде сте вие, момчета? — попита Камила. — Някъде там ли сте?

— Вижте — каза Франсис, — ето го онзи ужасен човек.

— Сто доброволеца — съобщи глас зад кадър, — пристигнаха тази сутрин, за да помогнат на студентите от колежа Хампдън в издирването на техния състудент, който е изчезнал от неделя следобед. До този момент издирването на двадесет и четиригодишния Едмънд Коркоран от Шейди Брук, Кънектикът, не е дало никакви резултати, но днес се обадиха в нашата телевизия с важна информация, за която властите смятат, че ще придаде ново измерение на разследването.

— Какво? — каза Чарлс на телевизора.

— Сега включваме Рик Добсън, който е на мястото на събитието.

Картината се прехвърли на мъж в тренчкот, който държеше микрофон и бе застанал пред нещо подобно на бензиностанция.

— Познавам това място — каза Франсис и се наведе напред. — Това е „Ридиймд Рипеър“ на шосе номер 6.

— Шт — каза някой.

Вятърът духаше силно. Микрофонът изпищя, а после замлъкна, пращейки.

— Днес следобед — започна репортерът, като говореше с наведена глава, — в един и петдесет и шест минути нашата телевизия получи важна информация, която може да доведе до пробив в разследването, водено от полицията във връзка с изчезването на студент от колежа Хампдън.

Камерата се отдръпна, за да покаже възрастен мъж, облечен в работен комбинезон, вълнена шапка и мазен, тъмен анорак. Погледът му бе втренчен някъде встрани, главата му бе кръгла, лицето му приветливо и спокойно като на бебе.

— До мен е Уилям Хънди — продължи репортерът, — съсобственик на „Ридиймд Рипеър“ в Хампдън, член на спасителния отряд на окръг Хампдън, който току-що ни съобщи важна новина.

— Хенри — каза Франсис. Изплаших се, когато видях колко бледо бе станало изведнъж лицето му.

Хенри бръкна в джоба си за цигара.

— Да — каза той троснато. — Виждам.

— Какво става? — попитах.

Хенри почука цигарата си в кутията. Не откъсваше очи от екрана.

— Този човек ми поправя колата — каза той.

— Господин Хънди — продължи важно репортерът, — ще ни кажете ли какво сте видели в неделя следобед?

— О, Боже — възкликна Чарлс.

— Тихо — каза Хенри.

Автомонтьорът погледна срамежливо към камерата, а после встрани.

— Неделя следобед — поде с носовия върмонтски изговор, — един кремав понтиак „ЛьоМан“, на няколко години, спря до онази колонка — тромаво, сякаш се бе сетил със закъснение, той вдигна ръка и посочи някъде встрани. — Имаше трима мъже, двама отпред и един отзад. Не бяха от града. Изглежда, че бързаха. Нямаше да се сетя за тях, но онова момче бе с тях. Разпознах го, когато видях снимката му във вестника.

Сърцето ми почти спря — трима мъже, бял автомобил — но после осмислих подробностите. Бяхме четирима, с нас обаче беше и Камила, а и в неделя следобед Бъни не се бе приближавал до колата. Хенри караше БМВ, което нямаше нищо общо с понтиака.

Хенри бе спрял да почуква пакета с цигарата, която сега висеше свободно между пръстите му.

— Семейство Коркоран не са получили писмо с искане за откуп, но властите все още не са отхвърлили възможността за отвличане. С вас беше Рик Добсън, на живо за „Екшън Нюз 12“.

— Благодаря ти, Рик. Ако някой от нашите зрители има допълнителна информация във връзка с тази или друга история, умоляваме ги да се обадят на горещата ни линия, всеки ден между девет и пет…

— Днес настоятелството на общинското училище в Хампдън гласува едно от най-противоречивите…

Приблизително няколко минути зяпахме телевизора и седяхме без да продумаме, напълно изумени. Накрая близнаците се спогледаха и се разсмяха.

Хенри поклати глава, все още невярващо загледан в екрана.

— Върмонтци — каза той.

— Познаваш ли този човек? — попита Чарлс.

— През последните две години карам колата си на ремонт при него.

— Луд ли е?

Отново поклати глава.

— Или е луд, или лъже заради наградата. Не знам какво да кажа. Винаги ми се е струвал горе-долу нормален, въпреки че веднъж ме издърпа в ъгъла и започна да ми говори за царството Божие на земята.

— Добре де — каза Франсис, — независимо от причините, той ни направи невероятна услуга.

— Не съм сигурен — продължи Хенри. — Отвличането е сериозно престъпление. Ако това се превърне в криминално разследване, може да се натъкнат на нещо, до което не бихме искали да се доберат.

— Как ще го направят? Какво общо има това с нас?

— Нямам предвид нещо голямо. Но има толкова много дребни неща, които могат да се окажат също толкова пагубни, ако някой си направи труда да ги събере на едно място. Например, бях достатъчно глупав да купя онези самолетни билети с кредитната си карта. Ще видим зор, докато дадем задоволително обяснение за това. Ами твоят попечителски фонд, Франсис? Ами банковите ни сметки? Големи тегления през последните шест месеца и нищо, което да покажем насреща. Бъни има ужасно много нови дрехи в гардероба си, за които не би могъл да плати сам.

— Някой ще трябва да се порови доста дълбоко, за да открие тези неща.

— Някой просто ще трябва да се обади на подходящите места.

Точно тогава звънна телефонът.

— О, Боже — изстена Франсис.

— Не го вдигай — каза Хенри.

Но Франсис въпреки всичко вдигна слушалката, както знаех, че ще направи.

— Да — каза той предпазливо. Пауза. — Здравейте, господин Коркоран — поздрави и се отпусна, като с палеца и показалеца ни показа, че всичко е наред. — Научихте ли нещо?

Много дълга пауза. Няколко минути Франсис слушаше внимателно, гледаше в пода и кимаше, след известно време започна да поклаща нетърпеливо крака си нагоре-надолу.

— Какво става? — прошепна Чарлс.

Франсис отдалечи телефона от ухото си и направи знак с уста, че от другата страна не спират да дърдорят.

— Знам какво иска — мрачно каза Чарлс. — Иска да отидем в хотела му и да вечеряме с тях.

— Всъщност, господине, вече вечеряхме — казваше в този миг Франсис. — … Не, разбира се, че не… Да. О, да, господине, опитвах да се свържа с вас, но нали знаете колко са объркани нещата… Разбира се…

Накрая затвори. Всички го загледахме въпросително.

Той сви рамене.

— Ами, опитах. Очаква ни в хотела след двадесет минути.

— Нас?

— Няма да отида сам.

— Той сам ли е?

— Не — отговори Франсис от кухнята, където го чувахме да отваря и затваря шкафовете. — С изключение на Теди, всички са там, всеки момент го очакват да пристигне.

Настъпи кратко мълчание.

— Какво правиш там? — попита Хенри.

— Наливам си нещо за пиене.

— Налей и на мен — каза Чарлс.

— Скоч става ли?

— Бих предпочел бърбън, ако имаш.

— Нека бъдат два — каза Камила.

— Защо просто не донесеш цялата бутилка — вметна Хенри.

След като тръгнаха, се излегнах на дивана на Франсис, пуших от цигарите му, пих от скоча му и гледах „Риск“. Единият от участниците бе от Сан Гилберто, което е много близо до моето родно място, само на около десетина километра. Всички тези предградия в Калифорния започват да се сливат едно с друго, та става трудно да определиш къде свършва едното и започва другото.

След играта следваше телевизионен филм. Беше свързан със заплахата от сблъсъка на земята с друга планета и как учени от цял свят се обединяват, за да предотвратят катастрофата. Един астроном, който постоянно се появява в разни предавания и за чието име вероятно ще се сетите, играеше сам себе си във филма.

По някаква причина не се чувствах спокоен, когато дойде време за новините в единадесет, затова превключих на друг канал и гледах нещо, което се наричаше „История на металургията“. Оказа се доста интересно всъщност, но бях изморен и леко пийнал, та съм заспал, преди да свърши.

* * *

Видях, че са ме завили с одеяло, когато се събудих, а стаята бе посиняла от студената утринна светлина. С гръб към мен, на перваза на прозореца седеше Франсис, облечен с дрехите от миналата нощ и похапваше череши в мараскино151 от един буркан, поставен на коляното му.

Изправих се.

— Колко е часът?

— Шест — отговори той с пълна уста, без да се обръща.

— Защо не ме събуди?

— Прибрах се едва в четири и половина. Бях прекалено пиян, за да те откарам вкъщи. Искаш ли черешка?

Все още беше пиян. Яката му бе разкопчана, дрехите му — в безпорядък, гласът му звучеше уморено и безизразно.

— Къде си бил цяла нощ?

— Със семейство Коркоран.

— Не ми казвай, че сте пили.

— Напротив.

— До четири?

— Те продължаваха, когато си тръгвах. Във ваната имаше пет или шест каси с бира.

— Не знаех, че ще бъде толкова весело събиране.

— Беше подарък от „Фуд Кинг“ — каза Франсис. — Бирата, имам предвид. Господин Коркоран и Брейди взели част от нея и я домъкнали в хотела.

— Къде са отседнали?

— Не знам — отегчено отвърна Франсис. — Ужасно място. Един от онези големи, едноетажни мотели с неонови надписи и без обслужване по стаите. Всички стаи са свързани. Децата на Хю крещяха и хвърляха чипс, във всяка стая бе пуснат телевизор. Беше ад… Наистина — допълни без капка хумор, когато се разсмях. — Мисля, че след тази нощ мога да преживея всичко, включително и ядрена война, или да се кача на самолет. Някой, предполагам, че беше някое от онези проклети хлапета, свали любимия ми шал от леглото и уви в него една пилешка кълка. Онзи от хубавата коприна с щампованите часовници. За нищо не става вече.

— Бяха ли разстроени?

— Кой, семейство Коркоран ли? Разбира се, че не. Дори не мисля, че забелязаха.

— Нямах предвид шала.

— А — той извади поредната черешка от буркана, — предполагам, в известен смисъл всички бяха разстроени. Не говореха почти за нищо друго, но не изглеждаха като да не са на себе си или нещо подобно. В един миг господин Коркоран беше тъжен и тревожен, а в следващия си играеше с бебето и наливаше на всекиго бира.

— Марион беше ли там?

— Да. Клоук също. Излезе да се разходи с Брейди и Патрик, а когато се върна, вонеше на трева. С Хенри прекарахме вечерта на радиатора, разговаряйки с господин Коркоран. Камила май отиде да поздрави Хю и жена му, и там я впримчиха. Нямам представа какво се случи с Чарлс.

След няколко секунди Франсис просто тръсна глава.

— Не зная, но не ти ли се струва, че по един ужасяващ начин всичко това е толкова смешно?

— Ами всъщност далеч не е толкова смешно.

— Май не е — и си запали цигара, а ръцете му трепереха. — Господин Коркоран спомена, че днес идва и Националната гвардия. Каква бъркотия.

От известно време гледах съсредоточено буркана с черешите и не осъзнавах напълно какви бяха плодовете.

— Защо ги ядеш?

— Не знам — и се загледа в буркана. — На вкус са наистина отвратителни.

— Изхвърли ги.

Той повдигна с мъка рамката на прозореца, която най-накрая се предаде със стържещ звук.

Един порив на леден въздух ме удари в лицето.

— Ей.

Изхвърли буркана през прозореца и се отпусна върху рамката с цялата си тежест. Отидох да му помогна. Накрая тя с трясък се затвори и завесите меко се отпуснаха край прозореца. Черешовият сок бе оставил разпръсната червена линия по снега.

— С лек привкус на Жан Кокто, нали? — каза Франсис. — Изтощен съм. Извини ме, но сега отивам да си взема един душ.

Беше пуснал душа, а аз тъкмо си тръгвах, когато телефонът иззвъня.

Беше Хенри.

— А, извинявай. Мислех, че се обаждам на Франсис.

— Така е. Почакай — оставих слушалката и го извиках.

Франсис се появи по панталон и долна риза, лицето му бе наполовина сапунисано, а в ръката си държеше бръснач.

— Кой е?

— Хенри.

— Кажи му, че съм в банята.

— В банята е.

— Не е в банята — каза Хенри. — В стаята при теб е. Чувам го.

Подадох на Франсис слушалката. Държеше я встрани от лицето си, за да не я изцапа с пяна.

Дочувах неразбираемите думи от устата на Хенри. Само след миг сънливите очи на Франсис се разшириха.

— О, не. Не аз.

Отново гласът на Хенри, рязък и делови.

— Не. Наистина, Хенри. Уморен съм, лягам да спя и няма начин…

Изведнъж лицето му се измени. За моя най-голяма изненада Франсис силно изруга и така трясна слушалката, че тя издрънча.

— Какво има?

Гледаше телефона.

— Мътните го взели. Затвори ми.

— Какво става?

— Иска отново да се включим в проклетата хайка. Сега. Не съм като него. Просто не мога да стоя буден пет или шест дни в…

— Сега? Толкова е рано.

— Той казва, че са почнали преди час. Мътните го взели. Никога ли не спи?

Не бяхме говорили за случката в стаята ми отпреди няколко дни, но сънливата тишина в автомобила ми се стори подходяща, за да изясним нещата.

— Знаеш ли, Франсис…

— Какво?

Стори ми се, че бе най-добре да подхвана направо.

— Знаеш ли, наистина не ме привличаш. Не исках да кажа, че…

— Интересно — каза студено той. — Ти също не ме привличаш.

— Но…

— Беше на разположение.

Останалата част от пътя до училище пропътувахме в не толкова приятно мълчание.

Невероятно наистина, но напрежението бе ескалирало в сравнение с изминалата нощ. Сега имаше стотици хора в униформи, с кучета, мегафони и камери, купуваха си бутер банички от караваната и се опитваха да надникнат през тъмните прозорци на новопристигналите микробуси — три на брой, единият на телевизионен канал от Бостън — паркирани на поляната пред столовата, заедно с остатъка от автомобилите, които паркингът не можеше да побере.

Намерихме Хенри на предната веранда на столовата. Четеше и бе изцяло погълнат от книгата — малко томче, подвързано с телешка кожа и написано на някакъв близкоизточен език. Близнаците, сънени, със зачервени носове и разчорлени, се бяха проснали на една пейка като гимназисти и си подаваха чаша с кафе.

Франсис смушка Хенри с лакът и го срита по крака.

Хенри се стресна.

— А, добро утро.

— Как можеш да го изречеш дори. Не съм мигнал. От три дни нищо не съм хапнал.

Хенри отбеляза с лентичка докъде е стигнал и пъхна книгата в джоба на сакото си.

— Тогава — дружелюбно каза той, — вземи си поничка.

— Нямам пари.

— Ще ти дам пари.

— Не искам проклетата поничка.

Отидох и седнах при близнаците.

— Снощи изпусна доста интересни неща — ми каза Чарлс.

— Така чух.

— Съпругата на Хю ни показва час и половина бебешки снимки.

— Най-малко — намеси се Камила. — А Хенри пи бира от кутия.

Мълчание.

— А ти какво прави — попита Чарлс.

— Нищо. Гледах филм по телевизията.

И двамата се оживиха.

— Наистина ли? Онзи за сблъсъка на планетите ли?

— Господин Коркоран го беше пуснал, но преди да свърши, някой смени канала — каза Камила.

— Какъв беше краят?

— Докъде го гледахте?

— Всички бяха в онази лаборатория в планината. Младите, ентусиазирани учени се бяха съюзили срещу онзи циничен стар учен, който не искаше да им помогне.

Разказвах им denouement152, когато Клоук Рейбърн рязко си запробива път сред тълпата. Спрях, защото си помислех, че е тръгнал към нас с близнаците, но той само ни кимна и се приближи към Хенри, който стоеше на края на верандата.

— Слушай — чух го да казва, — снощи нямах възможност да говоря с теб. Свързах се с онези от Ню Йорк, Бъни не е бил там.

Известно време Хенри не му отговори нищо, но после продума:

— Нали каза, че не можеш да се свържеш с тях.

— Не, не е невъзможно, но е голям въртел. Така или иначе, не са го виждали.

— Откъде си толкова сигурен?

— Какво?

— Нали каза, че не може да се вярва на нито една тяхна дума?

Клоук изглеждаше изненадан.

— Така ли?

— Да.

— Виж сега — каза той и свали слънчевите си очила, очите му бяха кръвясали и подпухнали. — Ония казват истината. Не се бях замислял преди, но не е минало чак толкова време, а и нюйоркските вестници са гръмнали с тази история. Ако наистина са му направили нещо, няма да си седят в жилището и да ми отговарят на позвъняванията… Какво има, човече? — нервно попита, когато Хенри не му отговори.

— Не си казал нищо на никого, нали?

Хенри едва дочуто се изкашля — знак, който можеше да значи всичко.

— Какво?

— Никой не е питал — каза Хенри.

Лицето му нищо не изразяваше. Клоук, чието стъписване бе очевидно, го изчакваше да продължи. Накрая си сложи обратно слънчевите очила, като лека защитна мярка.

— Добре. Ъъъ. Добре тогава. Доскоро.

След като си тръгна, Франсис изгледа озадачено Хенри.

— Какво целиш, по дяволите?

Хенри не отговори.

Денят мина като насън. Гласове, кучешки лай, бумтенето на хеликоптер над главите ни. Вятърът бе силен и бушуваше като океан в дърветата. Хеликоптерът бе изпратен от централата на щатската полиция на Ню Йорк в Олбъни. Казаха ни, че бил оборудван със специален инфрачервен сензор. Някой доброволно бе изпратил нещо, което наричаха „ултра-лек“ самолет, който пикираше над главите ни и едва се разминаваше с върховете на дърветата. Сега вече ни бяха строили в истински редици, всяка си имаше водач с мегафон, прииждахме по заснежения хълм вълна след вълна.

Ниви, пасбища и гъсто залесени била. Теренът се спускаше надолу в подножието на планината. Ширналата се пред нас долина бе покрита с гъста мъгла — казан, от чието гърло се издига бяла пара и над който се подават единствено вледенените върхове на дърветата, като нокти на харпии. Постепенно се спускахме надолу, докато светът изчезна от погледа ни. Чарлс се виждаше ясно зад мен, хиперреалистичен образ, с тези румени бузи, задъхани крачки, а малко по-надолу Хенри приличаше на привидение — странна безплътна маса и светлина сред мъглата.

След няколко часа теренът започна да се издига, тогава се сблъскахме с ариергарда на друга малка група. Присъствието на някои хора в нея ме изненада и дори ме трогна донякъде. Видях Мартин Ховър, възрастен и изтъкнат композитор от музикалния факултет, жената на средна възраст, която проверяваше студентските карти на опашката в столовата, която изглеждаше необяснимо драматично в обикновеното си палто и доктор Роланд, чието секнене се чуваше от разстояние.

— Виж — каза Чарлс, — това не е ли Джулиан?

— Къде?

— Със сигурност не е — каза Хенри.

Но беше Джулиан. Преструваше се, че не ни забелязва — типично за него — докато не се приближихме толкова много, че не бе възможно повече да ни пренебрегва. Слушаше една дребна женица с лисиче лице, за която знаех, че е домакинка в общежитието.

— За Бога — възкликна той, когато жената свърши разказа си и се отдръпна, симулирайки изненада. — Откъде се появихте? Познавате ли госпожа О’Рурк?

Госпожа О’Рурк срамежливо се усмихна.

— Виждала съм всички ви. Хлапетата си мислят, че прислугата не ги забелязва, но аз съм ви виждала.

— Надявам се да е така — каза Чарлс. — Не сте ме забравили, нали? Бишъп Хауз, стая номер десет?

Каза го с толкова топлина, че тя светна от удоволствие.

— Разбира се, че те помня. Ти беше онзи, който все тичаше с метлата ми.

По време на тази размяна на реплики, Хенри и Джулиан тихо си говореха.

— Трябваше да ми кажете по-рано — дочух да казва Джулиан.

— Казахме ти.

— Казахте ми, но все пак. Едмънд и преди е отсъствал от часове — каза Джулиан с натъжен вид. — Мислех, че се преструва на болен. Говорят, че бил отвлечен, но на мен ми се струва доста глупаво, ти какво мислиш?

— Аз бих предпочела да е отвлечен, отколкото да е навън в този сняг цели шест дни — каза госпожа О’Рурк.

— Искрено се надявам, че нищо не му се е случило. Знаеш, че семейството му е тук, нали? Видяхте ли се с тях?

— Днес не — отговори Хенри.

— Разбира се, разбира се — побърза да добави Джулиан. Не харесваше семейство Коркоран. — Аз също не съм ходил да ги видя, сега не е време да им се натрапвам… Тази сутрин съвсем случайно се натъкнах на бащата и на един от братята, който носеше бебе със себе си. Беше го качил на раменете си, сякаш отиваха на пикник.

— Малчугани като него нямат работа навън в такова време — каза госпожа О’Рурк. — Едва ли има три години.

— Да, боя се, че съм съгласен. Не мога да си обясня защо някой ще помъкне малко дете на такова нещо.

— Определено нямаше да позволя на моето да врещи и плаче като това.

— Може би му е било студено — измърмори Джулиан. Тонът, с който го изрече, деликатно подсказваше, че се бе уморил от темата и искаше да спре да говори за това.

Хенри се изкашля.

— Говори ли с бащата на Бъни?

— За много кратко. Той… е, предполагам, че всеки от нас има различни начини, за да се справи с подобни случаи… Едмънд много прилича на него, нали?

— Всички братя приличат на него — каза Камила.

Джулиан се усмихна.

— Да! А са толкова много! Като в приказка — той погледна часовника си. — Господи, късно е.

Франсис се изтръгна от мрачното си мълчание.

— Сега ли тръгваш? — загрижено попита той Джулиан. — Искаш ли да те откарам?

Това бе очевиден опит да се измъкне и ноздрите на Хенри потрепериха не толкова от гняв, колкото от някакво ядно задоволство. Той погледна злобно Франсис, но тогава Джулиан, който се бе загледал в далечината и не съзнаваше за драмата, зависеща от отговора му, поклати глава:

— Не, благодаря ти. Горкият Едмънд. Наистина съм доста притеснен.

— Като си помисля как се чувстват родителите му… — каза госпожа О’Рурк.

— Да — съгласи се Джулиан, а тонът му успя да предаде едновременно съчувствие и неприязън към семейство Коркоран.

— Щях да полудея, ако се бе случило на мен.

Най-неочаквано Джулиан потрепери и вдигна яката на палтото си.

— Снощи бях толкова разстроен, че почти не мигнах. Бъни е толкова мило момче, толкова наивно. Наистина ми харесва. Ако нещо му се е случило, не знам как ще го понеса.

Погледът му се рееше над хълмовете към разпръсналото се като на филмова лента множество от хора, към пустошта и снега, които лежаха под нас. В гласа му имаше тревога, но погледът му бе странно замечтан. Знаех, че цялата тази история го бе разстроила, но бях наясно, че в хайката имаше един оперетен размах, който нямаше как да не му допадне, и че изпитваше смътно задоволство от естетиката на събитията.

Хенри също го забеляза.

— Като нещо, излязло изпод перото на Толстой, нали? — отбеляза той.

Джулиан погледна през рамо и с изненада установих, че по лицето му бе изписана истинска наслада.

— Да. Така е, нали?

Около два следобед сякаш от нищото към нас се приближиха двама мъже в тъмни шинели.

— Чарлс Маколи? — каза по-ниският от двамата. Имаше огромен гръден кош и изпитателен, но общителен поглед.

Чарлс, който бе зад мен, се спря и го погледна безучастно.

Мъжът бръкна в джоба си и показа значка.

— Агент Харви Давънпорт от Североизточното областно подразделение на ФБР.

За миг си помислих, че Чарлс може да изгуби присъствие на духа.

— Какво искате? — попита той и примигна.

— Ако нямате нищо против, бихме искали да поговорим с вас.

— Няма да отнеме много време — каза по-високият. Беше италианец — изгърбен, с провиснал, мек нос. Гласът му бе също мек и любезен.

Хенри, Франсис и Камила бяха спрели и зяпаха непознатите с различна степен на интерес и уплаха.

— Освен това — додаде прибързано Давънпорт, — няма да е зле да ви отървем за малко от студа. Обзалагам се, че си измръзнал до мозъка на костите си, нали?

Ние, останалите, щяхме да се пръснем от тревога, когато тръгнаха, но разбира се не можехме да говорим. Продължихме да се влачим с очи забити в земята. Бояхме се да вдигнем поглед. Скоро стана три часа, а после четири. Търсенето едва ли щеше да свърши скоро, но при първите признаци за разтурване на хайката за деня, ние бързо и тихо се отправихме към колата.

— Какво мислиш, че искат от него? — попита за около десети път Камила.

— Не зная — отговори Хенри.

— Нали вече даде показания.

— Дал ги е пред полицаите, но не и на тези хора.

— Какво значение има? Защо ще искат да говорят с него?

— Камила, не зная.

Изпитахме облекчение, когато стигнахме до апартамента на близнаците и заварихме Чарлс да ни чака там. Лежеше на дивана, до него имаше чаша с алкохол и говореше по телефона с баба си.

Беше подпийнал.

— Нана те поздравява — каза на Камила, когато приключи разговора. — Много е разтревожена. Някакъв бръмбар или нещо друго е нападнало азалиите й.

— Какво е това по ръцете ти? — рязко попита Камила.

Вдигна ги с дланите нагоре, и двете потреперваха. Върховете на пръстите му бяха черни.

— Взеха ми отпечатъци от пръстите. Беше доста интересно. Никога досега не ми се е случвало.

За миг всички бяхме твърде шокирани, за да кажем нещо. После Хенри пристъпи, хвана една от ръцете му и я разгледа под лампата.

— Разбра ли защо са го направили?

Чарлс избърса чело със свободната си ръка.

— Запечатали са стаята на Бъни — каза той. — Няколко хора проверяват за отпечатъци от пръсти и прибират разни неща в полиетиленови торбички.

Хенри пусна ръката му.

— Но защо?

— Нямам представа защо. Искаха отпечатъците на всеки, който е бил в стаята в четвъртък и е пипал предметите.

— За какво ще им послужат? Не разполагат с отпечатъците на Бъни.

— Явно ги имат. Бъни е бил скаут, преди много години са взели отпечатъци на всички от отряда му, за да им дадат някаква значка. Все още ги пазят в някакво досие.

Хенри седна.

— Защо искаха да говорят с теб?

— Това беше първото, което ме попитаха.

— Какво?

— „Замислял ли си се защо искаме да говорим с теб?“ — Чарлс бавно прокара дланта по лицето си. — Хенри, тези хора са умни. Много по-умни от полицаите.

— Как се държаха с теб?

Чарлс сви рамене.

— Онзи на име Давънпорт бе доста груб. Италианецът бе далеч по-мил, но ме плашеше. Не говореше много, просто слушаше. Много по-умен е от другия…

— И? — нетърпеливо попита Хенри. — Какво стана?

— Нищо. Ние… Не знам. Трябва да сме много, много внимателни, това е. Неведнъж се опитаха да ме хванат в лъжа.

— Какво искаш да кажеш?

— Например, когато им казах, че във вторник около четири с Клоук сме отишли в стаята на Бъни.

— Точно тогава отидохте — каза Франсис.

— Знам. Но италианецът, много мил човек наистина, започна да ме гледа загрижено. „Синко, това не е възможно. Помисли пак.“ Съвсем се обърках, защото знаех, че отидохме в четири часа и тогава Давънпорт каза „По-добре си помисли, защото приятелчето ти Клоук ни каза, че двамата сте прекарали цял час сами в стаята, преди да повикате когото и да било.“

— Искали са да разберат дали с Клоук не криете нещо — каза Хенри.

— Може би. А може би са искали просто да проверят дали няма да излъжа.

— Излъга ли?

— Не. Но ако ме питаха за нещо по-настоятелно и както бях поизплашен… Нямаш представа какво е. Те са двама, а ти си сам, нямаш много време за размисъл… Знам, знам — обезсърчено каза Чарлс. — Но те изобщо не са като полицаите. Ченгетата от малките градове не очакват да открият нещо. Ще се шокират, ако узнаят истината, вероятно няма да повярват, когато им кажеш. Но тези… — той потръпна. — Досега не бях разбрал колко много разчитаме на външния вид. Не става въпрос, че не сме умни, а че просто нямаме вид като да сме го направили. Ако питаш другите, за тях може да сме и преподаватели в неделното училище. Но на тези мъже не им минават тия — вдигна чашата си и отпи. — Между другото, зададоха ми хиляди въпроси за пътешествието ви до Италия.

Хенри стреснато вдигна поглед.

— А питаха ли за парите? Кой го е финансирал?

— Не — Чарлс допи чашата и за кратко подрънка леда в нея. — Ужасих се, че ще попитат. Мисля обаче, че са прекалено впечатлени от семейство Коркоран. Ако им кажех, че Бъни никога не е носил един и същи чифт бельо два пъти, щяха да ми повярват.

— Ами онзи от Върмонт? — каза Франсис. — Онзи, когото снощи показаха по телевизията?

— Не знам. Повече от всичко се интересуваха от Клоук, така ми се стори. Може би просто са искали да проверят дали неговата версия отговаря на моята, от друга страна обаче имаше няколко много странни въпроса, които… Не знам. Няма да се изненадам, ако се окаже, че Клоук разказва наляво и надясно своята теория, че Бъни е бил отвлечен от търговци на наркотици.

— Несъмнено — съгласи се Франсис.

— Ами нали я разказа на нас, а ние дори не сме му близки. Въпреки че агентите от ФБР си мислеха, че сме близки приятели.

— Надявам се, направил си труд да ги поправиш — каза Хенри, запалвайки цигара.

— Уверен съм, че Клоук е направил всичко необходимо по въпроса.

— Не е задължително — каза Хенри. Разтърси клечката кибрит и я хвърли в пепелника, а после силно си дръпна от цигарата. — Знаеш ли, първоначално си мислех, че тази връзка с Клоук е голямо зло. Но сега ми се струва, че е едно от най-добрите неща, които можеха да ни се случат.

И преди някой от нас да успее да го попита какво имаше предвид, погледна часовника си.

— Господи, по-добре да тръгваме. Почти шест е.

На път за Франсис пред колата мина бременна кучка.

— Това — каза Хенри, — е много лошо поличба.

Но не каза за какво.

Новините тъкмо започваха. Водещият вдигна поглед от листата пред себе си, изглеждаше мрачен, но същевременно много доволен.

— Продължава усиленото, но и до този момент безрезултатно, издирване на изчезналия студент от колежа Хампдън Едуард Коркоран.

— Боже — каза Камила, докато бъркаше в джоба на брат си за цигара. — Поне би трябвало да му научат името, нали?

Картината се смени с въздушни кадри на заснежени хълмове, изпъстрени като военна карта, с набодени по нея фигурки, на преден план се издигаше връх Катаракт — несиметричен и огромен.

— Около триста търсачи — започна глас зад кадър, — в това число хора от Националната гвардия, полицията, пожарната команда на Хампдън и служители на Централната Върмонтска електрическа компания прекараха през сито трудно достъпни области през втория ден на издирването. ФБР е започнало свое отделно разследване в Хампдън.

Картината потрепери и изведнъж се смени с образа на жилест, белокос мъж с каубойска шапка. В обяснението под снимката пишеше, че това е Дик Постънкил, областен шериф на Хампдън. Той говореше, но от устата му не излизаше никакъв звук. Зад него любопитно се трупаха търсачите и мълчаливо се повдигаха на пръсти, за да се ухилят в камерата.

След малко се появи неравен и неясен звук. Шерифът бе по средата на изречението.

— … да напомня на катерачите да излизат на групи, да се придържат към пътеките, да оставят предполагаемия си маршрут и да носят много топли дрехи в случай, че температурите рязко паднат.

— Това бе областният шериф на Хампдън Дик Постънкил — ведро съобщи говорителят, — с няколко съвета към зрителите ни относно катеренето през зимата — обърна се и камерата се приближи към него от друг ъгъл. — Една от малкото следи по случая с изчезването на Коркоран дойде от Уилям Хънди, местен търговец и зрител на АкшънНюз Туелв, който се обади на горещата ни линия и предостави информация, свързана с изчезналия младеж. Днес господин Хънди помогна на щатските и местните власти да направят портрети на предполагаемите похитители на Коркоран…

— „Щатски и местни“ — каза Хенри.

— Моля?

— Не и федерални.

— Разбира се, че не — каза Чарлс. — Да не си мислиш, че ФБР ще повярва на тъпата история, измислена от някакъв върмонтец?

— След като не му вярват, защо са тук? — попита Хенри.

Тази мисъл бе обезпокоителна. Няколко мъже забързано слизаха по стълбите на съда, а над тях грееше застиналото на лентата ярко обедно слънце. Сред тях вървеше с наведена глава и господин Хънди. Косата му бе пригладена назад, а вместо униформата от работилницата носеше небесносин костюм по модата от седемдесетте.

Една репортерка, Лиз Окавело, местно величие със свое предаване по наболели проблеми и рубрика за филми в местните новини, се приближи с микрофон в ръка.

— Господин Хънди, господин Хънди!

Той се спря, объркан, придружителите му продължиха напред и го оставиха сам на стъпалата. После осъзнаха какво се случваше, върнаха се и се скупчиха около него като група телохранители. Хванаха го под лактите и се опитаха да го избутат напред, но той се дръпна неохотно.

— Господин Хънди — повтори Лиз Окавело, докато си пробиваше път, — научих, че днес сте работили с полицията, за да изготвят скици на хората, които сте видели в неделя с изчезналото момче.

Господин Хънди кимна доста рязко. Срамежливото му и уклончиво поведение от предишния ден бе отстъпило пред едно малко по-самоуверено държание.

— Бихте ли ни казали как изглеждат?

Мъжете отново се скупчиха около него, но той сякаш бе омагьосан от камерата.

— Ами… Не бяха тукашни. Бяха… тъмни.

— Тъмни?

Вече го влачеха надолу по стълбите, а Хънди се обърна, все едно искаше да сподели нещо под секрет.

— Араби.

Лиз Окавело, скрита зад очилата си и обемната си прическа на телевизионна водеща, прие разкритието толкова невъзмутимо, че си помислих, че не съм чул правилно.

— Благодаря ви, господин Хънди — каза тя, докато той и спътниците му изчезваха надолу по стълбите. — Аз съм Лиз Окавело, пред сградата на окръжния съд в Хампдън.

— Благодаря ти, Лиз — радостно й отговори новинарят и се завъртя на стола.

— Я чакай — каза Камила. — Той каза ли това, което си мисля, че каза?

— Моля?

— Араби? Каза, че Бъни бил в колата с араби?

— С оглед на последните събития — обяви водещият, — църквите от областта са се обединили в обща молитва за изчезналото момче. Според пастор А. К. Пул от Първа лутеранска църква, няколко църкви, включително Първа баптистка, Първа методистка и на църквата на Светото причастие, са предложили…

— Хенри, чудя се какво е намислил твоят автомонтьор — каза Франсис.

Хенри запали цигара. Изпуши я до половината, преди да продума.

— Чарлс, питаха ли те за нещо, свързано с араби?

— Не.

— Но по телевизията току-що казаха, че Хънди не работи с ФБР — намеси се Камила.

— Не знаем със сигурност.

— Да не мислиш, че всичко е някаква постановка?

— Не знам какво да мисля.

Картината на телевизора се бе сменила. Слаба жена, добре облечена, около петдесетте — с жилетка „Шанел“, перли на врата и права коса до раменете — говореше с много познат носов глас.

— Да — каза тя (къде бях чувал този глас?). — Жителите на Хампдън са толкова мили. Вчера, когато пристигнахме късно следобед в хотела, портиерът ни чакаше, за да…

— Портиер — отвратено възкликна Франсис. — В „Коучлайт Ин“ нямат портиер.

Започнах да я разучавам с нов интерес.

— Това майката на Бъни ли е?

— Правилно — каза Хенри. — Взе забравям. Не я познаваш.

Бе крехка жена, кожата около врата й бе покрита с лунички и сбръчкана, както е типично за представителките на нежния пол на нейната възраст. Почти не си приличаше с Бъни, като изключим цвета на косата и очите, които бяха като неговите. Имаше и неговият нос: малък, остър, любопитен, който съвършено хармонираше с чертите й, но при него винаги бе изглеждал леко не на място, все едно бе лепнат допълнително на широкото му и тъпо лице. Държеше се високомерно и малко объркано.

— А — възкликна тя, въртейки пръстена на ръката си, — засипват ни от цялата страна — картички, обаждания, великолепни цветя…

— Дали са й дали успокоителни? — попитах.

— Какво имаш предвид?

— Ами, не изглежда много разстроена, нали?

— Разбира се — замислено каза госпожа Коркоран, — разбира се, ние просто не сме на себе си. Надявам се никоя майка да не изпита онова, което изпитах аз през изминалите няколко нощи. Времето не се променя, срещнахме толкова много приятни хора, а местните търговци бяха щедри с нас по един толкова мил начин…

— В интерес на истината — каза Хенри, когато прекъснаха за реклами, — тя е доста фотогенична, нали?

— Има вид на голяма проклетия.

— Ужасна е — пиянски измъмра Чарлс.

— Е, не е чак толкова лоша — вметна Франсис.

— Казваш го, само защото през цялото време ти се подмазва — каза Чарлс. — Заради майка ти и разни такива.

— Да се подмазва? За какво говориш? Госпожа Коркоран не ми се подмазва.

— Отвратителна е — продължи Чарлс. — Кошмарно е да научиш децата си, че парите са единствено важни на този свят, но да работиш за тях е падение. А после да ги изхвърлиш без пукнат грош. Никога не е дала на Бъни и един…

— Господин Коркоран също има вина — каза Камила.

— Добре, може би. Не знам. Никога не съм срещал такава шайка от алчни и повърхностни хора. Поглеждаш ги и си казваш, я какво изискано и приятно семейство, а те са кръгли нули, кухи, като от реклама. В къщата си имат една стая — обърна се Чарлс към мен, — която наричат „Стаята на Гучи“.

— Какво?

— Ами покрили са цокъла на стената с онези ужасяващи тапети на „Гучи“. Имаше ги из всички списания. „Красив дом“ бяха писали за тях в някаква абсурдна статия на тема „Хрумвания в обзавеждането“ или някаква друга безумна идея, сещаш се, казват ти, примерно, да нарисуваш гигантски омар на тавана на спалнята си и това трябвало да бъде много остроумно и привлекателно — той си запали цигара. — Искам да кажа, че те са такъв тип хора. Само опаковка. Най-общо казано, Бъни бе най-добрият сред тях, но дори и той…

— Мразя „Гучи“ — каза Франсис.

— Така ли? — попита Хенри, който се бе замислил. — Наистина ли? Намирам стила за доста внушителен.

— Хенри, стига.

— Ами нещата им са толкова скъпи и толкова грозни, нали? Мисля, че нарочно ги правят грозни. Въпреки това хората ги купуват от чиста перверзия.

— Не виждам какво внушително виждаш в това.

— Всяко нещо, което се прави с достатъчно голям размах, е внушително — каза Хенри.

Същата вечер се прибирах към вкъщи, не обръщах никакво внимание накъде вървя, когато един едър и намусен тип се приближи към мен близо до ябълковите дръвчета край „Пътнам хаус“. Попита:

— Вие ли сте Ричард Папен?

Спрях, погледнах го и му отговорих утвърдително.

За моя изненада той ме фрасна в лицето и с такава сила паднах по гръб на снега, че останах без дъх.

— Стой далеч от Мона! — изкрещя. — Ако отново се приближиш до нея, ще те убия. Разбра ли ме?

Бях прекалено зашеметен, за да му отговоря и само го зяпах. Ритна ме силно в ребрата, а после бавно се отдалечи — снегът скриптеше под стъпките му, някъде се затръшна врата.

На другата сутрин се събудих късно. Окото ме заболя, когато се обърнах на една страна. Известно време полежах така и примигвах срещу яркото слънце, докато обърканите подробности от изминалата нощ не изплуваха бавно като сън. Взех часовника си от нощната масичка и видях, че беше късно, почти пладне. Защо никой не бе дошъл да ме вземе?

Станах и точно срещу мен, в огледалото, се възправи и отражението ми. То спря и се загледа, щръкнала коса и разкривена в идиотско недоумение уста, точно като герой от комиксите, когото са фраснали с наковалня по главата, около нея има венец от звездички, а пред очите му чуруликат птиченца. Най-фрапиращото от всичко бе, че около едното ми око имаше прекрасен тъмен ореол, в най-наситените оттенъци на пурпурното, жълтозеленото и моравото.

Измих си зъбите, облякох се и бързо излязох. Първото познато лице, което видях, бе Джулиан на път за Лицея.

Той се отдръпна с невинна и типична за комиците от немите филми изненада.

— За Бога, какво ти се е случило?

— Чул ли си нещо от тази сутрин?

— Не, защо? — погледна ме с любопитство. — Това око — сякаш си участвал в кръчмарско сбиване.

По всяко друго време щях да се срамувам да му кажа истината, но дотолкова ми бе писнало от лъжи, че почувствах нужда да кажа истината поне за толкова дребно нещо. Така че му разказах какво се е случило.

Изненадах се от реакцията му.

— Значи наистина е било сбиване — изрече с детинска наслада той. — Колко вълнуващо. Влюбен ли си в нея?

— Боя се, че не я познавам толкова добре.

Разсмя се.

— Бога ми, днес наистина си откровен — каза той със забележителна проницателност. — Животът изведнъж стана ужасно драматичен, нали? Точно като в литературата… Между другото, споменах ли ти, че вчера следобед при мен идваха някакви мъже?

— Какви мъже?

— Бяха двама. Първоначално бях много нервен, мислих, че са от Държавния департамент153 или дори по-лошо. Нали си чувал за проблемите ми с исрамското правителството?

Не бях сигурен какво според Джулиан искаше от него исрамското правителство, въпреки че държавата наистина беше терористична. Но страхът му почиваше на това, че преди десет години бе обучавал престолонаследницата в изгнание. Революцията я принудила да се крие, докато накрая, неизвестно как, се озовала в колежа Хампдън. Джулиан й преподавал четири години, а частните уроци били надзиравани от бившия министър на образованието, който трябвало да се погрижи учебната програма да бъде подходяща за наследничката на трона в страната му и от време на време поръчвал да докарат със самолет от Швейцария хайвер и шоколадови бонбони като подарък за преподавателя.

Принцесата беше баснословно богата. (Хенри я видял веднъж — тъмни очила, палто от визон, дълго до земята, потраквала с токчета по стълбите на Лицея, следвана от телохранителите си.) Династията, от която произхождаше, можеше да проследи корените си до Вавилонската кула и от тогава бе натрупала неимоверни богатства, голяма част от които нейните роднини и служители успели да изнесат от страната. За главата й обаче бе обявена награда и тя водеше изолиран живот, вечно охранявана и почти без никакви приятели, дори по време на престоя си в Хампдън. С течение на годините се бе превърнала в отшелница. Под вечен страх от наемни убийци се местеше от място на място. През годините членовете на нейното семейство, с изключение на един-двама братовчеди и малоумният й по-малък брат, намиращ се в специализирано заведение, били избити един по един. Шест месеца след като завършила колежа, бил убит от снайперист дори и възрастният министър на образованието, така както си седял в градината на малката си къща с червен покрив в Монтрьо.

Въпреки любовта си към принцесата и принципните си предпочитания към роялистите пред революционерите, Джулиан не се интересуваше от политиката на исрамското правителство. Но отказваше да пътува със самолет, да приема пратки с наложен платеж, живееше в непрестанен страх от неочаквани посетители и не бе излизал извън страната осем или девет години. Не зная дали тези мерки бяха необходимост или преувеличение, но от една страна ми се струваше, че връзката му с принцесата не бе толкова силна, а и подозирах, че исрамското правителство имаше далеч по-неотложни задачи от тази да води свещена война с преподаватели по класически езици от Нова Англия.

— Разбира се, нямаха нищо общо с Държавния департамент, но бяха свързани по някакъв начин с правителството. Имам шесто чувство за тези неща, любопитно, нали? Единият от тях беше италианец, много приятен, наистина… толкова изтънчени обноски, чак ме напуши смях. Доста се озадачих от всичко това. Казаха, че Едмънд употребявал наркотици.

— Моля?

— Не мислиш ли, че е странно? Аз го намирам за много странно.

— Какво им отговори?

— Казах им, че със сигурност не употребява. Може би се лаская, но смятам, че доста добре познавам Едмънд. Той наистина е доста свенлив, пуритански настроен и почти… Не мога да си го представя да прави нещо от този род, освен това младите хора, които вземат наркотици, са винаги толкова тъпи и прозаични. Знаеш ли обаче какво сподели с мен този човек? Каза ми, че с младите човек никога не знае. Но не мисля, че е вярно, а ти? Според теб вярно ли е?

Минахме през столовата, над главата си чувах подрънкването на чиниите в трапезарията. Под претекст, че имам работа в другия край на студентското градче, вървях с Джулиан до Лицея.

Тази част от колежа, откъм северен Хампдън, обикновено бе спокойна и пуста, снегът под боровете се запазваше девствен и непокътнат до пролетта. Сега бе изпотъпкан и мръсен, сякаш бе имало панаир. Някой бе блъснал джипа си в един бряст, имаше натрошени стъкла, изкривен калник и ужасяваща, раздрана жълта рана, зейнала в ствола. Група деца от града крещяха нецензурни думи и се спускаха по хълма върху парче картон.

— Боже — каза Джулиан. — Горките деца.

Оставих го до задната врата на Лицея и се запътих към кабинета на доктор Роланд. Беше неделя и него го нямаше. Влязох, заключих след себе си вратата и прекарах следобеда в щастливо уединение: оценявах съчинения, пих мътно и рядко кафе от чаша, на която пишеше „РОНДА“ и се заслушвах в гласовете, идващи от коридора.

Съзнавах, че на практика тези гласове са доловими и можех да разбера какво си казваха, ако се бях съсредоточил, но не го направих. Едва по-късно, когато излязох от кабинета и ги бях забравил, научих на кого са принадлежали, и че вероятно през онзи следобед далеч не съм бил в безопасност, както съм си мислел.

Хенри разказа, че хората от ФБР били превърнали една празна класна стая, надолу по коридора от кабинета на доктор Роланд, в своя временна щабквартира. Там говорили с него. Намирали са се на не повече от пет-шест метра от мястото, където седях и дори са пили от същото мътно кафе, от същата кана, в която го бях направил в учителската стая.

— Странно е — каза Хенри. — Но когато опитах кафето, се сетих първо за теб.

— Какво искаш да кажеш?

— Имаше особен вкус. На прегоряло. Точно като твоето кафе.

Хенри ми разказа, че в класната стая имало черна дъска, изпълнена с уравнения от втора степен, два пълни пепелника и дълга заседателна маса, край която седнали и тримата. Имало и преносим компютър, чанта за документи със знака на ФБР в жълто и кутия с бонбони от кленов сироп във формата на жълъди и малки пилигрими в кошнички от гофрирана хартия. Били на италианеца.

— За децата ми — поясни той.

Разбира се, Хенри се представил блестящо. Не се изрази така, но не се и налагаше. В известен смисъл той бе авторът на тази драма и дълго бе чакал зад кулисите този миг, когато ще излезе на сцената и ще пресъздаде ролята, която си бе написал: невъзмутим, но дружелюбен, колеблив, склонен да премълчава подробностите и умен, но не чак толкова, колкото беше всъщност. На практика му харесало да си говори с тях, така ми каза. Давънпорт бил еснаф, когото не си струвало да споменава, но италианецът бил спокоен и вежлив, доста симпатичен.

— Като някой от онези стари флорентинци, с които Данте се среща в Чистилището.

Казваше се Скиола. Силно се интересувал от пътешествието до Рим и задал сума ти въпроси, но не толкова като следовател, а като турист.

— А случайно да ходихте до — как се наричаше — Сан Праседе, съвсем близо до железопътната гара? С малкия параклис от едната страна?

Говорил и на италиански с Хенри — провели кратък и приятен разговор, който бил прекъснат от раздразнения Давънпорт, който нищо не разбирал и искал да се захващат за работа.

Хенри не бе твърде откровен, поне не пред мен, за това в какво всъщност се е състояла тази работа. Само поясни, че по каквито и следи да са тръгнали, със сигурност не са надушили вярната.

— Нещо повече — каза той. — Мисля, че разбрах по коя са поели.

— Коя?

— Клоук.

— Нали не си мислят, че Клоук го е убил?

— Смятат, че Клоук знае повече, отколкото казва. Намират поведението му за съмнително. А то, в интерес на истината, е такова. Знаят какви ли не неща, които със сигурност не им е казал той.

— Например?

— Начинът, по който функционира бизнесът му с наркотици. Дати, имена, места. Неща, случвали се още преди да дойде в Хампдън. Изглежда се опитват да свържат известна част от тях с мен, което, разбира се, не успяха да направят по никакъв задоволителен начин. Господи! Питаха дори за рецептите ми, за болкоуспокоителните, които вземах от лечебницата през първата си година тук. Из цялата стая имаше папки, информация, която не може да бъде събрана от един-единствен човек — заболявания, оценки на психолози, мнения от колежа, копия от съчиненията ми, оценки… Разбира се, умишлено ме оставиха да видя, че разполагат с всичко това. Предполагам, че са се опитвали да ме сплашат. Почти със сигурност знам какво точно пише в моето досие, а и в това на Клоук — лоши оценки, наркотици, временно лишаване от права — готов съм да се обзаложа, че е оставил доста голяма купчина хартия след себе си. Не зная дали самите досиета са пробудили любопитството им или то е свързано с нещо, казано от Клоук, когато са го разпитвали. Онова, което най-много искаха да научат от мен, както и от Джулиан, Брейди и Патрик Коркоран, с които разговаряли снощи, бяха подробности от взаимоотношенията на Бъни с Клоук. Разбира се, Джулиан не знаеше нищо. Очевидно Брейди и Патрик са им разказали много неща. Аз направих същото.

— За какво говориш?

— Ами по-миналата нощ Брейди и Патрик излязоха на паркинга на „Коучлайт Ин“, за да пушат трева с него.

— Добре, но какво каза на ония от ФБР?

— Онова, което ни каза Клоук. За далаверите с наркотиците в Ню Йорк.

Облегнах се назад в стола.

— Боже мой! Сигурен ли си, че знаеш какво правиш?

— Разбира се — спокойно отвърна Хенри. — Те искаха да чуят точно това. Цял следобед се въртяха около тази тема и когато накрая реших да изтърва уж случайно нещо, подскочиха… Май Клоук го очакват няколко неприятни дни, но за нас е истински късмет. Не можехме да си пожелаем нещо по-добро, което да ги занимава, докато снегът започне да се топи. Забелязал ли си колко светло беше през изминалите няколко дни? Мисля, че пътищата започват да се откриват.

Насиненото ми око бе прицел на голям интерес, предположения и обсъждания — казах на Франсис, че са ме насинили хората от ФБР, само за да видя как облещва очи — но не предизвика чак толкова голямо вълнение, колкото една статия в бостънския „Херълд“. Предишния ден вестникът бе изпратил репортер, както бяха направили и нюйоркските „Поуст“, и „Дейли Нюз“. Но човекът на „Херълд“ първи бе успял да отпечата сензационната новина.

„В ИЗЧЕЗВАНЕТО ВЪВ ВЪРМОНТ МОЖЕ ДА СА ЗАМЕСЕНИ НАРКОТИЦИ“

„Двадесет и четири годишният студент от колежа Хампдън Едмънд Коркоран изчезна на 24 април във Върмонт и през изминалите три дни бе издирван усилено. Федералните агенти, разследващи случая, са открили, че в изчезването на младежа играят роля наркотици.

Федералните власти, претърсили стаята на Коркоран, открили вещи, свързани с използването на наркотици и остатъци от кокаин. Няма данни, че Коркоран е използвал наркотици, но източници, близки до момчето казват, че месец преди изчезването обикновено отвореният Коркоран е станал потиснат и резервиран. (Виж «Онова, което детето ви няма да ви каже», стр. 6)“

Бяхме озадачени от тази история, но явно всички останали в студентското градче я знаеха. Научих я от Джуди Пуви.

— Знаеш ли какво са открили в стаята му? Огледалото на Лаура Стора. Обзалагам се, че всеки в Дърбинстол е шмъркал кокаин от него. Много старо, с издълбани прорези от обратната страна. Джак Тайтелбаум го наричаше „Снежната кралица“, защото винаги можеш да изстържеш от него една-две магистралки, ако страшно си закъсал. Предполагам, че технически погледнато, огледалото си е нейно, но на практика си беше обществена собственост, а и тя каза, че не го е виждала от сто години. През март някой го взел от общата стая на една от новите сгради. Брам Джързи каза, че според Клоук преди го нямало в стаята на Бъни и че федералните са го подхвърлили. Но пък от друга страна според Брам Клоук си мислел, че цялата история е скалъпена. Нагласена работа. Като в „Мисия — невъзможна“ или като в някоя от ония параноични книги на Филип К. Дик154. Казал на Брам, че според него феберейците имали скрита камера някъде из Дърбинстол и всякакви такива. Брам казва, че това е, защото Клоук се страхува да си легне да спи и от четиридесет и осем часа бил само на амфетки. Седял си в стаята, вратата е заключена, правел си магистралки и през цялото време слушал една и съща песен на „Бъфало Спрингфийлд“… знаеш я? „Нещо става тук… какво, не е съвсем ясно…“ Странно е. Хората се разстройват и изведнъж започват да слушат стари хипарски боклуци, които никога не биха слушали, ако бяха с всичкия си. Когато котката ми умря, излязох и взех всички записи на „Саймън и Гарфънкъл“ — запали цигара. — Как се отплеснах! Та Лаура се е побъркала от страх, защото някак са успели да проследят огледалото до нея, а тя вече е в изпитателен срок, сещаш се, нали трябваше да върши общественополезен труд миналата есен, защото Флипър Лийч затъна и издаде Лаура и Джак Тайтелбаум, нали помниш цялата история?

— Никога не съм чувал за Флипър Лийч.

— Знаеш я Флипър. Кучка. Всички й викат Флипър, защото още през първата година удари волвото на баща си четири пъти.

— Не ми е ясно какво общо има тази Флипър с всичко останало?

— Няма нищо общо, Ричард, приличаш на онзи от „Драгнет“155, който винаги се интересуваше от фактите. Лаура просто се е побъркала, от Студентската служба заплашват да се свържат с родителите й, ако не им каже как огледалото се е озовало в стаята на Бъни. Тя, разбира се, няма никаква представа и забележи, ония от ФБР са разбрали за екстазито, което е взела на пролетния купон и искат от нея да им каже имената. Казах й „Лаура, не го прави, ще стане точно като с Флипър, всички ще те намразят и ще трябва да се преместиш в друг колеж.“ Точно както казваше Брам…

— Къде е Клоук сега?

— Тъкмо това се канех да ти кажа, ако само си беше затворил устата за минута. Никой не знае. Направо се беше побъркал и снощи поиска от Брам колата му, за да напусне колежа, но тази сутрин колата си беше на паркинга, с ключовете на таблото, а никой не го е виждал, няма го в стаята му, нещо странно се случва там, но със сигурност не знам какво… Дори повече няма да вземам мет. Хибиджибивил156. Между другото, канех се да те питам, какво е станало с окото ти?

Когато се озовах отново у Франсис с близнаците, Хенри обядваше със семейство Коркоран. Разказах им онова, което ми бе казала Джуди.

— Знам го това огледало — каза Камила.

— Аз също — добави Франсис. — Старо, на петна, тъмно. От известно време беше в стаята на Бъни.

— Мислех, че е негово.

— Чудех се откъде го е взел.

— Ако момичето го е забравило в дневната — каза Чарлс, — може да го е намерил и прибрал.

Което беше доста вероятно, тъй като Бъни имаше лека склонност към клептомания и бе склонен да прибира всеки дребен и не много ценен предмет, който се изпречеше пред очите му — нокторезачка, копчета, тиксо. Криеше ги из стаята си в малки, хаотично претъпкани скривалища. Пазеше порока си в тайна, но същевременно не изпитваше никакво угризение и доста открито отнасяше предмети с по-голяма стойност, които бе открил без надзор. С толкова голяма увереност и тежест мушкаше бутилки с алкохол или неохранявани кутии от цветарницата под мишница и си излизаше, без да се обърне, та се чудех дали съзнава, че бе кражба. Веднъж го чух енергично и без ни най-малко да се стеснява, да обяснява на Марион какво според него трябва да бъде причинено на хора, които крадат храна от общия хладилник.

Нещата вървяха зле за Лаура Стора, но нещастният Клоук съвсем го бе закъсал. По-късно щяхме да научим, че не е върнал колата по свое собствено желание, а бил накаран от агентите на ФБР, които наредили да го спрат преди да е успял да се отдалечи и на петнадесет километра от Хампдън. Отвели го обратно в класната стая, където бяха установили щаба си и го държали почти цялата неделна нощ. Не знам какво са му казали, но в понеделник сутринта поискал адвокат, който да присъства на разпитите.

Хенри каза, че госпожа Коркоран била разгневена, задето някой изобщо си е позволил да предположи, че Бъни взема наркотици. На обяда в „Брасери“ някакъв репортер се приближил до масата им и ги попитал дали имат да кажат нещо за „вещите, свързани с употребата на наркотици“, които били открити в стаята на Бъни.

Господин Коркоран се сепнал, внушително сбърчил вежди и казал:

— Ами, разбира се, кхъ, хм…

Госпожа Коркоран, която режела пържолата au poivre157 с потисната ярост, без дори да вдигне очи, подхванала язвителна филипика. Вещите, свързани с употребата на наркотици, не били наркотици и било жалко, че пресата е решила да отправя обвинения срещу хора, които не присъствали, за да се защитят. Преживявали трудни мигове и нямали нужда от намеците на непознати, че синът им бил наркодилър. Всичко това бе повече или по-малко смислено, та на следващия ден „Поуст“ отпечата дословно думите й, придружени с неласкава снимка на госпожа Коркоран със зейнала уста и заглавието: „МАМА КАЗВА: НЕ И МОЯТ СИН“.

В понеделник, в два сутринта Камила ме помоли да я изпратя от жилището на Франсис до дома й. Хенри си бе тръгнал около полунощ, а Франсис и Чарлс, които пиеха здраво от четири следобед, не даваха и най-малки признаци, че ще престанат. Бяха се загнездили в кухнята на Франсис и на изгасено осветление приготвяха с обезпокоителна веселост, както ми се струваше, поредица от опасни коктейли, наричани „Сини пламъци“, чието приготовление включваше запалено уиски, което се прелива между две медни халби.

Когато стигнахме пред апартамента, Камила, трепереща и умислена, с трескаво червени бузи от студа, ме покани на чаша чай.

— Чудя се дали трябваше да ги оставяме там — каза тя, когато включи осветлението. — Боя се, че ще се подпалят.

— Нищо няма да им се случи — отвърнах, въпреки че същата мисъл ми бе минала през ума.

Пиехме чая си. Светлината на лампата бе топла, а апартаментът тих и уютен. Когато започнех да мечтая, у дома, в леглото, сред собствената ми бездна от копнежи, сцените винаги бяха като тази: сънлив и упойващ час, двамата сме сами — все сценарии, в които тя неизменно и сякаш случайно ме докосваше или удобно се навеждаше над мен, за да ми покаже откъс в някоя книга, а бузата й докосваше моята. Все възможности, от които нямаше да пропусна да се възползвам, внимателно, но по мъжки, за да ги превърна в прелюдия към далеч по-огнени удоволствия.

Чашата с чая бе гореща, изгаряше върховете на пръстите ми. Оставих я и погледнах към Камила, която бе едва на половин метър от мен, но напълно бе забравила за присъствието ми и пушеше цигара. Можех да се изгубя завинаги в това необикновено, малко лице, в песимизма на красивата й уста. „Ела по-близо. Защо не изгасим лампите, а?“ Когато си представях тези думи, изречени от устните й, те притежаваха почти нетърпима сладост. Но сега, когато седях до нея, бе немислимо да ги изрека.

Но защо бе така? Тя бе участвала в убийствата на двама души, бе стояла спокойна като мадона и бе гледала как умира Бъни. Спомних си студения глас на Хенри, с който той едва преди шест седмици изрече: „В естеството на действията имаше известен плътски елемент, да.“

— Камила?

Объркана вдигна очи.

— Какво се случи наистина през онази нощ в гората?

Мисля, че ако не се изненада наистина, то поне очаквах да симулира. Но не й трепна окото.

— Ужасно много неща не помня — бавно каза тя. — А онова, което си спомням, почти не може да бъде описано. Сега ми е още по-мътно, отколкото преди месеци. Май трябваше да го опиша.

— А какво си спомняш?

Помълча миг, преди да отговори.

— Сигурна съм, че Хенри ти е разказал всичко. Дори изричането на тези неща на глас ми се струва глупаво. Спомням си глутница кучета. Змии, увиващи се около ръцете ми. Пламнали дървета, боровете избухват в пламъци като огромни факли. Известно време с нас имаше пети човек.

— Пети човек?

— Не беше човек през цялото време.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Знаеш как гърците наричали Дионис. πολνειδής. Многоликият. Понякога бил мъж, понякога жена. А понякога нещо друго. Аз… ще ти кажа нещо, което си спомням — каза внезапно.

— Какво? — попитах, жаден за някаква страстна, чувствена подробност.

— Мъртвецът. Лежеше на земята. С разпорен корем и от него се издигаше пара.

— Коремът му?

— Нощта бе студена. Никога няма да забравя и миризмата. Същата като онази, когато чичо ми кормеше елен. Питай Франсис. И той я помни.

Бях прекалено ужасен, за да кажа нещо. Взех чайника и си налях още чай.

— Знаеш ли защо си мисля, че напоследък имаме толкова лош късмет?

— Защо?

— Защото е на лошо, когато оставиш покойник непогребан. Фермера го намериха веднага. Но спомни си за Палинур158 от „Енеида“? Най-дълго бродил и витаел сред тях. Боя се, че никой от нас няма да се наспи, докато Бъни не бъде положен в земята.

— Това са глупости.

Тя се изсмя.

— През четвърти век преди Христа заради кихването на един моряк е отложено отплаването на цялата атическа флота.

— Прекалено често говориш с Хенри.

Известно време тя запази мълчание, а после каза:

— Знаеш ли какво ни накара да направим Хенри, няколко дни след историята в гората?

— Какво?

— Накара ни да убием прасенце.

Не се стреснах толкова много от признанието, колкото от зловещото спокойствие, с което го изрече.

— Боже мой!

— Прерязахме гърлото му. После се редувахме и го държахме един над друг, така че да облее с кръв главите и ръцете ни. Беше кошмарно. Едва не повърнах.

Струваше ми се, че не бе кой знае колко мъдро да се поливаш с кръв, пък била тя и свинска, след като току-що си извършил убийство, но само добавих:

— Защо ви е накарал да го направите?

— Убийството е омърсяване. Убиецът осквернява всеки, до когото се приближи. Единственият начин да се пречистиш от кръвта е чрез друга кръв. Оставихме кръвта на прасето да ни облее. После се прибрахме и я отмихме. След това се почувствахме по-добре.

— Нима се опитваш да ми кажеш, че…

— О, не се притеснявай — побърза да добави тя, — не мисля, че този път мисли да направи същото.

— Защо? Не проработи ли?

Не успя да схване сарказма ми.

— О, не. Мисля, че проработи.

— Тогава защо да не го направите отново?

— Защото Хенри май си мисли, че това може да те разстрои.

Някой несръчно се опита да напъха ключ в ключалката и след малко Чарлс влетя през вратата. Разтърси рамене, за да свали палтото си и го остави да падне на купчина върху пода.

— Здравейте, здравейте — показа се през прага и се отърси от сакото си по същия начин. Не влезе във всекидневната, а свърна рязко по коридора към спалните и банята. Отвори се една врата, после друга.

— Мила, момичето ми — чух го да вика. — Къде си, скъпа?

— О, Боже — каза Камила и продължи на висок глас. — Чарлс, тук сме.

Чарлс отново се появи. Беше разхлабил вратовръзката си, а косата му бе разчорлена.

— Камила — каза той и се облегна на рамката на вратата. — Камила — и тогава ме видя.

— Ти — продължи не толкова любезно. — Ти какво правиш тук?

— Просто пием чай — каза Камила. — Искаш ли?

— Не — обърна се и пак изчезна в коридора. — Прекалено късно е. Лягам си.

Затръшна се врата. С Камила се спогледахме. Аз станах.

— Ами по-добре да си тръгвам.

Все още имаше хайки, но броят на хората от града в тях беше намалял драстично и нямаше почти никакви студенти. Полицаите бяха затегнали редиците си, внимаваха да не изтича информация и започнаха да действат съвсем професионално. Чух, че са извикали медиум, дактилоскопист и специален екип от кръвоследници, обучени в Данемора. Може би защото си въобразявах, че съм опетнен от нещо тайно и неосезаемо за хората, но не и за кучешкия нос, защото във филмите кучето винаги първо надушва истинската същина на любезния и неподозиран от никого вампир, мисълта за кръвоследниците събуди суеверието ми, аз започнах да избягвам всякакви кучета, дори глупавите лабрадори на преподавателя по керамика, които постоянно тичаха с провиснали езици подир някое фризби. Хенри пък бе много по-обезпокоен от медиума, защото вероятно си представяше някаква трепереща Касандра, изричаща неразбираемите си пророчества пред хор от полицаи.

— Ето как ще ни разкрият — с мрачна увереност казваше той.

— Нали не вярваш в тези неща?

Хенри ме погледна с неописуемо презрение.

— Учудваш ме — каза. — Смяташ, че нищо не съществува, ако не можеш да го видиш.

Медиумът се оказа млада майка от северен Ню Йорк. Ударил я ток от съединителен проводник, изпаднала в кома, а след три седмици, когато се събудила, „познавала“ неща само като докоснела даден предмет или ръката на непознат. Помогнала на полицията за успешното приключване на няколко случая с изчезнали хора. Веднъж открила тялото на удушено момче като направо посочила района в една топографска карта. Хенри, който бе толкова суеверен, че понякога оставяше чинийка с мляко пред входната си врата, за да умилостиви злите духове, бродещи наоколо, я наблюдаваше като омагьосан, когато тя минаваше през студентското градче — с очила с дебели стъкла, дълго палто и червена коса, привързана с червен шал на бели точки.

— Жалко — каза Хенри, — много бих искал да говоря с нея, но няма да посмея.

Мнозинството от състудентите ни обаче вдигнаха голяма шумотевица, когато научиха една новина, която и днес не знам дали бе истина — че Службата за борба с наркотиците била изпратила агенти и провежда тайно разследване. Когато Теофил Готие пише за въздействието на „Чатъртън“159 на Вини върху парижката младеж казва, че през деветнадесети век на практика човек можел да чуе пукота от пистолетите на самотата в нощта. Сега, в Хампдън, нощта бе изпълнена с шума от тоалетните казанчета. Пристрастените към успокоителните и кокаина се препъваха с изцъклени очи, замаяни от внезапните си загуби. Някой пуснал толкова много трева в тоалетната в ателието на скулпторите, че се наложило да викат хора от ВиК, за да почистят септичната яма.

Чарлс се появи в стаята ми около четири и половина в понеделник следобед.

— Здравей. Искаш ли да хапнем нещо?

— Къде е Камила?

— Някъде, не знам — светлите му очи се щураха из стаята. — Искаш ли да дойдеш?

— Добре.

Лицето му светна.

— Добре. Долу ни чака такси.

Таксиметровият шофьор на име Джуниър бе червендалест мъж — същият, който ни бе откарал в града с Бъни през онзи първи есенен следобед, и който само след три дни щеше да го откара за последен път обратно в Кънектикът, но в катафалка. Погледна към нас в огледалото за обратно виждане, когато потегляхме от Колидж Драйв и попита:

— В „Брасери“ ли отивате, момчета?

— Не — отвърна доста рязко Чарлс. Съвсем по детски се бе смъкнал надолу на седалката, гледаше право напред и барабанеше с пръсти по подложката за ръце. — Искаме да отидем на улица „Катамаунт“ 1910.

— Къде е това? — попитах.

— Надявам се, че нямаш нищо против — каза той и ме погледна, но не съвсем. — Просто имам нужда от промяна. Не е далеч, освен това ми писна от храната в „Брасери“, а на теб?

* * *

Мястото, където се озовахме — бар на име „Фармърс Ин“ — не се отличаваше с храната или обзавеждането, което се състоеше от сгъваеми столове и прости маси, нито пък с малкото си посетители, които бяха предимно пияни, шестдесетинагодишни селяни. Всъщност отстъпваше на „Брасери“ във всяко отношение освен в едно — наистина голямото и евтино уиски, които получаваш на бара срещу петдесет цента.

Седнахме в края на бара до телевизора. Предаваха баскетболен мач. Барманката, около петдесетте, с тюркоазени сенки и много тюркоазени пръстени в тон, огледа саката, вратовръзките ни и нас самите. Изненада се от поръчката на Чарлс, който поиска две двойни уискита и сандвичът на заведението.

— Виж ти — каза тя с креслив глас. — Май рядко ви позволяват да пиете, а момчета?

Не разбрах намека, дали се заяждаше с дрехите ни, с колежа, или пък искаше личните ни карти? Чарлс, който до този момент бе мрачен, вдигна очи и се вторачи в нея с невероятно топла и мила усмивка. Умееше да омайва персонала. В ресторанта винаги се щураха около него и изпълняваха всичките му особени прищевки.

Жената го погледна, доволна и невярваща, а после гръмогласно се разсмя.

— Ама и ако това не е изненада — дрезгаво изрече тя и посегна с отрупаната си с пръстени ръка към цигарата, която димеше в пепелника до нея. — Пък аз си мислех, че на мормончета като вас не позволяват да пиете дори и кока-кола.

В мига, в който изчезна към кухнята, за да предаде поръчката ни („Бил!“ я чухме да казва зад въртящите се врати. „Ей, Бил! Слушай!“), усмивката изчезна от лицето на Чарлс. Посегна към чашата си и в отговор на опита ми да го погледна в очите, само безизразно сви рамене.

— Извинявай — каза, — надявам се, че нямаш нищо против, че сме тук. По-евтино е от „Брасери“ и няма да се натъкнем на никого.

Понякога кипеше от енергия, но можеше да мълчи и да се цупи като дете — сега не бе в настроение за разговор, не спираше да пие с лакти, опрени на бара и коса, паднала над очите му. Когато му донесоха сандвича, го разтвори, изяде бекона и остави другото, през това време аз пиех и гледах „Лейкърс“. Тук, в този неприятен и тъмен бар във Върмонт, където ги гледах как играят, се чувствах странно. В Калифорния, в стария ми колеж, имаше заведение с огромен телевизор, което се казваше „Фалстаф“. Имах един глупавичък приятел на име Карл, който ме мъкнеше там, за да пием бира за по един долар и да гледаме баскетбол. Вероятно и сега бе там, седнал на щъркела край бара от секвоя и гледаше същата игра.

Бях потънал в тези и други потискащи мисли, а Чарлс пиеше четвъртото или петото си уиски, когато някой започна да сменя каналите от дистанционното — „Риск“, „Колелото на късмета“, „МакНийл/Леърър“, докато накрая спря на някакво местно предаване. Казваше се „Тази вечер във Върмонт“. Декорите наподобяваха фермерска къща в Нова Англия, с мебели имитация на „шейкър“160 и стари земеделски сечива, вили и т.н., висящи на картонения фон. Водеща бе Лиз Окавело. Предаването й копираше тези на Опра и Фил, в края на всяко имаше време за въпроси и отговори, което не бе кой знае колко оживено, тъй като гостите й бяха доста скучни — щатския пълномощник, отговарящ за ветераните или представители на Поклонниците161, които обявяват поредния поход за даряване на кръв: „Би ли повторил адреса отново, Джо“?

Трябваше ми малко време, докато осъзная кой е неин гост тази вечер — Уилям Хънди. Беше с костюм, не онзи синия, а един стар, приличен на дрехите, носени от селските проповедници. Неизвестно по какви причини той авторитетно се изказваше по въпроси, свързани с арабите и ОПЕК.

— ОПЕК е причината „Тексако“ да не зарежда нашите бензиностанции. Помня, че когато бях малък, навсякъде имаше бензиностанции на „Тексако“, а сега тези араби — беше нещо от рода на това, което наричате изкупуване на дружество със заемни средства…

— Виж — казах на Чарлс, но докато го накарам да излезе от пиянския ступор и да погледне нагоре, бяха преместили на „Риск“.

— Какво? — попита той.

— Нищо.

„Риск“, „Колелото на късмета“, после пак на „МакНийл/Леърър“, при това доста дълго, но някой изкряска:

— Разкарай тая помия, Доти.

— Добре де, какво искате да гледате?

— „Колелото на късмета“ — провикна се дрезгав хор.

Но „Колелото на късмета“ свършваше, водещата Вана пращаше бляскава целувка и преди да се усетя, отново се озовахме в имитацията на фермерска къща с Уилям Хънди. Сега той говореше за появата си предната сутрин в предаването „Днес“.

— Вижте — каза някой, — това е онзи, който държи „Ридиймд Рипеър“.

— Не го държи той.

— А кой тогава?

— Двамата с Бъд Олкърн го държат.

— Я млъквай, Боби.

— Не — каза господин Хънди, — не видях Уилърд Скот162. Смятам, че нямаше да мога да кажа нищо, ако го бях видял. Но операцията навън е голяма, разбира се, по телевизията не изглежда чак толкова.

Ритнах Чарлс по крака.

— А — каза той безизразно и с несигурна ръка вдигна чашата си.

Изненадах се, когато видях колко бъбрив бе станал господин Хънди само за четири дни. Още повече се изненадах, когато видях колко топло го посреща публиката в студиото, задаваше му въпроси от наказателната система до ролята на дребния бизнесмен в обществото и се тресеше от смях на жалките му шеги. Според мен тази му известност можеше да се дължи само на онова, което бе видял или твърдеше, че бе видял. Вдървеното му поведение и запъването бяха изчезнали. Сега бе скръстил ръце на корема си и отговаряше на въпросите със спокойната усмивка на благославящ първосвещеник. Чувстваше се толкова удобно, че в държанието му имаше нещо очевидно непочтено. Чудех се защо явно никой освен мен не можеше да го забележи.

Нисък, тъмен мъж по риза, който от известно време размахваше ръка във въздуха, най-накрая бе посочен от Лиз и се изправи.

— Казвам се Аднан Насар и съм палестински американец — каза той скорострелно. — Преди девет години дойдох тук от Сирия, получих американско гражданство и съм заместник-управител в „Пица Пад“ на магистрала 6.

Господин Хънди наведе глава на една страна.

— Виж какво, Аднан — приветливо му каза той, — предполагам, че подобна история е доста необичайна за твоята страна. Но тук системата работи така. За всеки. При това, без да се обръща внимание на расата или цвета на кожата.

Ръкопляскания.

С микрофон в ръка Лиз слезе по пътеката и посочи някаква жена с бухнала прическа, но палестинецът ядно заразмахва ръце и камерата се прехвърли на него.

— Не в това е въпросът. Аз съм арабин и съм възмутен от расистките обиди, които отправяте срещу моя народ.

Лиз се върна при Аднан и за да го успокои, постави ръка на рамото му, точно в стила на Опра. Уилям Хънди, седнал на стол в стил „шейкър“ на подиума, леко се помести и се наведе напред.

— Харесва ли ти тук? — безцеремонно попита той.

— Да.

— Искаш ли да се върнеш?

— Сега — силно каза Лиз, — никой не се опитва да каже, че…

— Защото корабите — продължи господин Хънди още по-високо, — плават и в двете посоки.

Барманката Доти се изсмя възторжено и си дръпна от цигарата:

— Точно така, кажи му го.

— Какъв е произходът на вашето семейство? — саркастично попита арабинът. — Вие индианец ли сте или?

Господин Хънди не показа с нищо, че го е чул.

— Ще ти платя да се върнеш — каза той. — Колко струва сега еднопосочният билет до Багдад? Ако искаш, ще…

— Мисля — побърза да се намеси Лиз, — че погрешно сте разбрали онова, което се опитва да каже господинът. Той просто се опитва да посочи, че… — тя почти прегърна палестинеца, но Аднан яростно отмахна ръката й.

— Цяла вечер говорите обиди по адрес на арабите — изкрещя той. — Не знаете какво значи да си арабин — и се удари по гърдите с юмрук. — Но аз знам дълбоко в себе си.

— Ти и твоето приятелче Саддам Хюсеин!

— Как смеете да разправяте, че всички сме алчни и караме големи коли? Това много ме обижда. Арабин съм и пестя природните богатства като…

— Като подпалваш петролните кладенци, а?

— Като карам тойота корола.

— Не говорех за теб конкретно — каза Хънди. — Говорех за отрепките от ОПЕК и онези извратеняци, които са отвлекли момчето. Мислиш, че и те се возят в тойота корола, така ли? Мислиш си, че тук гледаме с лека ръка на тероризма? Така ли правят в родината ти?

— Лъжеш — извика арабинът.

В миг на объркване камерата се прехвърли на Лиз Окавело, която с празен поглед гледаше встрани от екрана, знаех, че си мислеше същото, което и аз „о Боже, о Боже, почна се…“

— Не лъжа — разгорещено отвърна Хънди. — Знам. От тридесет години съм в бизнеса с бензиностанции. Мислиш ли, че не помня времето, когато Картър беше президент и когато през хиляда деветстотин седемдесет и пета зависехме изцяло от вас? А сега пристигате тук, държите се все едно притежавате тази страна, заляхте я с вашия нахут и джоб-сандвичите?

Лиз гледаше встрани и се опитваше да даде инструкции.

Арабинът изкрещя някаква ужасяваща гнусотия.

— Край! Престанете! — в отчаяние извика Лиз Окавело.

Господин Хънди скочи на крака, очите му хвърляха искри, насочи треперещия си показалец към публиката и яростно закрещя:

— Пустинни негри! Пустинни негри! Пустинни…

Камерата рязко се отмести и силно се удари в края на декорите — плетеница от черни кабели и прожектори. Ту се фокусираше, ту излизаше от фокус, после потрепери и на екрана се появи реклама на „Макдоналдс“.

— Уха — със задоволство извика някой.

Тук-там се чуха ръкопляскания.

— Чу ли това? — след известно време каза Чарлс.

Напълно го бях забравил. Говореше неясно, а потната му коса бе паднала над челото.

— Внимавай — казах му на гръцки и кимнах към барманката. — Може да те чуе.

Той измънка нещо и с поклащане се намести на столчето от хром и лъскава пластмаса.

— Да вървим. Късно е — и започнах да ровя в джоба си за пари.

Очите му несигурно срещнаха моите, наведе се напред и ме хвана за китката. Светлините от джубокса се отразяваха и просветваха в погледа му, очите му изглеждаха странни, с налудничав блясък като очи на убиец, които най-неочаквано проблясват върху лицето на приятел от моментална снимка.

— Млъквай, друже — каза той. — Чуй.

Издърпах ръката си, завъртях се на стола и точно тогава чух дълъг, сух тътен. Гръмотевица.

Спогледахме се.

— Вали — прошепна Чарлс.

През цялата нощ валя топъл дъжд, капеше от стрехите и трополеше по прозореца, докато аз лежах по гръб с широко отворени очи и го слушах.

През цялата нощ валя, продължи и през цялата сутрин: топъл дъжд, сив, лек и неспирен като сън.

Знаех, че ще го открият в онзи ден, когато се събудих, усетих го в стомаха си, още щом погледнах през прозореца към снега, разяден и сипаничав, тук-там осеян с петна от слузеста трева, а отвсякъде се чуваше „кап-кап-кап“.

Бе един от онези загадъчни и потискащи дни, които имахме понякога в Хампдън. Тогава планините, които се мръщеха на хоризонта, бяха погълнати от мъгла, а светът изглеждаше лек, празен и някак опасен. Когато вървиш из студентското градче, тревата жвака под краката ти и имаш чувството, че си на Олимп, във Валхала или на някакво друго старо, изоставено място сред облаците. Познатите предмети — часовниковата кула и къщите — се носеха като спомени от предишен живот, откъснати и самотни в мъглата.

Ситен дъжд и влага. В столовата миришеше на мокри дрехи, всичко бе мрачно и притихнало. Открих Хенри и Камила на втория етаж, седнали на една маса до прозореца, между тях имаше пълен пепелник. Камила бе подпряла брадичка на ръката си, а между изцапаните й с мастило пръсти догаряше цигара.

Главната зала на столовата се намираше на втория етаж, в една по-нова надстройка, издадена над товарната рампа. От три страни ни обграждаха огромни, окъпани в дъжд стъкла. Стъклата бяха тонирани и от това денят изглеждаше още по-мрачен. Пред нас се откриваше отлична гледка към товарния вход, където рано сутрин камионите с масло и яйца пристигаха по хлъзгавия черен път, който се виеше между дърветата и изчезваше в мъглата по посока на Северен Хампдън.

За обед имаше доматена супа и кафе с обезмаслено мляко, защото чистото бе свършило. Дъждът трополеше по прозорците от оловносиво стъкло. Хенри бе разсеян. Миналата нощ от ФБР го посетили отново, но не каза какво са искали, не спираше да говори за „Троя“ на Шлиман, а пръстите на големите си квадратни ръце бе опрял на ръба на масата, сякаш бе дъска за спиритически сеанси. Зимата, която прекарах с него, бе белязана понякога от тези дидактични монолози, продължаващи с часове, през които той отприщваше един педантичен и невероятно точен поток от знания с бавното и съсредоточено спокойствие на намиращ се под хипноза човек. Говореше за разкопките при Хисарлък:

— … ужасяващо място, прокълнато място — каза замечтано, — град след град, погребани един под друг, разрушени градове, изпепелени градове, а тухлите им разтопени до стъклообразно състояние… ужасяващо място — повтори той разсеяно, — прокълнато място, гнездо на малките кафяви пепелянки, наричани от гърците „antelion“, и на хиляди и хиляди богове на смъртта с лица на сови, в интерес на истината били богини, някакъв кошмарен първообраз на Атина, фанатично и сурово вперили поглед от гравюрите в книгата.

Не знаех къде беше Франсис, а не се налагаше да питам къде бе Чарлс. Предишната нощ се наложи да го докарам до дома му с такси, да му помогна да се качи по стълбите и да си легне в леглото, където, съдейки по състоянието, в което го оставих, беше все още. Два сандвича със сирене и мармалад бяха завити в салфетка и лежаха в чинията на Камила. Тя не си беше вкъщи, когато докарах Чарлс, а сега изглеждаше като че ли току-що бе станала от леглото: разрошена коса, без червило, навлякла бе сив вълнен пуловер, който покриваше китките й. От цигарата се виеше тънка струйка с цвета на небето отвън. Малко бяло петънце на идващ от града автомобил жужеше по мокрия път от далеч, но с всеки изминал миг и всеки черен завой ставаше все по-голямо.

Беше късно. Обядът бе свършил и хората си тръгваха. Изгърбен, стар разсилен влезе бавно с бърсалка и ведро в ръка и започна, сумтейки уморено, да разлива вода по пода край масата за напитките.

Камила гледаше навън през прозореца. Изведнъж очите й се разшириха. Бавно, с недоверие вдигна глава, но после бързо се изправи и проточи врат, за да види по-добре.

Аз също видях и пристъпих напред. Точно под нас бе спряла линейка. Двама помощници, следвани от глутница фотографи, с наведени глави заради дъжда, бързаха да влязат, а между тях имаше носилка. Нещото на нея бе покрито с чаршаф, но точно преди да я промушат през двойните врати с едно дълго и леко движение, все едно мушкаш хляб във фурна, а после да ги затръшнат, видях, провиснал от ръба на носилката края на жълт дъждобран.

Викове, далеч, на долния етаж на столовата, врати се затръшват, нарастващ безпорядък, гласове, заглушаващи други гласове и накрая един пресипнал глас се извиси над останалите:

— Жив ли е?

Хенри си пое дълбоко дъх. После затвори очи, издиша остро и с ръка на гърдите се стовари върху стола си, сякаш беше прострелян.

Ето какво се бе случило.

Около един и половина във вторник следобед осемнадесетгодишната първокурсничка от Таос, Ню Мексико Холи Голдсмит, решила да изведе на разходка своя голдън ритрийвър Майло.

Холи, която учела модерни танци, знаела за издирването на Бъни, но както повечето студенти от нейния курс не участвала в него. Възползвала се от неочакваната ваканция, за да си навакса със съня и ученето между семестрите. Съвсем разбираемо не искала да се натъкне на част от хайката, докато била навън. По тази причина, решила да преведе Майло зад игрищата за тенис по посока на клисурата, тъй като мястото вече било претърсвано, а и било особено любимо на кучето.

Ето какво разказа Холи:

— Щом се отдалечихме достатъчно от студентското градче, отвързах Майло от каишката, за да тича на воля. Харесва му…

Стоях там, на ръба на клисурата, и го чаках. Катереше се по насипа, тичаше наоколо и лаеше, както винаги. Този ден бях забравила топката му за тенис. Мислех, че беше в джоба ми, но съм сбъркала, така че пообиколих и събрах няколко пръчки, които да му хвърлям. Когато се върнах на ръба на насипа, видях, че държеше нещо между зъбите си и го разтърсваше. Не искаше да дойде, когато го повиках. Помислих, че е хванал заек или нещо такова…

Предполагам, че го бе разровил, главата и ъ, гърдите му, не можех да видя много ясно. Първото, което забелязах бяха очилата… висяха на едното му ухо и се клатушкаха напред-назад… да, моля… сякаш облизваше лицето му… за миг помислих, че… (неразбираемо).

Тримата бързо слязохме долу, разсилният гледаше със зяпнали уста, готвачите надничаха от кухнята, а жените от кафенето, облечени в жилетки, се бяха облегнали на парапета. Минахме край бара за бързи закуски, край пощата, където червенокосата жена за първи път бе оставила вълнения си шал и чантата с най-различни прежди, бе застанала на вратата със смачкана хартиена кърпичка в ръка и ни проследи с любопитство, когато се втурнахме по коридора към главната зала на столовата. Там се бяха струпали мрачни на вид полицаи, шерифа, надзирателя на дивеча, охраната, непознато плачещо момиче и човек, който правеше снимки. Всички говореха в един глас, когато изведнъж някой вдигна глава към нас и извика:

— Ей! Вие! Не познавахте ли момчето?

Отвсякъде блеснаха светкавици и пред лицата ни се изправи гора от микрофони и диктофони.

— От колко време го познавахте?

— … произшествие, свързано с наркотици?

— … пътували сте из Европа, нали така?

Хенри прокара ръка през лицето си. Никога няма да забравя как изглеждаше: бял като тебешир, капчиците пот по горната му устна и светлината, която се отразяваше в очилата му…

— Оставете ме на мира — промълви той, сграбчи Камила за китката и се опита да се провре през вратата.

Те се скупчиха пред него, за да му препречат пътя.

— … бихте ли коментирали…?

— … най-добри приятели?

Черният край на един диктофон бе заврян в лицето му. С един замах на ръката си Хенри го събори и той падна на земята със силен пукот, във всички посоки се затъркаляха батерии. Притежателят му, дебел мъж с шапка на „Мете“, изкрещя, почти се свлече на пода, но после се изправи, изруга и посегна, за да хване отдалечаващия се Хенри за яката. Пръстите му докоснаха края на сакото на Хенри, но Хенри се обърна изненадващо бързо.

Мъжът се сви. Беше смешно, първоначално хората никога не забелязваха колко едър бе Хенри. Може би заради дрехите му, които приличаха на онази неубедителна, но странно непроницаема дегизировка от книжките с комиксите (защо никой никога не вижда, че „ученолюбивият“ Кларк Кент без очила е Супермен?). Или пък всичко зависеше от това, как той караше да го виждат хората. Той притежаваше далеч по-забележителната дарба да става незабележим — в стая, в кола — истинска способност да се дематериализира по своя собствена воля. А може би тази му способност бе обратната страна на една друга: внезапната концентрация на неговите реещи се молекули, превръщаше невидимата му форма във видима — само по себе си бе промяна, която силно изненадваше наблюдателя.

Линейката си бе тръгнала. Пътят се бе ширнал гладък и празен под ситния дъждец. Агент Давънпорт бързаше нагоре по стъпалата към столовата, бе навел глава, а черните му обувки пошляпваха по мокрия мрамор. Спря, когато ни видя. Скиола бе зад него, бавно и трудно изкачваше последните две-три стъпала, опрял ръка на коляното си. Застана зад Давънпорт и за миг ни огледа, дишайки тежко.

— Съжалявам — каза той.

Над главите ни, невидим над облаците, профуча самолет.

— Значи е мъртъв — каза Хенри.

— Боя се, че е така.

Жуженето на самолета изчезна във влажната и ветровита далечина.

— Къде беше? — накрая попита Хенри. Беше блед, блед и потен по слепоочията, но бе запазил съвършен контрол. В гласа му имаше нещо потиснато.

— В гората — отвърна Давънпорт.

— Недалеч от тук — допълни Скиола, като потриваше с кокалчетата на пръстите си едното си подпухнало око. — На около километър от тук.

— Бяхте ли там?

Скиола спря да разтрива окото си.

— Какво?

— Бяхте ли там, когато са го намерили?

— Бяхме в „Блу Бен“, обядвахме — отвърна рязко Давънпорт. Дишаше тежко през нос, а по късо подстриганата му коса се бяха нанизали капки кондензирала мъгла. — Отидохме да хвърлим един поглед. Точно сега отиваме да говорим с близките му.

— Те не знаят ли? — попита Камила след кратко, ужасено мълчание.

— Не става въпрос за това — каза Скиола. Потупваше гърдите си и внимателно бъркаше с дългите си, жълти пръсти в джоба на палтото си. — Носим и формуляр, да подпишат разрешение да го отнесем в лабораторията в Нюарк, за да проведем някои изследвания. Въпреки че при случаи като този… — пръстите му се сключиха около нещо и много внимателно извадиха намачкан пакет цигари, — в такива случаи много трудно можеш да убедиш семейството да подпише. А и не ги виня. Тези хора чакаха вече цяла седмица, цялото семейство е заедно, ще искат да продължат напред, да го погребат и приключат с това…

— Какво се е случило? — попита Хенри. — Знаете ли?

Скиола започна да рови за кибрит, намери го и си запали цигарата след втория или третия опит.

— Трудно е да се каже — и пусна все още горящата клечка от ръката си. — Беше на дъното на един стръмен склон, вратът му бе счупен.

— Нали не мислите, че се е самоубил?

Изражението на Скиола не се промени, но от ноздрите му излезе тънка струйка дим, сякаш леко да намекне, че е изненадан.

— Защо мислиш така?

— Защото някой вътре току-що го каза.

Погледна към Давънпорт.

— Синко, не бих обръщал много внимание на тези хора. Не знам какво ще открие полицията, решението ще е тяхно, нали разбираш, но не мисля, че ще се произнесат за самоубийство.

— Защо?

Скиола спокойно примигна срещу нас, очите му бяха кръгли и с натежали клепачи като на костенурка.

— Нищо не сочи, че е самоубийство, поне доколкото знам. Шерифът смята, че вероятно е излязъл, не се е облякъл достатъчно топло, времето се е развалило и може би е бързал прекалено много да се прибира…

— Не знаят със сигурност — каза Давънпорт, — но явно е пил.

Скиола направи по италиански отегчен жест в знак на примирение.

— А дори и да не е пил, земята е била твърде разкаляна. Валеше. Може да е било тъмно, няма как да разберем.

Известно време никой не каза нищо.

— Виж, синко — внимателно изрече Скиола, — това е просто мое мнение, но ако ме питате, вашият приятел не се е самоубил. Видях мястото, откъдето е паднал. Храсталаците на ръба бяха напълно, сещате се — и перна леко с ръката си във въздуха.

— Изтръгнати — рязко се намеси Давънпорт. — Имаше пръст под ноктите му. Хлапето се е опитвало да сграбчи всичко, което е попаднало пред очите му, когато е падало.

— Не че се опитвам да обясня какво се е случило — каза Скиола. — Опитвам се просто да ви кажа да не вярвате на всичко, което чувате. Мястото там горе е опасно, трябва да го оградят или да направят нещо… Може би трябва да поседнеш за малко, скъпа — обърна се той към Камила, която бе позеленяла.

— При всички положения колежът е загазил — продължи Давънпорт. — От начина, по който говореше жената от Студентската служба съдя, че вече се опитват да избягат от отговорност. Ако се е напил на купон в колежа… Преди две години имаше подобен процес там, откъдето произхождам, в Нашуа. Едно хлапе се напило на купон на някакво студентско братство, заспало в купчина сняг, снегорините се натъкнали на него. Предполагам, че всичко зависи от това колко са били пияни и къде са изпили последното питие, но дори и да не е бил пиян, положението на колежа не е никак розово, нали? Момчето е студент в колежа, това му се е случило в студентското градче. Моите уважения към родителите, но ги срещнах и ми е ясно, че са от типа хора, които ще заведат дело.

— Вие какво мислите, че се е случило? — обърна се Хенри към Скиола.

Посоката, в която клоняха въпросите на Хенри, не ми се струваше разумна, особено тук и сега, но Скиола оголи зъби в изтощена гримаса, като стар пес или опосум — прекалено много зъби, все потъмнели и покрити с петна.

— Аз ли? — попита той.

— Да.

За секунда Скиола не каза нищо, просто дръпна от цигарата и наведе глава.

— Синко, няма никакво значение какво мисля — подхвана той след малко. — Случаят не е за федералните.

— Моля?

— Иска да каже, че случаят не е за федерално разследване — намеси се рязко Давънпорт. — Тук не е извършено федерално нарушение. Местните ченгета трябва да решат. Първоначално ни повикаха заради онази откачалка от бензиностанцията, но той нямаше нищо общо със случая. Преди да дойдем, от Вашингтон ни изпратиха по факса много информация за него. Знаете ли каква откачалка е? През 70-те години пращал какви ли не шантави писма на Ануар Садат. Слабително с вкус на шоколад, кучешки лайна, каталози със снимки на голи жени от Изтока. Никой не му обърнал внимание, но когато убиха господин Садат, кога беше това, през 1982, от ЦРУ проверили Хънди. От тях имаме цялата налична информация за него. Никога не е бил арестуван, не е имал никакви проблеми със закона, но пък каква откачалка е! Сметките му за телефон са на стойност хиляди долари, само заради разни гадни разговори, които води с Близкия изток. Видях едно писмо, написано до Голда Мейр163, в което я нарича своя любяща братовчедка… Искам да кажа, че човек трябва да е подозрителен, когато някой като него се появи на сцената. Изглеждаше достатъчно безобиден, дори не се интересуваше от наградата, опитахме се да му подхвърлим фалшив чек, но не го и погледна. Но човек трябва да внимава точно за такива като него. Спомням си, че през далечната 1978 година Морис Лий Хардън изглеждаше толкова мил, поправяше ръчни и стенни часовници, даваше ги на бедните деца, но никога няма да забравя деня, когато разкопаха зад работилницата му с кофата на багера…

— Харв, тия хлапета сигурно не си спомнят за Морис Лий Хардън — каза Скиола и остави цигарата да падне от ръката му. — Това се е случило, преди да се родят.

Постояхме минута-две в полукръг на плочника и сякаш всички едновременно се наканихме да отворим уста и да кажем, че трябва да тръгваме, когато дочух особен, сподавен шум откъм Камила. Погледнах я с изумление. Тя плачеше.

Известно време стояхме и не знаехме какво да направим. Давънпорт изгледа отвратено Хенри и мен, и леко се обърна, сякаш казваше „вината е изцяло ваша.“

Скиола примигваше бавно и гледаше уплашено, на два пъти посегна да сложи ръка на рамото й, но едва на третия върховете на пръстите му докоснаха полека нейния лакът.

— Кажи, мила, искаш ли да те закараме у дома?

Автомобилът им, точно такъв, какъвто бих очаквал — форд седан — бе паркиран в подножието на хълма, на настлания с чакъл паркинг зад сградата на биологическия факултет. Камила вървеше пред нас, между двамата агенти. Скиола й говореше успокоително като на дете. Дочувахме гласа му над хрущенето на чакъла под стъпките, процеждането на водата и шума от вятъра във върховете на дърветата над нас.

— Брат ти вкъщи ли е? — попита той.

— Да.

Скиола кимна бавно.

— Знаеш ли, брат ти ми харесва. Добро момче е. Странно е, но не знаех, че може да има момче и момиче близнаци. Харв, ти знаеше ли? — каза той над главата й.

— Не.

— Нито пък аз. Повече ли си приличахте, когато бяхте малки? Разбира се, че между вас има прилика, но цветът на косата ти изобщо не е като неговия. Жена ми има братовчеди, които са близнаци. Двамата много си приличат и работят за Социалното министерство — той направи успокояваща пауза. — С брат ти се разбирате много добре, нали?

Камила отговори нещо с глух глас.

Скиола мрачно кимна.

— Това е добре. Обзалагам се, че можете да разкажете доста интересни истории. За свръхестествени способности и разни такива. Братовчедите на жена ми ходят понякога на събирания на близнаци, няма да повярваш на нещата, които ни разправят, когато се върнат.

Небето — бяло. Дърветата чезнат зад хоризонта, а планините изобщо ги няма. Ръцете ми висят от ръкавите на сакото, сякаш не са мои. Така и не свикнах с начина, по който хоризонтът тук просто се заличаваше и те оставяше откъснат, без посока сред недовършения, въображаем пейзаж, който бе като рисунка на познатия ти свят — очертанията на едно-единствено дърво вместо цяла горичка, улични лампи и комини, носещи се над и извън контекста, преди да се запълни останалата част от платното. Една земя на забравата, изкривен рай, където старите ориентири бяха разпознаваеми, но прекалено отдалечени, разбъркани и ужасяващи заради обграждащата ги празнина.

Една стара обувка лежеше на асфалта до товарния вход, където само преди броени минути се намираше линейката. Не беше обувката на Бъни. Не знаех чия е, нито пък как се бе озовала там. Беше просто стара маратонка, полегнала на една страна. Не знам защо си я спомням дори и сега, нито пък защо ми е направила толкова голямо впечатление.

Глава седма

Бъни не познаваше много хора в Хампдън, но колежът бе толкова малък, че почти всеки бе чувал за него по един или друг начин — някои го знаеха по име, други на външен вид, спомняха си гласа му, който до известна степен бе най-отличителната му характеристика. Странно е, но въпреки че имам една-две моментални снимки на Бъни, с мен е останал именно гласът му, а не лицето. Изгубеният глас — пронизващ, кавгаджийски, еклив, не можеше лесно да го забравиш, след като веднъж си го чул. През онези дни след смъртта му столовата бе странно тиха без силния магарешки рев, който обикновено отекваше от обичайното му място край машината за мляко.

Следователно бе нещо нормално да се чувства липсата му, да бъде оплакван, защото е трудно, когато почине някой в колеж като Хампдън, където сме толкова изолирани и толкова близки един с друг. Но се изненадах от вълната от мъка, която се отприщи, когато смъртта му стана официален факт. Предвид обстоятелствата това ми се струваше не само неоснователно, но и доста притеснително. Никой не изглеждаше особено потресен от изчезването на Бъни, дори и през последните дни, когато беше ясно, че новините, които щяха да ни застигнат, със сигурност ще са лоши. В очите на обществото пък издирването не изглеждаше като нещо повече от едно всеобщо неудобство. Но сега, щом научиха за смъртта му, хората станаха необичайно невъздържани. Изведнъж се оказа, че всички го бяха познавали, всички бяха изгубили разсъдъка си от мъка, всички щяха да се опитат да живеят без него, доколкото това бе възможно.

— Той би искал така.

Това бе изречението, което чух безброй пъти от устата на хора, които си нямаха никаква представа какво би искал Бъни — от служители на колежа, от незнайни оплаквачи, от непознати, струпали се подсмърчащи пред столовата, от членовете на управителния съвет, които в своето отбранително изявление с внимателно подбрани думи заявиха, че „в съгласие с неповторимия дух на Бъни Коркоран и в съответствие на човеколюбивите и прогресивни идеали на колежа Хампдън“ правят голямо дарение на Американското сдружение за граждански свободи — организация, която Бъни със сигурност би възненавидял, ако знаеше за нейното съществуване.

Наистина мога да изпиша цели страници за общественото позьорство, което последва в дните след официалното обявяване на смъртта на Бъни. Наполовина спуснато знаме. Психологическите съветници бяха денонощно на разположение. Няколко чешита от факултета по политически науки носеха черни ленти над лактите си. Последва трескава суматоха, изпълнена със засаждане на дървета, заупокойни служби, набиране на средства и концерти. Едно момиче от първи курс направи опит за самоубийство, като изяде плодовете на нандината пред сградата на музикалния факултет. Мотивите й нямаха нищо общо с Бъни, но по някакъв начин цялата история бе преплетена с всеобщата истерия. Дни наред всички носеха слънчеви очила. Франк и Джъд както винаги бяха прегърнали мотото, че животът трябва да продължи и обикаляха наоколо със своята кутия от боя, за да събират пари за „Напиване с бира“ в памет на Бъни. Някои служители на колежа гледаха на това с лошо око, особено след като смъртта му бе съсредоточила общественото внимание върху огромния брой празненства, свързани с употреба на алкохол в Хампдън. Но Франк и Джъд не се трогваха.

— Той би искал да направим купон — отвръщаха те начумерено, което разбира се не беше вярно, но пък в Студентската служба живееха под постоянен страх от Франк и Джъд.

Бащите им бяха пожизнени членове на управителния съвет на колежа — бащата на Франк бе дарил пари за нова библиотека, а този на Джъд бе построил нова за физическия факултет, говореше се, че на практика двамата не можеха да бъдат изключени, а порицание от декана по учебната част нямаше да ги спре да сторят онова, което са си наумили. Тъй че „Напиването с бира“ се проведе, беше точно толкова безвкусно и несъстоятелно, колкото можеше да се очаква, но аз изпреварвам събитията.

Като цяло колежът Хампдън бе винаги странно предразположен към истерия. Дали от изолация, нездраво любопитство или просто от отегчение, но хората там бяха далеч по-лековерни и склонни да се въодушевяват, отколкото обикновено се смята за приемливо образованите. Тази херметическа и натегната атмосфера превръщаше колежа в тъмно петриево стъкло, бъкащо от мелодраматичност и неестественост. Спомням си един случай, когато всички бяха обзети от сляп животински ужас, предизвикан от това, че някой от града на шега пусна сирените на гражданската защита. Тогава някой каза, че е ядрено нападение. Всички телевизионни и радиовръзки, които никога не бяха свестни в планината, бяха особено лоши през онази нощ. От последвалата паника телефонната централа даде на късо и хвърли колежа в неконтролируем и почти невъобразим ужас. Автомобилите се блъскаха на паркинга. Хората пищяха, ридаеха, раздаваха собствеността си и се тълпяха на малки групички за успокоение и топлина. Няколко хипита се барикадираха в сградата на биологичния факултет, в единственото бомбоубежище и отказваха да пуснат всеки, който не знаеше текста на „Захарна магнолия“164. Образуваха се фракции и от хаоса се родиха водачи. В крайна сметка светът не бе унищожен, но хората си прекараха добре и години след това с наслада разказваха историята.

Изразяването на мъката по Бъни далеч не бе толкова драматично явление, но по много неща подобно — едно утвърждаване на общността, едно ясно формулирано изражение на почит и боязън. Девизът на Хампдън е „Учи се от делата“. Хората се наслаждаваха на усещането за неуязвимост и здраве, като ходеха на рап изпълнения на живо и концерти с флейта на открито, или се възползваха от извинението, да сравняват официално кошмари или нервни кризи. В известен смисъл това си бе чисто театралничене, но в Хампдън, където творческото изразяване се ценеше над всичко, театралниченето бе само по себе си вид работа. Хората приемаха мъката си сериозно както дечицата, понякога си играят доста мрачно и без никакво удоволствие в измислени офиси и магазини.

Особено траурът на хипитата имаше почти антропологична значимост. Приживе Бъни бе в почти непрестанна война с тях: те замърсяваха ваната с боите за дрехи и пускаха музикалните си уредби силно, за да го дразнят. Бъни ги бомбардираше с тенекиени кутии от безалкохолно и викаше охраната всеки път, щом му се стореше, че пушат трева. Сега, когато бе мъртъв, те отбелязаха преминаването му във вечните ловни полета по един безличен, почти племенен начин — припяваха, плетяха мандали, биеха барабани и изпълняваха собствените си неразбираеми и загадъчни ритуали. Хенри бе спрял да ги погледа от разстояние, подпрял металния връх на чадъра си във върха на обувката си в защитен цвят, с ластик от двете страни.

— „Мандала“ дума от пракрит165 ли е? — попитах го.

— Не — поклати той глава. — Санскрит. Означава „кръг“.

— Значи това е нещо хиндуистко, така ли?

— Не е задължително — отвърна Хенри, докато оглеждаше надменно хипитата, сякаш бяха животни в зоопарк. — Мандалите се свързват с тантризма. Самият тантризъм има покваряващо влияние над индийския будистки пантеон. Въпреки че негови елементи са усвоени и преобразувани от будизма още към 800-та година, тантризмът има своя научна традиция — изопачена според мен, но все пак традиция — и замлъкна, докато наблюдаваше едно момиче с дайре, която замаяно се въртеше на поляната. — Но ако трябва да отговоря на въпроса ти, да, мандалата има заслужено място в истинския будизъм. Открити са следи от нея по надгробни могили по долината на река Ганг, а и на други места, при това датират от първи век след Христа.

Когато препрочетох този откъс, ми се стори, че съм бил до известна степен несправедлив към Бъни. Хората наистина го харесваха. Никой не го бе познавал много добре, но една от особените черти на личността му бе, че колкото по-малко го бе познавал един човек, толкова повече му се струваше, че му е бил близък. От разстояние на времето характерът му създаваше образ на монолитност и цялостност, която всъщност бе нереална, като холограма. Отблизо той бе само петънца и светли точки, можеше да прокараш ръката си през него. Ако се отдалечиш на достатъчно разстояние обаче, илюзията отново си идваше на мястото и ето го Бъни, по-истински приживе, присвил очи иззад малките си очила, отмятащ с една ръка мокрия кичур коса от челото си.

Характер като неговия се разпада, когато бъде подложен на анализ. Той може да бъде обрисуван със забавна история, случайна среща или дочуто изречение. Хора, които никога не бяха говорили с него, изведнъж с голяма топлина си спомняха как са го видели да подхвърля пръчки на някакво куче или да краде лалета от учителската градина.

— Той докосваше живота на хората — каза административният директор на колежа и навеждайки се напред, се хвана здраво за катедрата с две ръце. Въпреки че щеше да повтори същото изречение по абсолютно същия начин след два месеца на заупокойната служба в памет на момичето от първи курс, което в крайна сметка постигна по-голям успех с бръснача, отколкото с отровните плодове на нандината, в случая с Бъни поне това важеше с особена сила. Той докосваше живота на хората, живота на непознатите по един напълно неочакван начин. Именно те жалеха за него истински или за онова, което си мислеха, че бе той. Мъката им не бе по-малка поради факта, че не познаваха добре нейния предмет.

Точно тази нереалност на характера му, тази прилика с анимационен герой, ако щете, която бе тайната на обаянието му, и която в крайна сметка направи смъртта му повод за толкова скръб. Подобно на велик комик, Бъни оцветяваше обкръжението, в което се озовеше. За да се наслади на постоянството му, човек трябваше да го види във всякакви изумителни ситуации: яздещ камила, бавещ бебе или пък в космоса. Сега, след смъртта му, това постоянство изкристализира и се преобрази в нещо напълно различно — добре познатият шегаджия от филмите доста изненадващо бе принуден да играе трагична роля.

Снегът най-накрая се стопи и изчезна толкова бързо, колкото се бе появил. За двадесет и четири часа се бе разтопил напълно, с изключение на няколко прекрасни тъмни кръпки из гората — покрити с бяла дантела клони, от които се отцеждат капки, пробиващи дупки в ледената кора — и кишавите сиви купчини край пътя. Поляната пред столовата се бе ширнала пуста като бойно поле от Наполеоновите войни: разорано, жалко и изпотъпкано от хорските крака.

Този период бе особен, накъсан. В дните преди погребението не се виждахме много. Семейство Коркоран отмъкнаха Хенри със себе си в Кънектикът, а Клоук, който ми се струваше на ръба на нервна криза, се настани неканен у Чарлс и Камила, където пиеше бира „Гролш“ със стекове и заспиваше на дивана с димяща цигара. Аз пък бях принуден да понасям Джуди Пуви и приятелките й Трейси и Бет.

— Ричард, — казваше Джуди и се пресягаше през масата, за да стисне ръката ми, — трябва да се храниш.

Редовно идваха да ме вземат, щом станеше време за ядене, а след това оставах пленник на малките занимания, които бяха планирали за мен — авто-кино, мексиканска храна или апартаментът на Трейси, където отивахме, за да пием „маргарити“ и да гледаме МТВ. Нямах нищо против киното, но непрекъснатото шествие от начоси и питиета с текила ми идваше в повече. Бяха луди за някакво питие, което наричаха „камикадзе“ и си умираха да боядисват коктейлите в ужасяващо електриково синьо.

Всъщност често се радвах на присъствието им. Въпреки всичките си пороци, Джуди бе добра душа, а и така обичаше да се разпорежда и бърбори, че колкото и да е странно, с нея се чувствах в безопасност. Не харесвах Бет. Тя се занимаваше с танци, беше от Санта Фе, с идиотски кикот и гумено лице, което усмивката изпъстряше с трапчинки.

В Хампдън я смятаха за красавица, но аз ненавиждах ленивата й походка, подобна на кокер шпаньол и гласа й на малко момиченце, който ми се струваше много престорен и често се израждаше до скимтене. Бе преживяла една-две нервни кризи, та понякога, докато й говорех, очите й се разширяваха и започваше да гледа втренчено, което ме изнервяше. Трейси бе страхотна. Беше красива еврейка с ослепителна усмивка и склонност да подражава на Мери Тайлър Мур166 като се прегръщаше сама или пък се въртеше с разперени ръце. Трите пушеха много и разказваха досадни истории:

— Та ти казвам, самолетът ни просто седя на пистата цели пет часа.

Говореха за хора, които не познавах, но аз, разсеяният опечален, можех спокойно да си зяпам през прозореца. Понякога ми писваше от тях, ала ако се оплачех от главоболие или просто казвах, че искам да си легна, Трейси и Бет изчезваха с предварително уговорена бързина, а аз оставах сам с Джуди. Предполагам, че ми е мислела доброто, но утешението, което искаше да ми предложи, не ми се нравеше, та само след десет или двадесет минути насаме с нея, отново бях готов да пия безброй маргарити и да гледам МТВ у Трейси.

От всички нас единствено Франсис не бе обременен с никого и от време на време се отбиваше да ме види. Понякога бях сам, но когато не бе така, сядаше вдървено на стола зад бюрото и се преструваше като Хенри, че разглежда книгите ми на гръцки, докато дори малоумната Трейси схващаше намека и си тръгваше. В мига, когато вратата се затвореше и стъпките отекнеха по коридора, той затваряше книгата, отбелязвайки мястото с пръст и се навеждаше напред, примигвайки развълнувано. По това време основната причина за тревогите ни бе аутопсията, поискана от семейството на Бъни. Бяхме шокирани, когато Хенри ни съобщи от Кънектикът, че са наредили аутопсия. Един следобед се измъкнал от къщата на семейство Коркоран и отишъл да се обади на Франсис от един монетен телефон под плющящите транспаранти и тенти на паркинг за продажба на употребявани автомобили, а далеч зад него се чувал грохотът на магистралата. Подслушал госпожа Коркоран, която казала на господин Коркоран, че така било най-добре и че в противен случай (Хенри се закле, че много ясно е чул) никога няма да знаят със сигурност.

Каквото и да говорят за вината, то тя определено придава на човека дяволски развинтено въображение. Прекарах две или три от най-кошмарните нощи в живота си изобщо, лежейки пиян, с отвратителен вкус на текила в устата, спохождан от тревожни мисли за частици от дрехи, отпечатъци от пръсти и косми. Всичко, което знаех за аутопсиите, бях научил от повторенията на „Куинси“, но така и не ми хрумна, че информацията ми би могла да бъде невярна, тъй като идва от телевизионен сериал. Нали проучваха внимателно тези неща, нали по време на снимките се консултираха с лекар? Изправих се, запалих лампите, устата ми бе оцветена в противно синьо. Но, когато повърнах алкохола в банята, той бе светъл на цвят, кристално чист, като вълна от освежаваща и дезинфекцираща тюркоазено синя вода за тоалетна.

Хенри имаше възможност да наблюдава семейство Коркоран в собствената им среда и много бързо разбра какво става. Франсис бе толкова щастлив от прекрасните новини, че дори не изчака Трейси и Джуди да излязат от стаята, а ми ги съобщи веднага на доста нескопосан гръцки, докато сладката и глупавичка Трейси на висок глас се чудеше защо настояваме да говорим за училище по това време.

— Не се страхувай — каза ми той. — Става дума за майка му. Безпокои се от безчестието, което синът й ще си навлече, ако го свържат с виното.

Не разбрах какво искаше да каже. Думата за „безчестие“ (ατϊμίά) означаваше и „загуба на граждански права“

— „Атимиа“ — повторих.

— Да.

— Но права имат живите, а не мъртвите.

— Οιμοι — каза Франсис и поклати глава. — О, Боже. Не. Не.

Озърна се, щракна с пръсти, а Джуди и Трейси го гледаха с интерес. Да водиш разговор на мъртъв език е много по-трудно, отколкото си мислите.

— Плъзнали са много слухове — продължи най-накрая той. — Майката скърби. Не за сина си — добави злобно, когато видя, че се каня да проговоря, — защото е зла жена. Тъжи повече за позора, сполетял дома й.

— Какъв е този позор?

— Οιυου — каза той нетърпеливо. — Φάρμακου. Опитва да намери начини, за да докаже, че тялото не съдържа вино — и тук използва много изискана и непреводима метафора: утайка в празния мех на тялото му.

— А защо, моля те, ще я е грижа?

— Защото съгражданите говорят. Позорно е, когато млад мъж умре пиян.

Беше истина, поне що се отнася до клюките. Първоначално госпожа Коркоран бе на разположение за всеки, който бе готов да я изслуша, но сега бе ядосана от неласкавата роля, която й бе отредена. Първоначалните статии, описващи я като „добре облечена“, „забележителна“, а семейството като „идеално“, отстъпиха място на подигравателни и смътно обвинителни материали от сорта на „МАМА КАЗВА: НЕ И МОЯТ СИН“. Въпреки че имаше само една жалка бирена бутилка, която да намеква за наличието на алкохол и никакви следи от наркотици, във вечерните новини психолозите говореха за проблеми в семейството, за явлението на отрицанието, като посочваха, че често склонността към пристрастяване се предава от родителя на детето. Ударът беше тежък. На отпътуване от Хампдън госпожа Коркоран премина през скупчилите се репортери, бившите й приятели, извърнала поглед и здраво стиснала зъби в съвършена, изпълнена с омраза, усмивка.

Разбира се, че не беше честно. От репортажите в новините човек би могъл да заключи, че Бъни е бил типичен представител на „злоупотребяващите с наркотици или алкохол“ или „трудни младежи“. Нямаше никакво значение, че всички, които го познаваха, включително и ние, отричаха, че Бъни е някакъв непълнолетен престъпник. Нямаше никакво значение, че аутопсията доказа, че в кръвта му има незначително съдържание на алкохол и никакви следи от наркотици. Нямаше никакво значение, че дори не бе непълнолетен. Слуховете, които кръжаха като лешояди над тялото му, най-после се бяха спуснали и впили нокти. Резултатите от аутопсията бяха оповестени в скучен абзац на задните страници на Хампдънския „Екзаминър“. В колежанския фолклор Бъни бе запомнен като залитащ непълнолетен пияница. Първокурсниците все още призовават в затъмнени стаи обвития му в бирени изпарения призрак заедно с обезглавените в автомобилната катастрофа, момичето, което било неистова почитателка на Франк Синатра и се обесило на тавана на Пътнам и останалите от фантомната гвардия Хампдънски мъртъвци.

Погребението бе насрочено за сряда. В понеделник сутринта открих две писма в пощенската си кутия: едното от Хенри, другото от Джулиан. Първо отворих това на Джулиан. Пощенският печат бе от Ню Йорк, а самото писмо бе написано набързо с червената химикалка, с която проверяваше съчиненията ни по гръцки.

„Скъпи Ричард,

Колко нещастен съм тази сутрин — така, както ще бъда безброй утрини за напред. Новината за смъртта на нашия приятел ме натъжи неимоверно. Не знам дали сте се опитвали да се свържете с мен, махнах се. Не се чувствах добре, съмнявам се, че ще се върна в Хампдън след погребението…

Тъжно е, като се замисля, че сряда ще бъде последният ден, в който ще сме заедно. Надявам се, че когато четеш това, си в добро здраве. То носи любов.“

В края на листа бе изписал инициалите си.

Писмото на Хенри от Кънектикът бе тромаво като шифрован текст от Западния фронт.

„Скъпи Ричард,

Надявам се, че си добре. От няколко дни съм в дома на семейство Коркоран. Чувствам, че съм далеч по-малка утеха, отколкото те, в тежката си скръб, са склонни да признаят. Въпреки това ми позволяват да им помагам, поемайки най-различни ангажименти.

Господин Коркоран ме помоли да пиша на приятелите на Бъни в училище и да ги поканя да прекарат нощта преди погребението в дома му. Разбрах, че ще ги настанят в мазето. Ако не възнамеряваш да присъстваш, обади се на госпожа Коркоран, за да я уведомиш.

Очаквам да те видя на погребението, а се надявам да се видим и по-рано.“

Под писмото нямаше подпис, само едно двустишие от „Илиада“ на гръцки. Беше от единадесета книга, в която Одисей е откъснат от приятелите си и се озовава сам на вражеска територия:

„… който е храбър, ще трябва в борбата докрай да остане“167

До Кънектикът пътувах с Франсис. Очаквах, че близнаците ще дойдат с нас, но те потеглиха ден по-рано заедно с Клоук, който за всеобща изненада бе получил лична покана от госпожа Коркоран. Мислихме, че изобщо няма да го поканят. Госпожа Коркоран дори бе отказала да говори с него, след като Скиола и Давънпорт го хванаха, когато се опитваше да се измъкне от града.

— Опитва се да излезе с чест от ситуацията — коментира Франсис.

В крайна сметка Клоук получи лична покана, а чрез Хенри бяха поканени и приятелчетата му Руни Уин и Брам Джързи.

В интерес на истината семейство Коркоран бяха поканили доста хора от Хампдън — познати от сградата, в която спеше, хора, за които не знаех, че са се познавали с Бъни. Едно момиче, Софи Диърболд, което познавах бегло от часовете по френски, щеше да пътува с Франсис и мен.

— Откъде се познават с Бъни? — попитах Франсис на път за дома й.

— Не мисля, че я е познавал, поне не много добре. Обаче като първокурсник си падаше по нея. Сигурен съм, че на Марион изобщо няма да й хареса, че са я поканили.

Страхувах се, че пътуването ще бъде доста неловко, но облекчението да си до непознат бе прекрасно. Почти се забавлявахме, радиото работеше, Софи, която имаше кафяви очи и дрезгав глас, се бе облакътила на предните седалки и си говореше с нас, а не бях виждал Франсис в добро настроение от векове.

— Приличаш на Одри Хепбърн, знаеш ли? — каза й той.

Тя ни черпеше с ментови бонбони и топчета дъвка с вкус на канела, разказваше смешни истории. Смеех се, гледах през прозореца и се молех да пропуснем отбивката. Никога в живота си не бях ходил в Кънектикът. Никога не бях ходил и на погребение.

Шейди Брук се намираше на един тесен път, който се отклоняваше рязко от магистралата и в продължение на километри се виеше над мостове, край ниви, пасбища и полета. След известно време хълмистите ливади се превърнаха в игрище за голф. На полюляващата се, опушена, дървена табела пред сградата на клуба в стил „псевдо-тюдор“ бе изписано „ШЕЙДИ БРУК КЪНТРИ КЛЪБ“. След него се появиха къщите — големи, красиви, просторни, всяка една разполагаше с шест-седем акра земя.

Мястото приличаше на лабиринт. Франсис гледаше номерата на пощенските кутии, поемаше по поредната погрешна следа, после отново се връщаше, ругаеше, а скоростите престъргваха. Нямаше никакви знаци и никаква очевидна логика в номерацията на къщите, вече половин час се щурахме като слепи насам-натам и у мен се зароди надеждата, че изобщо няма да я открием, че просто ще обърнем и ще поемем на едно весело пътуване обратно към Хампдън.

Разбира се, че я намерихме. Намираше се в края на своето отклонение и бе голяма, модерна къща с „архитектурни“ претенции, от белосан кедър, а раздвижените й нива и асиметрични тераси бяха съзнателно голи. Дворът бе покрит с черен вулканичен камък, нямаше почти никаква зеленина с изключение на няколко дървета гинко в ултрамодерни саксии, поставени на разстояние една от друга за постигане на драматичен ефект.

— Ау — възкликна Софи, която като истински Хампдънски възпитаник не пропускаше да отдаде почит на Новото.

Погледнах към Франсис, но той сви рамене и каза просто:

— Майка му харесва съвременна архитектура.

Никога не бях виждал мъжа, който отвори вратата, но с неприятно чувство, като насън, го разпознах веднага. Беше едър, със зачервено лице, широка челюст и голяма глава с побелели коси. Известно време ни зяпа, а малката му уста оформи стегнато и заоблено „о“. Сетне изненадващо, по момчешки бързо, се хвърли напред и сграбчи ръката на Франсис.

— Виж ти, виж ти, виж ти — гласът му бе носов, бъбрив, гласът на Бъни. — И ако това не е старият Рижко. Как си, момче?

— Благодаря, добре — отвърна Франсис, изненадах се от дълбочината и топлината, с която го изрече, а и от силата, с която върна ръкостискането.

Господин Коркоран преметна тежката си ръка през врата му и го придърпа.

— Това е моето момче — обърна се той към нас със Софи и посегна, за да разроши косата на Франсис. — Всичките ми братя бяха рижи, но нито един от синовете ми не се роди с червена коса. Не го разбирам. Как си, мила? — обърна се той към Софи, отмахна ръката си и я протегна към нейната.

— Здравейте, аз съм Софи Диърболд.

— Браво, много си хубава. Нали е хубава, момчета? Приличаш на леля си Джийн, скъпа.

— Моля? — попита Софи след известно недоумение.

— Ами, леля ти, скъпа. Сестрата на баща ти. Не познавам други от семейство Диърболд тук. Познавах един на име Брийдлоу, но това май беше преди двадесет години. Занимаваше се с търговия. Казват, че измамил съдружника си с цели пет милиона.

— Аз не съм оттук.

Той повдигна вежда и я погледна по начин, който напомняше за Бъни.

— Така ли?

— Да.

— Не си от Шейди Брук? — изрече го така, сякаш не можеше да повярва.

— Не.

— А откъде си, скъпа? От Гринич?

— Детройт.

— Бог да те благослови! Изминала си цялото това разстояние!

Софи поклати глава, усмихна се и точно започна да обяснява, когато без никакъв преход господин Коркоран я прегърна и избухна в сълзи.

Застинахме от ужас. Очите на Софи, които ни гледаха над тресящите му се рамене, изразяваха учудване и потрес, сякаш я бе пронизал с нож.

— О, скъпа — ридаеше той, заровил лице дълбоко във врата й. — Скъпа, как ще продължим да живеем без него?

— Господин Коркоран, успокойте се — каза Франсис и го подръпна за ръкава.

— Толкова много го обичахме, скъпа — хлипаше господин Коркоран. — Нали? Той и теб обичаше. Би искал да го знаеш. Знаеш го, нали, скъпа?

— Господин Коркоран — каза Франсис, сграбчи го за рамото и здраво го разтърси. — Господин Коркоран.

Той се обърна и с ридания се отпусна върху Франсис.

Изтичах от другата му страна и успях да прокарам ръката му над врата си. Коленете му се огъваха, почти ме събори, но някак си, олюлявайки се от тежестта му, двамата с Франсис успяхме да го изправим на крака, да го вкараме вътре, заклатушкахме се надолу по коридора и го настанихме в един стол.

— По дяволите — чух Софи да прошепва, — по дяволите.

Той все още плачеше. Лицето му бе мораво. Сграбчи ме за китката, когато посегнах да отпусна яката му.

— Няма го — нададе вой и ме погледна право в очите. — Моето момче.

Безпомощният му и безумен взор ме тресна като бухалка. Изведнъж и наистина за първи път ме връхлетя горчивата и фатална истина за случилото се и за злото, което бяхме сторили. Все едно се бях блъснал с всички сили в тухлена стена. Пуснах яката му, защото се чувствах напълно безсилен. Исках да умра.

— О, Боже — смотолевих. — Бог ми е свидетел, съжалявам…

Някой яростно ме ритна в глезена. Беше Франсис. Лицето му бе бяло като тебешир.

Пред очите ми се извъртяха звезди от болка. Вкопчих се в облегалката на стола, затворих очи и видях ярки червени петна, а риданията прииждаха на равни интервали и ме застигаха като удари на тояга.

А после, съвсем внезапно, спряха. Настана тишина. Отворих очи. По лицето на господин Коркоран все още се стичаха последните сълзи, но иначе бе приел друго изражение и гледаше с интерес малкия кокер шпаньол, който тайно гризеше върха на обувката му.

— Джини — каза той строго. — Лошо момиче. Мама не те ли изведе? А?

После изгука, наведе се, грабна палето, чиито лапи яростно гребяха във въздуха и го изнесе от стаята.

— Хайде, бягай — чух го да казва безгрижно. — Спасявай се.

Някъде със скърцане се отвори външна врата. Само след миг той се върна, вече спокоен, лъчезарен — татко от реклама.

— Е, деца, някой от вас да иска бира? — попита.

Бяхме останали без думи. Никой не му отговори. Зяпнах го, разтреперан и пребледнял.

— Хайде, момчета — каза той и смигна. — Никой ли не иска?

Накрая Франсис прочисти гърлото си със стържещ звук.

— Мисля, че бих взел една, да.

Последва мълчание.

— Аз, също — каза Софи.

— Три? — попита ме весело господин Коркоран и ми показа три пръста.

Раздвижих устни, но от устата ми не излезе нито звук.

Той наклони глава на една страна, сякаш се опитваше да ме фиксира със здравото си око.

— Май не се познаваме, нали така, синко?

Поклатих глава.

— Макдонълд Коркоран — каза и се наведе напред, за да ми подаде ръка. — Наричай ме Мак.

Измънках своето име.

— Как се казваш? — попита ме весело и с ръка зад ухото.

Отново го повторих, но този път по-силно.

— А! Значи ти си онзи от Калифорния! Къде ти е загарът, момче? — изсмя се силно на шегата си и излезе да донесе бирите.

Тръснах се изтощен на стола. Повдигаше ми се. Намирахме се в много просторна стая, като че излязла от „Аркитекчъръл дайджест“, голяма и прилична на галерия, с оберлихти и камина от неодялани камъни, с тапицирани в бяла кожа столове и маса с бъбрековидна форма — модерна, скъпа, италианска работа. По протежение на черната стена имаше дълъг шкаф със стъклена витрина, пълен с купи, ленти, училищни и спортни награди. В злокобна близост с тях се намираха няколко големи погребални венци, които в съчетание с трофеите придаваха на стаята облик на приемната на някой жокей клуб.

— Красива стая — каза Софи. Гласът й отекваше сред блесналите повърхности и полирания под.

— Благодаря ти, скъпа — отвърна господин Коркоран от кухнята. — Миналата година бяхме в „Хаус Бютифъл“, а по-предишната на страниците за вътрешно обзавеждане в „Таймс“. Нещата не са точно по мой вкус, но Кати е декораторът в семейството.

Звънна се на входната врата. Спогледахме се. Пак се позвъни, два напевни удара на камбанки, госпожа Коркоран се появи с потракване на токчета от задната част на къщата и мина край нас без да каже нищо, нито ни погледна.

— Хенри — извика. — Гостите ти са тук — и отвори входната врата. — Здравей — поздрави момчето с доставките, което бе отвън. — Кой си ти? От цветарницата „Сънсет“ ли си?

— Да, госпожо. Моля, подпишете.

— Не бързай толкова. Преди известно време говорих с твоите хора. Искам да знам кой е доставил всички тези венци, докато сутринта съм била навън.

— Не съм ги доставил аз. Сега ми започна смяната.

— Нали работиш за цветарницата „Сънсет“?

— Да, госпожо — съжалих го. Беше тийнейджър с петна от крем против акне по цялото лице.

— Изрично посочих, че вкъщи трябва да се носят само аранжирани кошници с цветя и растения. Всички тези венци трябва да бъдат в погребалната агенция.

— Съжалявам, госпожо. Ако желаете, обадете се на управителя…

— Боя се, че не ме разбираш. Не искам тези венци в дома си. Искам да ги натовариш в камионетката си и да ги отнесеш в погребалната агенция. Изобщо не се опитвай да ми пробуташ и този — каза му тя, докато той й подаваше крещящ венец от червени и жълти карамфили. — Само ми кажи от кого е.

Момчето присви очи над листа.

— Господин и госпожа Робърт Бартъл поднасят своите съболезнования.

— А! — каза господин Коркоран, който се бе върнал с бирите, които не бе понесъл на табла и неумело стискаше в ръцете си. — Този е от Бети и Боб?

Госпожа Коркоран не му обърна внимание.

— Мисля, че можеш да дойдеш и да внесеш тези папрати — обърна се към доставчика, докато гледаше с омраза някакви увити във фолио саксии.

След като момчето си тръгна, госпожа Коркоран започна да проверява папратите като повдигаше стръковете и търсеше мъртви листа, а на обратната страна на пликовете си отбелязваше нещо с малък молив със сребърна капачка. На съпруга си каза:

— Видя ли венеца от семейство Бартъл?

— Много мило от тяхна страна.

— Никак даже, не смятам, че е подходящо един служител да изпраща такова нещо. Чудя се дали Боб няма да ти поиска увеличение на заплатата?

— Не и сега.

— Невероятно — виж на какво приличат тези цветя! — продължи тя и забучи показалец в пръстта. — Тази иглика е почти увехнала. Луиз би се потресла, ако знаеше.

— Важен е жестът.

— Знам, но въпреки това, ако съм научила едно нещо от всичко това, то е никога повече да не поръчвам цветя от „Сънсет“. Растенията от „Тина’с Флауърланд“ са толкова по-хубави. Франсис — продължи тя със същия отегчен тон и без да вдига глава, — не си идвал да ни видиш от миналия Великден.

Франсис отпи от бирата.

— А, благодаря, добре съм — отвърна той театрално. — А ти как си?

Госпожа Коркоран въздъхна и поклати глава.

— Ужасно трудно е. Всички се опитваме постепенно да свикнем. Досега не съм знаела колко е трудно за един родител просто да забрави и… Хенри, ти ли си? — попита остро, когато чу, че някой се тътри на площадката на стълбите.

Пауза.

— Не, мамо, аз съм.

— Отиди да го потърсиш, Пат, кажи му да слезе — и пак се обърна към Франсис. — Тази сутрин получихме от майка ти прекрасен букет лилиуми. Как е тя?

— Добре е. Сега е в града. Беше много разстроена — додаде неловко Франсис, — когато научи за Бъни. (Франсис бе споделил с мен, че изпаднала в истерия по телефона и трябвало да гълта хапчета.)

— Тя е толкова прекрасен човек — каза мило госпожа Коркоран. — Стана ми толкова мъчно, когато научих, че са я приели в клиниката „Бети Форд“.

— Остана там само няколко дни — отвърна Франсис.

Тя го погледна учудено.

— Така ли? Значи е на оправяне? Чувала съм само отлични неща за това място.

Франсис се изкашля.

— Ами, тя отиде основно, за да си почине. Нали знаеш, че мнозина го правят.

Госпожа Коркоран го погледна с подчертана изненада.

— Нали нямаш нищо против, че го обсъждаме? Не мисля, че трябва да се смущавам. Според мен е изключително модерно, че майка ти е осъзнала, че се нуждае от помощ. До не много отдавна хората не си признаваха проблеми от този род. Когато бях момиче…

— Така, така, говорим за вълка — оживи се господин Коркоран.

Облеченият в тъмен костюм Хенри слизаше по скърцащите стълби с вдървена и отмерена походна.

Франсис се изправи. Аз също. Той не ни обърна внимание.

— Ела при нас, момче — каза господин Коркоран. — Вземи си една биричка.

— Не, благодаря — отвърна Хенри.

Разтревожих се, когато видях отблизо колко бе блед. Лицето му бе оловно сиво, а по челото му бяха избили ситни капки пот.

— Какво правите цяла сутрин горе, момчета? — попита господин Коркоран с пълна с лед уста.

Хенри примигна срещу него.

— А? — каза шеговито господин Коркоран. — Зяпахте списания с разголени момичета? Или правихте любителско радио?

Хенри прокара ръка по челото си — видях, че тя леко потреперваше.

— Четох — каза той.

— Чел си? — попита господин Коркоран, така сякаш никога не бе чувал за подобно занимание.

— Да, господине.

— Какво? Нещо интересно?

— „Упанишадите“.

— Ама и ти си един умник. Долу в мазето имам цяла лавица с книги, можеш да им хвърлиш един поглед, ако искаш. Дори и няколко стари романа с Пери Мейсън. Доста са добри. Точно като телевизионния сериал, само че тук Пери се сближава с Дела и понякога казва „по дяволите“ и разни такива.

Госпожа Коркоран се изкашля.

— Хенри — каза тя любезно и посегна за питието си, — сигурна съм, че младите хора биха желали да видят къде ще спят. Вероятно имат и багаж в автомобила.

— Добре.

— Провери дали в банята долу има достатъчно кърпи за миене на лице и хавлии. Ако няма, вземи няколко от шкафа за бельо в коридора.

Хенри кимна, но преди да успее да отговори, зад него изведнъж застана господин Коркоран.

— Това момче — каза той и го удари по гърба (видях как Хенри сви врат и заби зъби в долната си устна), — е едно на милион. Не е ли истински принц, Кати?

— Със сигурност ни помогна доста — отвърна хладно госпожа Коркоран.

— Можеш да заложиш главата си, че е така. Не знам какво щяхме да правим през тази седмица, ако не беше той. Деца — продължи господин Коркоран, стиснал здраво рамото на Хенри, — молете се да имате такъв приятел. Хора като него не се срещат всеки ден. Не, господа. Защото никога няма да забравя първата вечер на Бъни в Хампдън, когато ми се обади по телефона и ми каза „Татко, татко, трябва да видиш откачалката, която ми натресоха за съквартирант.“ Казах му „Дръж се, сине, дай му възможност.“ И преди да се усетя, се започна Хенри това, Хенри онова, та в крайна сметка промени специалността си и записа старогръцки. Замина за Италия. Беше щастлив като малко дете — очите му се напълниха със сълзи. — А това показва — продължи той, разтърсвайки рамото на Хенри в израз на малко грубовата привързаност, — че по дрехите посрещат, но по ума изпращат. Хенри може да има вид на глътнал бастун, но никога не е имало по-добър приятел от него. Последният път, когато говорих с Бъни, той бе толкова въодушевен от пътуването до Франция с този приятел тук през лятото…

— Стига, Мак — каза госпожа Коркоран, но беше твърде късно. Той отново плачеше.

Не беше толкова зле колкото първия път, но въпреки това беше тежко. Господин Коркоран прегърна Хенри и зарида на рамото му, а Хенри просто стоеше, загледан измъчено в пространството със стоическо спокойствие.

Всички се чувствахме неудобно. Госпожа Коркоран започна да се рови из цветята в саксиите, а аз, с пламнали уши, бях забил поглед в скута си, когато се тръшна врата и двама млади мъже се появиха в просторното и високо преддверие. Човек нито за миг не можеше да сбърка кои са те. Светлината идваше зад тях и не можех да видя добре нито един от двамата, те се смееха и говореха, за Бога, и смехът им, пронизващ, подигравателен и изпълнен с живот, внезапно и силно прободе сърцето ми, защото напомняше за Бъни.

Отправиха се към баща си, без да обръщат внимание на сълзите му.

— Ей, тате — каза по-големият. Имаше къдрава коса, беше на около тридесет години и много приличаше на Бъни в лице. Високо на хълбока си бе подпрял бебе с малка бейзболна шапка, на която пишеше „Ред Сокс“.

Другият брат, луничав, по-слаб, по-мургав и с черни кръгове под сините очи, взе бебето.

— Ето, отиди при дядо.

Господин Коркоран веднага спря да плаче, вдигна бебето високо във въздуха и го погледна с обожание.

— Шампионе! — извика той. — Разходи ли се с татко и чичо Брейди?

— Водихме го в „Макдоналдс“ — каза Брейди. — Взехме му детско меню.

Господин Коркоран зяпна от учудване.

— Цялото ли го изяде? — попита бебето. — Цялото детско меню?

— Кажи „да“ — изгука бащата на бебето. — „Да, деденце.“

— Глупости, Тед — каза през смях Брейди. — Той не хапна и хапка.

— Но пък в кутията имаше изненада, нали? Нали? А?

— Дай да я видим — каза господин Коркоран и бързо започна да разтваря пръстчетата на бебето от дръжката на кутията.

— Хенри — вметна госпожа Коркоран, — би ли взел багажа на младата дама. Заведи я в стаята й. Брейди, ти можеш да заведеш момчетата долу.

Господин Коркоран бе взел от бебето играчката — пластмасов самолет — и си играеше с него във въздуха.

— Виж! — каза той с тихо благоговение.

— Тъй като става дума само за една нощ — обърна се госпожа Коркоран към нас, — надявам се, че няма да имате нищо против да спите двамата в една стая.

Вече излизахме с Брейди, когато господин Коркоран тръсна бебето на килимчето пред камината, затъркаля се около него и започна да го гъделичка. През цялото време, докато слизахме надолу по стълбите, чувах силните писъци на бебето изпълнени с ужас и задоволство.

Щяхме да спим в приземния етаж. Покрай черната стена, близо до масите за тенис и билярд, бяха наредени няколко походни легла, а в единия ъгъл имаше купчина спални чували.

— Не е ли отвратително — каза Франсис в мига, когато останахме сами.

— Това е само за една нощ.

— Не мога да спя с много хора в една стая. Няма да мигна цяла нощ.

Седнах на едно походно легло. Из стаята се носеше мирис на спарено и застояло, а от лампата над билярдната маса струеше зелена, потискаща светлина.

— А и е много прашно — каза Франсис. — Мисля, че трябва да отидем на хотел.

Подсмърчаше шумно и мърмореше за прахта, докато търсеше пепелник. Със същия успех в стаята можеше да нахлуе и смъртоносния радон168, изобщо не ми пукаше. Единственото, за което се чудех, бе как, небеса, как, всемилостиви Боже, щях да издържа часовете, които ми предстояха. Бяхме тук едва от двадесет минути, но вече ми се искаше да се застрелям.

Той все още мърмореше, аз все още бях погълнат от отчаяние, когато при нас слезе Камила. Носеше нефритени обици, лачени обувки и спретнат, черен кадифен костюм по тялото.

— Здравей — каза Франсис и й подаде цигара. — Хайде да се настаним в „Рамада Ин“.

Осъзнах колко много ми е липсвала през последните дни, когато постави цигарата между напуканите си устни.

— Е, не ви е чак толкова зле — отвърна тя. — Снощи аз трябваше да спя с Марион.

— В една и съща стая?

— В едно и също легло.

Очите на Франсис се разшириха от възхищение и ужас.

— Настина ли? Леле. Това е ужасно — каза той тихо и с уважение.

— Сега Чарлс е горе с нея. Тя е в истерия, защото някой е поканил горкото момиче, което пристигна с вас.

— Къде е Хенри?

— Още ли не сте го видели?

— Видях го. Не съм говорил с него.

Камила направи пауза, за да издуха облак дим.

— Как ви се струва?

— Виждал съм го и в по-добро състояние. Защо?

— Защото е болен. Отново тези главоболия.

— От лошите ли са?

— Така казва.

Франсис я погледна с недоверие.

— Как тогава се държи на крака и ходи?

— Не знам. Упоил се е. Дни наред пие хапчета.

— А къде е сега? Защо не си е легнал?

— Не знам. Госпожа Коркоран току-що го изпрати до Къмбърланд Фармс, за да донесе четвърт мляко за проклетото бебе.

— В състояние ли е да шофира?

— Нямам никаква представа.

— Франсис — казах, — цигарата ти!

Той подскочи, посегна към нея прекалено бързо и си изгори пръстите. Беше я оставил на ръба на билярдната маса и тя беше прогорила дървото, едно черно петно се разпростираше по политурата.

— Момчета? — извика госпожа Коркоран от върха на стълбите. — Момчета? Може ли да сляза, за да проверя терморегулатора?

— Бързо — прошепна Камила, докато смачка цигарата си. — Не трябва да пушим тук.

— Кой е там? — остро попита госпожа Коркоран. — Гори ли нещо?

— Не, госпожо — отвърна Франсис, избърса изгореното място и побърза да скрие фаса, докато тя слизаше по стълбите.

Беше една от най-лошите нощи в живота ми. Къщата се пълнеше с хора, часовете се влачеха в ужасяваща, променлива мъгла от роднини, съседи, плачещи деца, покрити ястия, запушени алеи, звънящи телефони, ярки светлини, непознати лица и неловки разговори. Някакъв груб и суров наглед мъж ме приклещи в един ъгъл, където ме държа с часове, за да ми се хвали с риболовни състезания и бизнеса си в Чикаго, Нашвил и Канзас Сити. Накрая се извиних и се заключих в банята на горния етаж, където не обърнах внимание на думкането и жаловитите викове на някакво незнайно хлапе, което със сълзи на очи ме молеше да го пусна.

Вечерята бе определена за седем часа и представляваше неапетитно съчетание от изискана, приготвена в ресторант храна — салата с кускус, патица в кампари, малки хапки пастет от гъши дроб — и храна, приготвена от съседите: риба тон с ориз, пудинги в пластмасови кутии и някакъв ужасяващ десерт, наречен „лудия сладкиш“, който дори не мога да опиша. Хората се размотаваха насам-натам с картонени чинии. Вън бе тъмно и валеше. Хю Коркоран, по риза, се разхождаше с бутилка алкохол и си проправяше път сред мрачната и шепнеща тълпа. Мина край мен, без да ме погледне. От всички братя той най-много приличаше на Бъни (смъртта му започваше да прилича на някакъв кошмарен размножителен акт, защото все повече и повече Бъниевци се появяваха, накъдето и да погледнех, като че ли извираха от ламперията). Да гледаш Хю, бе все едно да гледаш в бъдещето и да виждаш как Бъни би изглеждал на тридесет и пет, точно както когато погледнех баща му, го виждах на шестдесет. Познавах го, но той мен не. Обзе ме силното и почти неустоимо желание да го хвана за ръката и да му кажа нещо, какво обаче не знаех, просто за да видя как смръщва вежди по толкова познатия за мен начин, за да видя озадаченото изражение в наивните, мътни очи.

„Аз убих с брадва старата лихварка и сестра й Лизавета, и ги обрах.“

Смях, световъртеж. Непознатите продължаваха да се разхождат и да ме заговарят. Измъкнах се от един от младите братовчеди на Бъни, който, щом разбра, че съм от Калифорния, започна да ми задава сложни въпроси за сърфинга, заплувах сред поклащащата се тълпа и открих Хенри. Стоеше съвсем сам пред една стъклена врата, с гръб към стаята и пушеше цигара.

Застанах зад него. Не ме погледна, нито пък ми проговори. Вратите гледаха към гола, ярко осветена тераса — черен вулканичен камък, лигуструм в бетонни урни и артистично начупена на парчета бяла статуя на земята. Дъждът се спускаше пред прожекторите, които бяха поставени под такъв ъгъл, че да хвърлят дълги и драматични сенки. Ефектът бе футуристичен, сякаш след ядрена война, но същевременно и древен, като някакъв настлан с пемза двор в Помпей.

— Това е най-грозната градина, която някога съм виждал — казах.

— Да — отвърна Хенри. Беше много блед. — Чакъл и пепел.

Зад нас хората се смееха и говореха. През опръсканите от дъжда стъкла светлините предизвикваха илюзията, че по лицето му се стичаха капки.

— Не е ли по-добре да полегнеш — казах след известно време.

Той прехапа долната си устна. Пепелта на цигарата му бе дълга около два сантиметра и половина.

— Лекарствата ми свършиха.

Погледнах го в профил.

— Можеш ли да издържиш?

— Ще трябва, нали? — отвърна той, без да се помръдне.

След като влязохме, Камила заключи вратата на банята и двамата, застанали на четири крака, започнахме да преравяме купчината от шишета с таблетки под умивалника.

— За високо кръвно налягане — каза тя.

— Не.

— За астма.

На вратата се почука.

— Заето — провикнах се.

Камила се бе навряла в шкафа чак до водопроводните тръби и навън се подаваше само тялото й от кръста надолу. Чувах как подрънкват шишетата.

— Вътрешно ухо? — каза тя с приглушен глас. — По една капачка два пъти на ден?

— Дай да видя.

Подаде ми някакви антибиотици, които бяха поне отпреди десет години.

— Няма да свърши работа — казах и се приближих. — Да виждаш нещо, което няма етикет, позволяващ да бъде допълван? Нещо от зъболекар, например?

— Не.

— „Може да предизвика замайване“? „Не шофирайте и не работете със сложна апаратура“?

Някой отново почука на вратата и завъртя дръжката. Аз почуках отвътре, после се пресегнах и отворих двата крана на чешмата докрай.

Откритията ни не бяха кой знае какви. Ако Хенри се бе допрял до отровен бръшлян, имаше сенна хрема, ревматизъм или остър инфекциозен конюнктивит, щяхме да го оправим, но единственото болкоуспокояващо бе „Екседрин“. От чисто отчаяние взех цяла шепа и още две съмнителни капсули от шише, на което пишеше, че предизвикват замайване, но подозирах, че са антихистамини.

Мислех си, че загадъчният ни гост си е тръгнал, но когато решихме да се измъкнем, открихме Клоук, който се спотайваше отвън. Погледна ме презрително, но после зяпна, когато зад мен се появи Камила с разрошена коса и оправяща полата си.

Дори и да бе изненадана да го види, тя не го показа.

— Ей, здравей — поздрави и се наведе да изтупа коленете си.

— Здрасти — отвърна Клоук и погледна встрани със заучен и високомерен израз. Знаехме, че той се интересуваше от нея, но дори и да не я харесваше, Камила не бе от онези момичета, от които очакваш да се натискат с някого в заключена баня.

Тя мина между нас и тръгна надолу по стълбите. Тръгнах след нея, но Клоук се изкашля многозначително и аз се обърнах.

Облегна се на стената и ме погледна така, сякаш му бях ясен още от мига, в който съм се родил.

— Така — каза той. Ризата му не бе гладена, а краищата й се подаваха отвън. Очите му бяха червени, но не знаех дали е друсан или просто уморен. — Как върви?

Спрях се на площадката. Камила бе в края на стълбите и не можеше да ни чуе.

— Добре — отговорих.

— Какво става?

— Моля?

— Внимавайте Кати да не ви хване да се натискате в банята й. Веднага ще ви изпрати на автогарата.

Тонът му бе неутрален. Въпреки това ми напомни за историята с приятеля на Мона от миналата седмица. Клоук не излъчваше почти никаква физическа заплаха, а освен това си имаше достатъчно проблеми.

— Виж — казах, — разбрал си погрешно.

— Не ми пука. Просто ти казвам.

— Добре, аз ти казвам. Ако искаш вярвай, все ми е тая.

Клоук мързеливо бръкна в джоба си и извади пакет „Малборо“, толкова измачкан и сплескан, че не ми се струваше възможно вътре да има цигара. Каза:

— Мислех, че се вижда с някого.

— За Бога!

Той сви рамене.

— Не е моя работа — продължи, извади една изкривена цигара и смачка празния пакет в ръката си. — В колежа хората ме притесняваха, така че преди да дойдем тук, отидох да спя у тях. Чух я да говори по телефона.

— Какво каза?

— А, нищо, но когато я чуеш да шепне в два-три през нощта, започваш да си задаваш въпроси — той се усмихна мрачно. — Предполагам, мислела е, че съм дълбоко заспал, но да ти призная, не спях толкова добре… Така да е — вметна, когато видя, че не му отговарям. — Нищо не знаеш за това.

— Не знам.

— Вярно бе.

— Наистина не знам.

— Тогава какво правехте там вътре?

Погледнах го за миг, после извадих шепата хапчета и протегнах отворена длан, за да ги види.

Наведе се напред със сключени вежди, а после доста изненадващо мътните му очи се избистриха и придобиха разумен изглед. Съвсем делово избра една капсула и я вдигна към светлината.

— Какво е? Знаеш ли?

— „Судафед“ — отговорих. — Не си прави труда. Тук няма нищо.

Подсмихна се.

— Знаеш ли защо? — и за първи път ме погледна с истинска добронамереност. — Защото не сте търсили на правилното място.

— Моля?

Погледна през рамо.

— Надолу по коридора. След спалнята на домакините. Щях да ти кажа, ако беше попитал.

Зяпнах го.

— Откъде знаеш?

Прибра капсулата в джоба си и ме погледна с недоумение:

— Почти съм израснал в този дом. Добрата Кати взема поне шестнадесет различни вида приспивателни.

Погледнах към затворената врата на спалнята на домакините.

— Не. Не сега.

— Защо не?

— Заради бабата на Бъни. Трябва да полегне, след като хапне. Ще дойдем по-късно.

Положението долу се бе прояснило, но не много. Камила никъде не се виждаше. Отегченият и пиян Чарлс се бе свил в един ъгъл и притискаше чаша в слепоочието си, а разплаканата Марион му бръщолевеше нещо, косата й бе пристегната назад с една от онези огромни панделки, предлагани в каталога на „Талботс“. Не бях имал възможност да говоря с Чарлс, тъй като тя почти неотлъчно бе до него, откакто бяхме пристигнали. Не знам защо се бе лепнала за него толкова здраво, може би защото не говореше с Клоук, а братята на Бъни бяха или женени, или сгодени, а от останалите мъже в нейната възрастова група — братовчедите на Бъни, Хенри и аз, Брам Джързи и Руни Уин, Чарлс бе най-добре изглеждащият.

Той погледна към мен над рамото й. Не ми стискаше да се приближа и да го спася, затова погледнах встрани, но точно тогава някакъв мъник, който бягаше от своя брат, ухилен и с големи уши като дръжки на чаша, се мушна между краката ми и едва не ме събори.

Започнаха да се въртят около мен. По-малкият, ужасен и пищящ, се хвърли на пода и ме сграбчи за коленете.

— Задник — подсмъркна малкият.

Другият се спря, отстъпи една крачка назад, а в погледа му имаше нещо злобно и почти похотливо.

— Тате — изчурулика той, гласът му бе като разлян сироп. — Та-теее.

От другия край на стаята Хю Коркоран се обърна с чаша в ръка:

— Не ме карай да идвам там, Брандън.

— Ама Кори те нарече задник, та-теее.

— Ти си задник — подсмъркна малкият. — Ти, ти, ти.

Отлепих го от крака си и отидох да търся Хенри. Те с господин Коркоран бяха в кухнята, заобиколени от хора: господин Коркоран, който бе прегърнал Хенри, имаше вид сякаш бе прекалил с пиенето.

— Ние с Кати — говореше той с висок и поучителен тон, — винаги сме отваряли дома си за младите хора. Винаги е имало още едно място на масата ни. И преди да се усетим, те свикнаха да споделят проблемите си с нас. Като този младеж — каза той и разтърси Хенри. — Никога няма да забравя, когато една вечер дойде при мен след вечеря. Каза ми „Мак (всички хлапета ми викат Мак), бих искал да ми дадеш съвет за нещо, чисто по мъжки.“ „Преди да ме питаш, синко, нека ти кажа нещо. Мисля, че познавам момчетата доста добре. Самият аз съм отгледал петима. А и когато израствах имах четирима братя, тъй че може да се каже, че като цяло съм специалист по момчетата…“

Продължи да дрънка тези измислени спомени, а Хенри, блед и болен, стоически понасяше смушкванията и ударите по гърба, като добре обучено куче, което търпи юмручните удари на грубо дете. Самата история бе нелепа. В нея се разказваше за един енергичен и необичайно предприемчив млад Хенри, който иска да си купи едномоторен самолет против волята на родителите си.

— Но този младеж бе твърдо решен — продължи господин Коркоран. — Трябваше да има самолета или нищо. След като ми каза за това, постоях една минута, после си поех дълбоко дъх и му казах „Хенри, синко, сигурно е страхотен, но ще бъда честен и ще се съглася с родителите ти. Нека ти кажа защо.“

— Ей, тате — обади се Патрик Коркоран, който току-що бе влязъл, за да си налее едно питие. Бе по-слаб от Бън, но много по-луничав, имаше същата пясъчна коса като Бъни и острия му малък нос. — Тате, объркал си всичко. Това не се случи с Хенри. Това бе старият приятел на Хю Уолтър Балънтайн.

— Глупости — каза господин Коркоран.

— Със сигурност беше той. А и той в крайна сметка си купи самолета. Хю? — провикна се към съседна стая. — Хю, помниш ли Уолтър Балънтайн?

— Разбира се — отвърна Хю и се появи на прага. Държеше за ръката хлапето Брандън, което се въртеше и с всички сили се опитваше да се отскубне. — Какво за него?

— Нали в крайна сметка Уолтър си купи онзи малък „Бонанза“?

— Не беше „Бонанза“ — отвърна Хю, който с ледено спокойствие пренебрегваше ударите и скимтенето на сина си. — Беше „Бийчкрафт“. Не, знам какво си мислите — вметна, когато видя, че баща му и Патрик се канят да му опонират. — Нали пътувах до Дънбъри с Уолтър, за да видим онзи малък „Бонанза“, но собственикът му искаше прекалено много. Поддръжката на тези самолети струва страшно много, а и машината трябваше да претърпи сериозен ремонт. Продаваше я, защото не можеше да си позволи да я поддържа.

— А какво стана с „Бийчкрафт“-а? — попита господин Коркоран. Ръката му се бе махнала от рамото на Хенри. — Чувал съм, че е една великолепна малка машина.

— Уолтър имаше известни проблеми с нея. Намери я чрез обява в „Пенисейвър“, от някакъв пенсионирал се конгресмен от Ню Джързи. Използвал я, за да пътува с нея по време на предизборните си кампании…

Той изохка и се гмурна напред, защото хлапето се бе извило рязко, откопчи се и се втурна из стаята като снаряд. Избягна нападението на баща си, шмугна се встрани, за да се изплъзне на препречилия му се Патрик и се обърна назад, за да погледне преследвачите си, но точно тогава се блъсна право в стомаха на Хенри.

Ударът бе силен. Детето се разплака. Хенри зяпна и последната капка кръв се дръпна от лицето му. Бях сигурен, че ще се строполи, но някак си успя да се задържи на крака с огромно усилие изпълнено с достойнство като стар и ранен слон. А господин Коркоран отметна глава и весело се разсмя на страданието му.

Не бях повярвал напълно на Клоук за опиатите, които могат да бъдат открити на втория етаж, но когато отново се качих с него, разбрах, че не ме е излъгал. Към спалнята на домакините имаше малка гардеробна, в нея имаше черна, лакирана тоалетна масичка с много малки отделения и миниатюрни ключета. В едно от тези отделения имаше луксозна кутия с шоколадови бонбони „Годайва“ и спретната, добре подредена сбирка от разноцветни хапчета. Лекарят, който ги бе предписал — д-р Е. Дж. Харт — очевидно бе много по-безразсъден по нрав, отколкото предполагаше спретнатият му подпис. Та той бе доста щедър човек, особено що се отнася до амфетамините. Дамите на възрастта на госпожа Коркоран обикновено доста сериозно се пристрастяваха към валиум и разни такива, но тя разполагаше с достатъчно гориво, което да накара цяло стадо от „Ангелите на Ада“169 да тръгне да буйства из страната.

Бях нервен. Стаята миришеше на нови дрехи и парфюм. Огромни стенни огледала възпроизвеждаха всяко наше движение в един параноичен и многокартинен образ. Нямаше как да се измъкнем и не можехме да измислим никакво обяснение защо сме вътре, ако някой влезеше. Държах под око вратата, докато Клоук с възхитителна ефикасност и умение преглеждаше шишетата.

Далмейн. Жълт и оранжев. Дарвон. Червен и сив. Фиоринал. Нембутал. Милтаун. Взех по две от всяко шише, което ми подаде.

— Какво — попита ме той, — не ти ли трябват повече?

— Не искам да се усети, че нещо й липсва.

— По дяволите — отвърна той, отвори друго шише и изсипа половината от съдържанието му в джоба си. — Вземай каквото си поискаш. Ще си помисли, че е била някоя от снахите й. Ето, вземи малко и от тази жега — и изсипа почти цялото останало съдържание в дланта ми. — Голяма работа е. Фармацевтично постижение. По време на сесия много лесно можеш да вземеш по десет-петнадесет долара на хапче.

Слязох долу, десният ми джоб бе пълен с антидепресанти, а левият — с успокоителни. Франсис стоеше в подножието на стълбите.

— Виж какво — казах, — знаеш ли къде е Хенри?

— Не. Виждал ли си Чарлс?

Почти бе изпаднал в истерия.

— Какво се е случило?

— Открадна ключовете от колата ми.

— Моля?

— Взе ключовете от джоба на палтото ми и излезе. Камила го видяла да потегля по алеята. Гюрукът бил спуснат. Тая кола едва върви при дъжд, както и да е, но ако… дявол го взел — каза той и прокара ръка по челото си. — Нищо не знаеш за това, нали?

— Видях го преди около час. Беше с Марион.

— Аз също говорих с нея. Чарлс каза, че отива за цигара, но това беше преди един час. Видя ли го? Не си говорил с него?

— Не.

— Беше ли пиян? Марион каза, че бил. Стори ли ти се пиян?

Самият Франсис изглеждаше доста пиян.

— Не много — отвърнах. — Хайде, помогни ми да намеря Хенри.

— Казах ти. Не знам къде е. За какво ти е?

— Имам нещо за него.

— Какво? — попита на гръцки. — Успокоителни ли?

— Да.

— Ами за Бога, дай и на мен нещо — каза той. Поклащаше се напред-назад, с облещени очи.

За приспивателно беше прекалено пиян. Дадох му един екседрин.

— Благодаря — той го преглътна с голяма, бавна глътка уиски. — Дано пукна през нощта. Къде мислиш, че е отишъл? Колко е часът?

— Около десет.

— Нали не мислиш, че е решил да шофира към къщи? Може би просто е взел колата и е подкарал към Хампдън. Камила каза, че със сигурност не би го направил, не и преди утрешното погребение, но аз не съм убеден, той просто изчезна. Нали ако е отишъл само за цигари, трябваше вече да се е върнал? Как мислиш?

— Ще се появи. Извинявай, но трябва да вървя. Ще се видим по-късно.

Претърсих цялата къща за Хенри и го намерих в тъмното, седнал съвсем сам на едно походно легло в мазето.

Погледна ме с ъгълчето на окото си, без да повдигне глава.

— Какво е това? — попита, когато му предложих няколко капсули.

— Нембутал. Ето.

Взе ги и ги глътна без вода.

— Имаш ли още?

— Да.

— Дай ми ги.

— Не можеш да вземаш повече от две.

— Дай ми ги.

Дадох му ги.

— Хенри, не се шегувам. По-добре внимавай.

Погледна ги, а после бръкна в джоба си за синята емайлирана кутийка и внимателно ги прибра вътре.

— Ще бъде ли прекалено, ако те помоля да се качиш горе и да ми донесеш нещо за пиене — каза после той.

— След тези хапчета не трябва да пиеш.

— Вече съм пил.

— Знам.

Известно време никой от нас не продума.

— Виж какво — каза Хенри и побутна очилата нагоре по носа си, — искам скоч със сода. Във висока чаша. Наблегни на скоча, по-малко сода и повечко лед, както и чаша с чиста вода, без лед. Това искам.

— Няма да ти ги донеса.

— Ако не се качиш и не ми ги донесеш, ще трябва сам да го направя.

Качих се до кухнята и му приготвих питието, с тази разлика, че наблегнах на содата повечко, отколкото на него му се искаше.

— Това е за Хенри — каза Камила, влизайки в кухнята, точно когато бях свършил с първата чаша и пълнех втората с вода от чешмата.

— Да.

— Къде е той?

— Долу.

— Как е?

Бяхме сами в кухнята. Не изпусках от поглед отворената врата и й разказах за лакираната кутия.

— Типично за Клоук — каза тя през смях. — Всъщност е доста почтен, нали? Бъни винаги е казвал, че му напомня за теб.

Озадачих се и доста се обидих от последното. Канех се да й отвърна, но просто оставих чашата и казах:

— С кого говориш по телефона в три сутринта?

— Моля?

Изненадата й изглеждаше напълно естествена. Проблемът бе, че Камила бе толкова умела актриса, че човек никога не може да бъде сигурен дали е искрена.

Погледнах я право в очите. Отвърна на погледа ми, веждите й бяха сключени и точно когато си помислих, че е запазила мълчание малко по-дълго отколкото трябва, тя поклати глава и отново се засмя.

— Какво ти става? За какво говориш?

Аз също се засмях. Невъзможно бе да я надхитриш в тази игра.

— Не се опитвам да те поставя натясно. Но трябва да внимаваш какво говориш по телефона, когато Клоук е в дома ти.

Погледна ме безучастно.

— Внимавам.

— Надявам се да е било така, защото той е подслушвал.

— Не е чул нищо.

— Не че не се е постарал.

Стояхме и се гледахме един друг. Точно под едното й око имаше една спираща дъха, рубинено червена, много малка бенка. Поривът бе неустоим. Наведох се и я целунах.

Засмя се.

— Това пък за какво?

Сърцето ми, окрилено от моментната ми дързост, бе пропуснало един-два удара, но внезапно започна бясно да препуска. Обърнах се и се престорих, че се занимавам с чашата.

— Просто така, изглеждаше много хубава — може би щях да добавя още нещо, ако мокрият до кости Чарлс не бе влетял през вратата на кухнята. Франсис го следваше неотлъчно по петите.

— Защо просто не ми каза — прошепна Франсис ядосано. Беше зачервен и трепереше. — Да не говорим, че седалките са подгизнали, вероятно ще плесенясат и ще изгният, а и че утре ще трябва да шофирам обратно към Хампдън. Но това няма никакво значение. Не ми пука. Онова, което не мога да повярвам е, че съзнателно си преровил джобовете на палтото ми, взел си ключовете и…

— Виждал съм те да караш със свален гюрук, когато вали — каза рязко Чарлс. Стоеше до плота, с гръб към Франсис, и си наливаше питие. Косата му бе полепнала по челото, а по балатума около него се образуваше малка локва.

— Моля те — рече през зъби Франсис. — Никога.

— Напротив — отвърна му Чарлс, без да се извръща.

— Кажи кога.

— Ще ти кажа. Ами през онзи следобед, когато с теб бяхме в Манчестър, около две седмици преди началото на учебната година и решихме да отидем в „Екуинокс Хаус“ за…

— Това беше летен следобед. Само пръскаше.

— Не беше. Валеше силно. Сега не искаш да говорим за това, защото тогава се опита да ме накараш да…

— Ти си луд — каза Франсис. — Онова няма нищо общо с това. Навън е тъмно като в рог, вали като из ведро и ти си се нарязал като казак. Цяло чудо е, че не си убил някого. Къде, по дяволите, ходи за тия цигари? Наблизо няма магазин за цигара поне на…

— Не съм пиян.

— Ха, ха. Говори ми. От къде взе цигарите? Бих искал да узная. Обзалагам се…

— Казах, че не съм пиян.

— Да бе. Обзалагам се, че дори не си купил цигари. А ако си взел, трябва да са подгизнали. Къде са?

— Остави ме на мира.

— Не. Наистина. Покажа ми ги. Бих искал да видя тези баснословни…

Чарлс остави с трясък чашата, завъртя се обратно и изсъска:

— Остави ме на мира.

Ужасяващото не бе точно тонът, а изражението на лицето му. Франсис го зяпна с леко отворена уста. За около десет секунди единственият звук идваше от ритмичното кап-кап-кап на водата, която се стичаше от подгизналите дрехи на Чарлс.

Взех скоча със сода и много лед, и чашата с вода без лед за Хенри, минах край Франсис, през летящата врата и тръгнах надолу към мазето.

През цялата нощ валя силно. Носът ме сърбеше от прахта в спалния чувал, а подът на мазето бе излят от бетон и покрит с много тънък мокет, от тези, които се използват и на открито, така че костите ме боляха всеки път, когато се обърнех. Дъждът барабанеше по високите прозорци и по прожекторите, които светеха през стъклата и хвърляше сенки по стените, сякаш тъмни ручейчета се спускаха надолу от тавана към пода.

На своето легло Чарлс хъркаше с отворена уста, Франсис бълнуваше. От време на време през дъжда внезапно преминаваше автомобил и фаровете му за миг обикаляха и осветяваха стаята — билярдната маса, снегоходките на стената и гребния тренажор, креслото, в което седеше неподвижно Хенри с чаша в ръка и димяща цигара между върховете на пръстите. Само за миг призрачно бледото му и бдящо лице, попадаше в обсега на светлините и после много бавно и равномерно отново потъваше в тъмнината.

Сутринта се събудих, изтръпнал и дезориентиран, от шума на незатворен капак, който се блъскаше някъде. Дъждът плющеше по-силно от всякога и шибаше ритмично, на вълни прозорците на бялата и ярко осветена кухня. През това време ние, гостите, насядахме край масата и наченахме мълчалива и безрадостна закуска с кафе и бисквити с мармалад.

Семейство Коркоран бяха горе и се обличаха. Клоук, Брам и Руни пиеха кафе, облакътили се на масата и говореха тихо. Току-що се бяха изкъпали и избръснали, държаха се наперено в официалните си костюми, но и малко притеснено, сякаш щяха да се явяват в съда. Франсис бе с подпухнали очи, гъстата му червена коса бе прилепнала към главата на нелепи зализани кичури и все още бе по халат. Беше станал късно и едва сдържаше гнева си, защото горещата вода в бойлера на долния етаж бе свършила.

Той и Чарлс бяха на двата противоположни края на масата и старателно избягваха да гледат един към друг. Марион бе със зачервени очи, топли ролки на главата и също кисела и мълчалива. Беше облякла много елегантен тъмносин костюм, но на краката си, обути в найлонови чорапи с телесен цвят, носеше пухкави розови пантофи. От време на време вдигаше ръце към ролките, за да провери дали са изстинали.

Хенри бе единственият от нас, който щеше да носи ковчега, останалите носачи бяха семейни приятели или бизнес съдружници на господин Коркоран. Чудех се дали ковчегът бе много тежък и ако бе така, дали Хенри щеше да се справи. От него се носеше слаб, амонячен мирис на пот и скоч, но изобщо не изглеждаше пиян. Хапчетата го бяха потопили в безжизнено и бездънно спокойствие. Тънки струйки дим се носеха от цигарата без филтър, чието огънче гореше опасно близо до върховете на пръстите му. Състоянието му можеше да изглежда подозрително близко до онова, в което се изпада под влиянието на опиати, но при него то не бе много по-различно от обичайното му поведение.

Кухненският часовник показваше малко след девет и половина. Погребението бе насрочено за единадесет. Франсис излезе, за да се облече, а Марион — да свали ролките. Останалите все още седяхме край кухненската маса, чувствахме се неловко и вяло, но се преструвахме, че се наслаждаваме на втората и третата си чаша кафе, тогава влезе бойко съпругата на Тед. Беше строга, но хубава адвокатка, която пушеше непрекъснато и носеше русите си коси на кок, подхванат от две китайски клечки. С нея бе и съпругата на Хю — дребна и любезна жена, твърде млада и крехка на вид, за да износи всичките деца, които бе родила. По нещастно стечение на обстоятелствата и двете носеха името Лиса, а това предизвикваше голямо объркване в дома.

— Хенри — каза първата Лиса, наведе се напред и така натисна в пепелника недопушената си цигара, че тя се изкриви под прав ъгъл. Сложила си бе парфюм „Джорджо“, при това твърде много. — Тръгваме за църквата, за да подредим цветята пред олтара и да съберем картите преди началото на заупокойната служба. Майката на Тед — и двете Лиси не харесваха госпожа Коркоран, а от отсрещната страна съвсем искрено им отвръщаха със същото, — каза, че трябва да дойдеш с нас, за да се срещнеш с другите носачи на ковчега. Разбра ли?

Светлината проблясваше по стоманените рамки на очилата на Хенри, но той с нищо не даде да се разбере, че я бе чул. Точно щях да го ритна под масата, когато много бавно вдигна глава.

— Защо? — попита.

— Носачите на ковчега трябва да се срещнат в десет и петнадесет в преддверието.

— Защо? — с ведическо спокойствие повтори Хенри.

— Не знам защо. Само ти предавам онова, което тя каза. Цялото нещо е планирано като синхронно плуване или някаква подобна проклетия. Готов ли си да тръгнеш или искаш още малко време.

— Стига, Брандън — меко се обърна към малкия си син съпругата на Тед. Той бе влетял в кухнята и се опитваше да се залюлее на ръцете й като примат. — Моля те. Мама ще я заболи. Брандън.

— Лиса, не трябва да му позволяваш да се катери по теб така — каза първата Лиса и погледна часовника си.

— Моля те, Брандън. Мама трябва да тръгва сега.

— Вече е прекалено голям, за да се държи така. Знаеш, че е. Ако бях на твое място, щях да го вкарам в банята и да го спукам от бой.

След около двадесет минути слезе госпожа Коркоран, облечена в черен крепдешин и ровеща из кожената си чантичка с метална закопчалка.

— Къде са всички? — попита тя, когато видя, че край стъкления шкаф се мотаехме само ние с Камила и Софи Диърболд.

Никой не й отговори и тя раздразнено се спря на стълбите.

— Е? Всички тръгнаха ли? Къде е Франсис?

— Мисля, че се облича — отвърнах, доволен, че бе попитала нещо, за чийто отговор не се налагаше да излъжа. От там, където бе застанала на стълбите, не можеше да види онова, което останалите от нас виждахме доста ясно през стъклените врати на всекидневната — Клоук, Брам, Руни и Чарлс бяха застанали под покритата част на верандата и пушеха трева. Бе необичайно да видиш точно Чарлс да пуши трева и единственото обяснение, което бях в състояние да измисля, бе, че го правеше, защото си мислеше, че това ще го стегне, така както би направило едно силно питие. Ако наистина бе така, бях сигурен, че го очаква доста неприятна изненада. В училище, когато бях на дванадесет и тринадесет, се напушвах всеки ден, но не защото ми харесваше — избиваше ме студена пот и изпадах в паника — а защото бе изключително престижно да те смятат за пушач на ганджа, и защото много умело прикривах параноидните, прилични на грип симптоми, които предизвикваше.

Госпожа Коркоран ме гледаше, сякаш бях вдигнал ръка за хитлеристки поздрав.

— Облича се?

— Така мисля.

— Не се ли е облякъл досега? Какво са правили всички цяла сутрин?

Не знаех какво да й отговоря. Слизаше бавно, стъпало по стъпало, но главата й вече бе над перилата и нищо не препречваше гледката й към френските прозорци, изпръскани от дъжда и към нищо не съзнаващите пушачи зад тях, ако решеше да погледне в онази посока. Всички бяхме вкаменени от напрежение. Някои майки не биха разпознали марихуана, ако я видеха, но госпожа Коркоран като че ли не бе от тези жени.

Щракна силно закопчалката на чантичката си и бавно, като граблива птица обходи всичко с поглед. Единствено този поглед можеше да ми напомни за баща ми. Така и стана.

— Е? Някой ще му каже ли да побърза?

Камила скочи.

— Аз ще му кажа, госпожо Коркоран — но след като сви зад ъгъла, тя тръгна към френските прозорци.

— Благодаря ти, скъпа — отвърна госпожа Коркоран. Бе намерила това, което търсеше — слънчевите си очила — и ги сложи. — Не разбирам какво ви става, млади хора. Нямам предвид точно вас, но моментът е много труден, всички сме подложени на голямо напрежение, но трябва да се опитаме нещата да вървят, колкото е възможно по-гладко.

Клоук вдигна неразбиращ и кръвясал поглед в отговор на тихото почукване на Камила по стъклото. После погледна зад нея, към всекидневната и изведнъж лицето му се промени. Видях го как безшумно изруга и от устата му излезе облаче дим.

Чарлс също я видя и едва не се задави. Клоук грабна джойнта от Брам и го изгаси между палеца и показалеца си.

Госпожа Коркоран бе сложила големите си слънчеви очила и, слава Богу, не забеляза драмата, която се разиграваше зад гърба й.

— Църквата не е близо — каза тя, когато Камила мина край нея и се запъти да търси Франсис. — С Мак ще потеглим с комбито, вие можете да карате след нас или след момчетата. Според мен ще трябва да се разпределите в три коли, въпреки че може да успеете да се съберете и в две… Не тичайте в къщата на баба — сопна се тя на Брандън и братовчед му Нийл, които се стрелнаха надолу по стълбите, край нея и затрополяха из всекидневната. Бяха облечени в сини костюмчета с папийонки, а лачените им обувки вдигаха ужасен шум по пода.

Задъханият Брандън се скри зад дивана.

— Той ме удари, бабо.

— Той ми каза, че съм парцал.

— Не съм.

— Каза го.

— Момчета — изкрещя тя. — Трябва да се засрамите — направи драматична пауза, за да огледа смълчаните им и ужасени лица. — Вуйчо ви Бъни е мъртъв, знаете ли какво означава това? Значи, че си е отишъл завинаги. Никога повече няма да го видите, поне до края на живота си — изгледа ги свирепо. — Днес е много важен ден. Днес трябва да го почетем. Трябва да седите тихо и да си мислите за всички мили неща, които е направил за вас, а не да тичате из къщата и да драскате този хубав и нов под, който баба ви съвсем скоро накара да лакират отново.

Настъпи мълчание. Нийл ритна сърдито Брандън.

— Веднъж вуйчо Бъни ме нарече копеле — каза той.

Не бях сигурен дали тя наистина не го чу или се направи, че не го е чула. Каменното изражение на лицето й ме накара да си мисля, че бе второто, но точно тогава вратата на терасата се приплъзна и Чарлс, Брам и Руни влязоха с Клоук.

— А, ето ви и вас — подозрително изрече госпожа Коркоран. — Какво правихте навън в дъжда?

— Излязохме на чист въздух — отвърна Клоук. Изглеждаше наистина отнесен. Шишенцето с капки „Визин“ се подаваше от горния джоб на сакото му.

Всички изглеждаха много напушени. Горкият Чарлс се беше облещил и се потеше. Това явно беше повече, отколкото бе очаквал — ярките светлини, напушването, а на всичко отгоре трябваше да се справя и с враждебно настроена дама.

Тя ги погледна. Чудех се дали бе разбрала. За миг си помислих, че ще каже нещо, но тя се протегна и хвана Брандън за ръката.

— Всички трябва да тръгвате — рече отсечено и се наведе, за да прокара ръка през разчорлената му коса. — Става късно, а и разбрах, че може да има някакъв малък проблем с настаняването в църквата.

Според списъка на „Архитектурните забележителности от национално значение“, църквата била построена през хиляда седемстотин и някоя си година. Представляваше почерняла от времето, прилична на тъмница сграда със свое малко, разпиляно гробище отзад. Намираше се на стръмен и тесен селски път. Пристигнахме мокри и схванати от подгизналите седалки на колата на Франсис. От двете страни на пътя, сякаш беше някакъв селски празник или вечер за игра на бинго, се редяха автомобили, леко килнати встрани в затревената канавка. Ръмеше сив, ситен дъждец. Паркирахме близо до кънтри клуба, който бе малко по-надолу и останалите около четиристотин метра изкачихме мълчаливо в калта.

Храмът бе потънал в сумрак, но щом пристъпих вътре, бях заслепен от блясъка на свещите. Когато очите ми привикнаха, видях метални фенери, лепкави каменни плочи и цветя навсякъде. Сепнах се, като зърнах, че една от аранжировките бе оформена с помощта на тел във формата на числото 27.

— Мислех, че беше на двадесет и четири — прошепнах на Камила.

— Не — отвърна тя, — това е номерът му в отбора по ръгби.

Църквата бе препълнена. Огледах се за Хенри, но не го видях. Зърнах човек, който ми заприлича на Джулиан, но, когато се обърна, разбрах, че не бе той. Известно време стояхме така — скупчени и объркани. Покрай задната стена бяха наредени метални, сгъваеми столове, за да могат да се настанят всички, но някой забеляза една полупразна пейка и ние се насочихме към нея: Франсис и Софи, близнаците и аз. Чарлс не се откъсваше от Камила и съвсем очевидно бе изперкал от страх. В храма витаеше кошмарна атмосфера на покаяние и обреченост, което изобщо не му помагаше. Той оглеждаше всичко с неприкрит ужас, а Камила го хвана за ръката и се опита да го избута надолу по пътеката между столовете. Марион бе отишла да седне с някакви хора, дошли направо от Хампдън, а Клоук, Брам и Руни просто се бяха изпарили по пътя от колата до църквата.

Службата бе дълга. Пасторът бе взел своите универсални, а според някои и леко безлични цитати от проповедта за любовта от Първо послание до коринтяните от апостол Павел. („Не ти ли се стори, че текстът бе много неподходящ?“ попита после Джулиан, който притежаваше потискащото виждане за смъртта на езичник, съчетано с ужаса от неопределимото.) След пастора говори Хю Коркоран: („Той бе най-добрият малък брат, който някой може да има“.)

А после излезе старият треньор по ръгби на Бъни, жизнерадостен и напорист тип, и надълго говори за обединяващия дух на Бъни. Разказа вдъхновяваща история за това как покойният спечелил изгубената игра срещу един особено труден съперник от „долен“ Кънектикът. („Разбирай «черен», прошепна Франсис“.)

Завърши историята, като направи театрална пауза и се загледа в аналоя, а после впери поглед напред.

— Не знам почти нищо за рая. Работата ми е да науча момчетата да играят играта, при това да я играят добре. Днес сме се събрали, за да почетем едно момче, което преждевременно напусна играта. Но това не значи, че когато е бил там, на игрището, не е дал всичко от себе си. Това не значи, че не беше победител — последва дълга, изпълнена с напрежение пауза. — Бъни Коркоран — продължи той пресипнало — бе победител.

Някъде от средата на събралото се множество някой нададе дълъг и протяжен вой.

Не помня да съм виждал толкова бравурно изпълнение, освен на кино („Кнут Рокне, Ол-Американ“170). Когато седна, половината от присъстващите бяха облени в сълзи, включително и самият треньор. Никой не обърна внимание на последния, който щеше да говори. Беше Хенри, който се изкачи до аналоя и прочете едва чуто и без никакъв коментар едно кратко стихотворение от А. Е. Хаусман171.

Стихотворението се наричаше „Сърце ми жал не ще да пусне“. Не знам защо избра точно него. Знаехме, че семейство Коркоран са го помолили да прочете нещо и предполагах, че са му се доверили, защото ще избере нещо подходящо. Толкова лесно щеше да му е да избере друго, за Бога, макар и нещо, което всеки би си помислил, че ще избере, например от „Лисид“ или Упанишадите, или друго, но не и това стихотворение, което Бъни знаеше наизуст. Той много обичаше сантименталните, изтъркани стихове, които бе научил в гимназията, като „Атаката на леката кавалерия“172, „В полетата на Фландрия“173 и още много странни, сълзливи поеми, чиито автори и заглавия дори не знаех. Ние, останалите, бяхме сноби, когато ставаше дума за подобни неща и смятахме тези му предпочитания за срамни и сродни с предпочитанията му към „Кинг Донс“ и „Хоустес Туинкис“174. Твърде често бях чувал Бъни да изрича това стихотворение на Хаусман на глас — със сериозен тон, когато бе пиян и с лека подигравка, когато бе трезвен. В мен строфите се бяха запечатали с интонацията на гласа му. Може би именно поради тази причина, когато ги чух тогава, произнесени с академичния и монотонен глас на Хенри (беше ужасен четец), там, сред капещите свещи, течението, което караше цветята да потреперват и ридаещите наоколо хора, те ми причиниха кратка, но и толкова мъчителна болка, като онези странно научни японски изтезания, настроени така, че да предизвикват възможно най-голяма болка за най-малко време.

Стихотворението бе много кратко.

Сърце ми жал не ще да пусне

за верните другари мили,

за девите със рози-устни

и юношите лекокрили.

Край ручеи със ширнал бряг,

лежат момците бързоноги.

Девойките в полета спят,

где розите смъртта гризе ги.

По време на заключителната молитва, която бе извънредно дълга, усетих, че се поклащам, при това толкова силно, че ръбовете на новите ми обувки се врязваха под кокалчетата на глезените ми. Беше душно, хората плачеха, появи се някакво натрапчиво жужене, което се доближи до ухото ми, а после постепенно затихна. За миг си помислих, че ще припадна. Тогава осъзнах, че жуженето бе истинско и идваше от една голяма оса, която се стрелкаше насам-натам и се въртеше в кръг над главите ни. Франсис бе успял да я разяри, след като безрезултатно се бе опитвал да я прогони с листа, на който бе отпечатано описанието на заупокойната служба. Осата се гмурна към главата на ридаещата Софи, но видя, че тя не реагира, обърна се в полет и кацна на гърба на пейката, за да си върне силите. Камила крадешком се наведе на една страна и започна да сваля обувката си, но преди да успее, Чарлс успя да я размаже с един отекващ удар на молитвеника.

Пасторът се сепна, защото се намираше в ключов момент от молитвата. Отвори очи и погледът му попадна на Чарлс, който все още размахваше виновния молитвеник.

— И нека не линеят от пуста болка — изрече пасторът леко по-силно, — нито от мъка, като ония, що нямат никаква надежда, а през сълзи все към Теб да отпращат взор…

Бързо сведох глава. Осата все още се крепеше с едната си черна антенка за гърба на пейката. Загледах се в нея и се замислих за Бъни, горкия Бъни, който бе невероятно умел убиец на всякаква летяща напаст и преследваше мухите с навит на руло екземпляр от Хампдънския „Икзаминър“.

Чарлс и Франсис, които не си говореха преди службата, някак си бяха успели да се сдобрят до края. След последното „амин“, в абсолютно мълчаливо съгласие те се шмугнаха в празния коридор на страничния кораб. Зърнах ги преди да свият към мъжката тоалетна, бързаха мълчаливо, Франсис се спря, хвърли един последен, нервен поглед назад и веднага бръкна в джоба на сакото си за онова, което знаех, че бе там — плоска бутилка, бях го виждал да я вади от жабката на автомобила си.

Навън, в двора на църквата, денят бе кален и мрачен. Дъждът бе спрял, но небето бе тъмно и духаше силен вятър. Някой биеше църковната камбана, но не се справяше много добре. Тя се поклащаше неравномерно, с подрънкване, напред-назад, като звънче по време на спиритически сеанс.

Хората се опитваха да се доберат до колите си с издути от вятъра дрехи и придържащи шапките към главите си. На няколко крачки пред мен Камила бе застанала на пръсти и се опитваше да свие чадъра си, който я влачеше и тя пристъпваше ситно-ситно, с черната си траурна рокля приличаше на Мери Попинс. Тръгнах към нея, за да й помогна, но преди да я достигна, чадърът се обърна навън. За миг той поведе свой собствен, ужасяващ живот, крякаше и пляскаше със спици като птеродактил. Камила нададе внезапен, остър вик, пусна го и той веднага отлетя на метър във въздуха, преобърна се веднъж-дваж и се закачи във високите клони на един ясен.

— По дяволите — каза тя, загледа се нагоре към него, а после надолу към пръста си, по който се появи тънка нишка кръв. — По дяволите, по дяволите, по дяволите.

— Добре ли си?

Тя мушна наранения пръст в устата си.

— Нищо ми няма — отвърна на висок глас и раздразнено, гледайки към клоните. — Беше любимият ми чадър.

Бръкнах в джоба си и й подадох носната си кърпа. Тя я разтърси и я притисна към пръста си (бялото изпърполи, развята коса, помръкващо небе). Докато я наблюдавах, един врязал се в паметта ми спомен ме пренесе: небето бе в същото буреносно сиво, каквото бе тогава, покарали листа на дърветата и тя, с развяна около лицето коса, точно по същия начин…

(бялото изпърполи)

(… при клисурата. Слезе заедно с Хенри и се изкачи обратно преди него, останалите чакахме на ръба, студен вятър, потръпваме, подскачаме на крака да й помогнем да се изкачи; мъртъв? той…? Тя извади носна кърпичка от джоба си и избърса окаляните си ръце, не погледна към никого от нас, косата й се развяваше на фона на небето, а лицето й бе лишено от каквато и да било емоция…)

Зад нас някой много силно извика:

— Татко?

Подскочих стреснато и гузно. Беше Хю. Вървеше бързо, почти тичаше и след миг настигна баща си.

— Татко? — повтори той и постави ръка на прегърбеното рамо на баща си. Отговор не последва. Разтърси го полека. Далеч напред, носачите на ковчега и Хенри, когото не можех да различа между тях, но знаех, че бе там, приплъзваха саркофага през отворените врати на катафалката.

— Татко — каза Хю. Беше силно развълнуван. — Татко. Изслушай ме за секунда.

Вратите се затръшнаха. Господин Коркоран се обърна бавно, бавно. Носеше бебето, което наричаха „Шампиона“, но днес неговото присъствие не му носеше никаква утеха. Изражението на голямото му и отпуснато лице бе празно и отнесено. Загледа се в сина си така, сякаш никога преди не го бе виждал.

— Татко — каза Хю. — Познай кого видях току-що. Познай кой е дошъл. Господин Вандерфелър — допълни той бързо и стисна рамото на баща си.

Сричките на това знаменито име, което семейство Коркоран произнасяха с почти същото уважение както, когато споменаваха Всевишния, оказаха чудотворно влияние над господин Коркоран още със самото си изричане.

— Вандерфелър е тук? — огледа се той. — Къде е?

Този величествен персонаж, който се въздигаше в колективното несъзнателно на семейство Коркоран, оглавяваше благотворителна организация, създадена от още по-величествения му баща. Тя пък от своя страна държеше контролния пакет акции от банката на господин Коркоран. А това означаваше срещи на управителния съвет и от време на време някакви обществени дейности. Семейство Коркоран имаха нескончаем запас от „прекрасни“ истории за Пол Вандерфелър, за това колко „европейски“ се държал, колко прочут бил със своята „духовитост“, въпреки че изящните му слова, които намираха чести поводи да повтарят, ми се струваха доста пошли (пазачите в караулката в Хампдън бяха по-остроумни), семейство Коркоран изпадаха в изтънчен и привидно съвсем искрен смях. Един от любимите начини, по които Бъни започваше някое изречение, бе съвсем невинно да спомене:

— Когато татко вечерял онзи ден с Пол Вандерфелър…

Ето го и него самият, великият, изпепеляващ ни с лъчите си от слава. Погледнах натам, накъдето Хю бе посочил на баща си и го видях — обикновен наглед мъж с добродушно изражение на човек, свикнал да бъде обслужван непрекъснато, наближаващ петдесетте, добре облечен, нямаше нищо особено „европейско“ в него, като изключим грозните очила и фактът, че бе значително по-нисък от средния ръст.

Нещо много близо до нежност се разля по лицето на господин Коркоран. Без да продума, той тръсна бебето в ръцете на Хю и забърза през моравата.

Може би защото семейство Коркоран имаха ирландски произход, или защото господин Коркоран бе роден в Бостън, но сякаш цялото семейство усещаше някаква загадъчна близост с рода Кенеди. Беше прилика, която се опитваха да развият, особено госпожа Коркоран, с прическата си и очилата „а ла Джаки“. Съществуваше и лека физическа прилика: големите зъби на Брейди и Патрик, заедно с прекалено загорелия им тен и хлътналите им страни извикваха сянката на Боби Кенеди. А другите братя, заедно с Бъни, имаха структурата на Тед Кенеди, с доста по-едри и малко заоблени черти, сбрани в средата на лицата им. Човек с лекота би ги сбъркал за далечни членове на рода, братовчеди навярно. Франсис ми разказа как веднъж с Бъни влезли в моден и претъпкан ресторант в Бостън. Имало списък на чакащите и келнерът поискал име:

— Кенеди — отвърнал ядно Бъни, поклащайки се на пети и в следващия миг половината от персонала се втурнал да разчиства една маса.

Вероятно всичко се дължеше на тези необичайни случки, които се лутаха из главата ми, или пък на това, че единствените погребения, които някога бях виждал, ги предаваха по телевизията и бяха държавни, във всеки случай погребалното шествие — дълги, черни, облени от дъжда автомобили, сред тях и бентлито на господин Вандерфелър — в мен бе свързано по някакъв съноподобен начин с друго погребение и друга, далеч по-внушителна колона автомобили. Бавно се придвижвахме напред. Открити коли с цветя, досущ като кабриолети в някакъв кошмарен парад на цветята, пъплеха зад катафалката, чиито перденца бяха спуснати. Гладиоли, боядисани хризантеми, палмови клонки. Духаше силен вятър и ярките венчелистчета се откъсваха и се превъртаха назад между автомобилите, залепвайки се по предните стъкла като конфети.

Гробището се намираше на магистралата. Спряхме, излязохме от мустанга (вратите на колите хлопваха унило) и застанахме, примигващи, на мръсния банкет. На трийсетина сантиметра от нас по асфалта профучаваха автомобили.

Гробището бе голямо, брулено от ветровете, равно и безлично. Надгробните плочи бяха подредени в редици като каравани. Облеченият в униформа шофьор на погребалната агенция излезе от линкълна, за да отвори вратата на госпожа Коркоран. Не знам защо, в ръцете си тя носеше малък букет от напъпили рози. Патрик й предложи ръката си, тя плъзна облечената си в ръкавица ръка в свивката на лакътя му, зад тъмните си очила изглеждаше неразгадаема, спокойна като младоженка.

Отвориха задните врати на катафалката и извадиха ковчега. Всички мълчаливо тръгнахме след него, когато го понесоха високо вдигнат по откритата морава, носейки се по морето от трева като малка лодка. Жълти панделки весело плющяха от капака. Небето бе враждебно и огромно. Минахме край един детски гроб, от който злорадо ни се хилеше пластмасов фенер във формата на тиква.

Балдахин на зелени райета от онези, използвани по време на градински партита, бе разположен над гроба. В него имаше нещо празно и глупаво, защото плющеше посред нищото, нещо безсмислено, банално и грубо. Спряхме и се разпръснахме на малки, мълчащи неловко групи. Не знам, но сигурно съм си представял нещо повече от това. Сдъвкани от косачките парченца боклук бяха разпръснати по тревата. Имаше фасове, разпознах части от опаковка от „Туикс“.

Изведнъж ме връхлетя паника и си помислих „Това е нелепо. Как можа да се стигне до тук?“

Колите профучаваха по магистралата.

Гробът вдъхваше почти необясним ужас. Никога преди не бях виждал гроб. В него имаше нещо варварско — зинала, сляпа, кална дупка. От едната й страна за семейството бяха наредени наклонили се сгъваеми столове, а от другата бе струпана прясната пръст. „Боже!“ Изведнъж, с ослепителна яснота, започнах да осъзнавам всичко. Защо да се занимаваме с ковчега, със сенника или с всичко останало, след като просто щяха до го хвърлят тук, да го зарият с пръст и да се приберат вкъщи? Това ли беше всичко? Да се отърват от него като боклук?

„Бън, о, Бън, съжалявам!“

Пасторът претупа службата, под балдахина лицето му изглеждаше зелено. Джулиан бе там, сега го видях, гледаше към нас четиримата. Първо Франсис, а след това Чарлс и Камила се присъединиха към него, но на мен ми бе все едно. Бях замаян. Семейство Коркоран седяха тихо с ръце, положени в скутовете: „Как могат просто да седят там край тази противна яма и нищо да не правят?“ Беше сряда. В сряда, в десет имахме час по съчиняване на гръцка проза и точно там трябваше да бъдем всички сега. Край гроба безмълвно лежеше ковчегът. Знаех, че няма да го отворят, но ми се искаше. Едва сега бях започнал да осъзнавам, че никога повече няма да го видя.

Носачите стояха в една тъмна редица зад ковчега, подобно на хор от мъдреци в трагедия. Хенри бе най-младият. Стоеше спокойно, прибрани пред себе си ръце — големи, бели ръце на учен, умели и добре поддържани, същите онези ръце, които бяха опипали врата на Бъни, за да намерят пулса, после завъртяха главата му напред-назад на нейния счупен ствол, а ние, останалите се бяхме навели над ръба и наблюдавахме със секнал дъх. Дори от онова разстояние виждахме ужасния ъгъл, под който се бе извил вратът му, обърнатата в грешната посока обувка, струйките кръв от носа и устата. Хенри се наведе още по-близо и вдигна с палец клепачите му, като внимаваше да не докосне очилата, които висяха накриво на главата на Бъни. Единият му крак се сгърчи в един-единствен спазъм, който постепенно затихваше до леко потръпване, докато накрая престана. Часовникът на Камила имаше секундарник. Видяхме как тихо се съвещаваха. Изкачи се след нея по хълма, подпирайки се с длан на коляно, избърса ръцете в панталоните си и отговори на неспирния ни шепот — мъртъв? той дали…? — с краткото и безлично кимване на лекар…

— Господи, умоляваме те сега, докато оплакваме кончината на нашия брат, Твоя слуга, Едмънд Грейдън Коркоран и го изпращаме от тази земя, не забравяме, че сме готови да го последваме. Дари ни с милостта Си да се подготвим за последния си час и ни пази от внезапна и ненавременна смърт…

Бъни изобщо не бе видял какво става. Дори не бе разбрал, нямаше време. Олюля се назад, все едно бе на ръба на плувен басейн: един смешен вик и размахани във въздуха ръце. После изненадващият кошмар от падането. Човек, който не съзнаваше, че на света има такова нещо като Смъртта, който не можеше да повярва, дори когато бе изправен пред нея и никога не си бе представял, че тя ще дойде за него.

Гарваните пляскат с крила. Лъскави бръмбари пълзят в храсталаците. Къс небе, замръзнало в заоблачената ретина, отразена в локва на земята. Ю-ху. Битие и небитие.

… Аз съм възкресението и животът; който вярва в Мене, и да умре, ще оживее. И всеки, който живее и вярва в Мене, няма да умре вовеки…175

Носачите спуснаха ковчега в гроба с дълги, скърцащи ремъци. Мускулите на Хенри потръпваха от усилието, беше стиснал здраво челюсти. Пот се бе просмукала и попила в гърба на сакото му.

Бръкнах в джоба на сакото си, за да се уверя, че болкоуспокоителните бяха още там. Обратният път към дома щеше да бъде дълъг.

Изтеглиха ремъците. Пасторът поръси гроба със светена вода. Пръст и мрак. Господин Коркоран бе заровил лице в ръцете си и ридаеше монотонно. Балдахинът плющеше от вятъра.

Първата лопатка пръст. Глухият шум от падането й върху капака на ковчега ме изпълни с противно, черно усещане за празнота. Госпожа Коркоран, с Патрик от едната й страна и спокойния Тед от другата, пристъпи напред. Ръката й с несвалена ръкавица хвърли розите в гроба.

Бавно, бавно, с провлачено и неизмеримо спокойствие Хенри се наведе и взе шепа пръст. Поднесе я над гроба и я остави да се изрони между пръстите му. После с ужасяващо присъствие на духа отстъпи и съвсем несъзнателно прокара ръката по гърдите си, размазвайки пръстта по реверите, вратовръзката и безукорно бялата колосана предница на ризата си.

Зяпнах го. Джулиан, Франсис и близнаците също бяха вперили поглед в него с изписан по лицата си ужас. Хенри сякаш не съзнаваше, че бе направил нещо необичайно. Стоеше там, напълно неподвижен, вятърът рошеше косата му и притъпената светлина просветваше по рамките на очилата му.

Глава осма

Спомените ми от събирането у семейство Коркоран след погребението са доста неясни, което може и да се дължи на шепата болкоуспокоителни, погълнати от мен по обратния път. Но дори и морфин не би успял напълно да притъпи ужаса от това събитие. Джулиан бе там, което бе нещо като благословия. Минаваше от компания на компания като ангел-хранител, отправяше малки любезни реплики, знаейки точно какво трябва да каже на всеки. Държеше се с такова ангелско обаяние и такт със семейство Коркоран, които в интерес на истината не харесваше и чувството бе дотолкова споделено, че дори госпожа Коркоран бе укротена. Освен това, що се отнася до семейството Коркоран, върхът на неговата слава бе, че се оказа стар познат на Пол Вандерфелър. Франсис, който се оказал наблизо, сподели, че се надява никога да не забрави изражението на лицето на господин Коркоран, когато Вандерфелър разпознал Джулиан и го поздравил по „европейски“, както чухме госпожа Коркоран да пояснява на един съсед — с прегръдка и целувка по бузата.

Малките членове на рода Коркоран, които изглеждаха странно въодушевени от печалните сутрешни събития, тичаха весело и шумно наоколо: хвърляха кроасани, крещяха, кикотеха се и се гонеха из тълпата с някаква ужасна играчка, издаваща силен звук, като пръдня. Фирмата, осигурила напитките и храната, също се бе изложила — прекалено много алкохол и твърде малко храна — рецепта, която със сигурност водеше до проблеми. Тед и съпругата му се караха непрекъснато. Брам Джързи повърна върху един диван. Господин Коркоран преминаваше от еуфория в най-дълбоко отчаяние и обратно.

След известно време госпожа Коркоран се качи до спалнята и се върна с ужасяващо изражение на лицето. Тя съобщи тихо на съпруга си, че е имало „кражба с взлом“. Забележката бе повторена от доброжелателен подслушвач на човека до него, мигновено се разпространи из стаята и предизвика вихрушка от нежелана загриженост. Какво се бе случило? Какво липсваше? Обадили ли са се в полицията? Хората изоставиха разговорите, събраха се около нея и образуваха един мърморещ рояк. С мъченически вид госпожа Коркоран избягваше майсторски въпросите им. Не, отговори им тя, нямало смисъл да викат полицията, тъй като откраднатите неща били дреболии и притежавали сантиментална стойност единствено за нея.

Не след дълго Клоук си намери повод да излезе. Никой не обърна кой знае колко внимание, но и Хенри се изниза. Почти веднага след погребението той събра чантите си, качи се в колата и отпътува, като съвсем формално се сбогува със семейство Коркоран и не каза нито дума на Джулиан, който изгаряше от нетърпение да говори с него.

— Изглежда съсипан — каза Джулиан на Камила и мен (аз не можех да му отговоря, защото бях дълбоко потънал в опиумните прегръдки на „Далмейн“-а). — Мисля, че трябва да отиде на лекар.

— Изминалата седмица бе трудна за него — отвърна Камила.

— Разбира се. Според мен Хенри е много по-чувствителен, отколкото смятаме, че е. В много отношения ми е трудно да си представя, че някога изобщо ще го превъзмогне. С Едмънд бяха далеч по-близки, отколкото си мисля, че съзнавате — Джулиан въздъхна. — Стихотворението, което прочете, бе необичайно, нали? Самият аз бих избрал нещо от „Федон“.

* * *

Събирането започна да се разтурва към два следобед. Можехме да останем за вечеря, можехме да останем някак си, като приятели на семейството, да спим на нашите походни легла в мазето. Разбира се, ако поканите на господин Коркоран бяха искрени, но ледената усмивка на госпожа Коркоран зад гърба му доказваше, че не са. Били сме добре дошли да се присъединим към живота на дома Коркоран и свободно да споделим всекидневните радости и мъки, семейните празници, наглеждането на малчуганите, от време на време да се включваме в къщната работа, да работим заедно, като отбор (наблегна той), какъвто бил обичаят в семейството. Животът нямало да бъде лек, той не бил мек с момчетата, но щял да бъде невероятно обогатяващ, що се отнася до неща като характер, мъжество и високи морални принципи, тъй като не очаквал повечето от нашите родители да са си дали труда да ни научат на тях.

Беше станало четири часа, когато най-накрая успяхме да потеглим. Сега пък поради някаква причина Чарлс и Камила не си говореха. Бяха се скарали за нещо, видях ги да спорят в двора, та през целия път до вкъщи те седяха един до друг на задната седалка, гледаха право напред с ръце скръстени на гърдите по комично еднакъв начин — нещо, което бях сигурен, че не съзнават.

Струваше ми се, че отсъствието ми е било много по-дълго, отколкото бе в действителност. Стаята ми се стори изоставена и малка, сякаш бе седяла празна седмици наред. Отворих прозореца и легнах на неоправеното легло. Чаршафите миришеха на мухъл. Здрачаваше се.

Най-после се бе свършило, но се чувствах странно разочарован. В понеделник имах часове по гръцки и френски. Не бях ходил на френски от почти три седмици и мисълта за това предизвика у мен силно безпокойство. Курсовите работи за семестъра. Обърнах се по корем. Изпити. А след месец и половина се задаваше лятната ваканция, къде, по дяволите, щях да я прекарам? Щях ли пак да работя за доктор Роланд? Или да наливам бензин в Плано?

Станах, взех още един далмейн и пак легнах. Навън почти се бе стъмнило. През стените чувах уредбата на съседа ми — Дейвид Бауи „Наземен контрол до майор Том…“

Загледах се в сенките по тавана.

Намирах се в някакво странно състояние между съня и бодърстването, озовах се в гробище, но не в онова, където бе погребан Бъни, а в друго, много по-старо и много известно176. Тук имаше жив плет и вечнозелени растения, напуканите мраморни гробници се задушаваха в прегръдките на увивната растителност. Вървях по тясна пътека, настлана с плочи. Завих зад ъгъла и белите цветове на една ненадейно изпречила се на пътя ми хортензия, които приличаха на грейнал блед облак, носещ се в сенките, се докоснаха леко до бузата ми.

Търсех гроба на прочут писател — мисля, че бе Марсел Пруст, а може би и на Жорж Санд. За когото и да ставаше дума, знаех, че беше погребан там, но всичко бе толкова обрасло с растителност, че едва разчитах имената на паметниците, а и се стъмваше.

Озовах се на върха на един хълм, в тъмна борова горичка. Неясна, тъмносива долина лежеше далеч под мен. Обърнах се и погледнах към пътя, по който бях дошъл — игленик от мраморни колони, мрачни гробници, бледнеещи сред настъпващия мрак. Далеч под мен се виждаше слаба светлина, може би от фенер или електрическо фенерче. Тя подскачаше към мен сред гората от надгробни паметници. Наведох се напред, за да видя по-ясно и тогава се стреснах от шума в храсталака зад мен.

Беше бебето, което семейство Коркоран наричаха „Шампиона“. Беше се проснало по дължината на цялото си тяло и се опитваше да се изправи на крака. След малко се отказа и остана неподвижно, босоного, треперещо, коремчето му се движеше нагоре-надолу. Беше само по памперс, а по ръцете и краката му имаше дълги, грозни драскотини. Зяпнах го ужасено.

Семейство Коркоран бяха безмозъчни, но това преминаваше всякакви граници. „Тези чудовища, тези малоумници, просто са си заминали и са го оставали съвсем само!“

Бебето цивреше, краката му бяха посинели от студа. Пълната му ръчичка приличаше на морска звезда и в нея то здраво стискаше пластмасовото самолетче, което бе в менюто от „Макдоналдс“. Наведох се да видя дали всичко е наред, но точно тогава чух от много близо огорчено и натрапчиво покашляне.

Онова, което се случи после, се разви мигновено. Погледнах през рамо и едва зърнах фигурата, която се издигаше зад мен, но гледката ме втрещи и накара да се запрепъвам назад, да изкрещя и да започна да падам — надолу, надолу, надолу, докато не паднах в собственото си легло, което бе изскочило от мрака, за да ме посрещне. Сътресението ме събуди. Треперех, за миг полежах по гръб, а после започнах опипом да търся светлината.

Бюро, врата, стол. Лежах по гръб, все още треперех. Чертите му бяха зацапани с кал и покрити от плътни струпеи, за които не исках да си припомням дори и на светло, въпреки това много добре знаех кой бе той, а в съня си знаех, че и той знаеше, че знам.

Не бе чудно, че след всичко, което преживяхме през изминалите седмици, малко си бяхме омръзнали един на друг. През първите няколко дни почти не се виждахме, като изключим часовете. Като че ли сега, след като Бън бе мъртъв и погребан, нямаше кой знае за какво да си говорим и нямаше причина да стоим будни до четири-пет през нощта.

Чувствах се необичайно свободен. Разхождах се, ходех на кино сам, в петък отидох на купон извън студентското градче, където седях на задната веранда в дома на някакъв учител и пиех бира. Тогава чух едно момиче да прошепва на друго:

— Изглежда толкова тъжен, не мислиш ли?

Беше ясна нощ, с щурци и милиони звезди. Момичето бе хубаво, с блеснали очи и пламенен темперамент, по каквито си падах. Завърза разговор с мен и можеше да се приберем заедно вкъщи, но ми бе достатъчно и само да флиртуваме по онзи нежен и неуверен начин, по който го правят трагичните образи във филмите (затворен и отчужден ветеран или мрачен млад вдовец, привлечени от младата непозната, но над него все още виси тъмното му минало, което тя в своята невинност не може да сподели). Насладих се на звездите на състраданието, които разцъфнаха в топлите й очи и усещах нейното мило желание да ме избави от самия мен (и, о, скъпа, помислих си, ако знаеше само с какво се захващаш, само ако знаеше!). Знаех, че ако исках, можех да се прибера с нея вкъщи.

Но не го исках. Независимо от това, което си мислеха любезните непознати, аз не се нуждаех нито от компания, нито от утеха. Единственото, което исках, бе да остана сам. След купона не се прибрах в стаята си, а отидох в кабинета на доктор Роланд, където знаех, че никой няма да се сети да ме търси. През нощта и през почивните дни тук бе невероятно тихо и след като се върнах от Кънектикът, прекарвах много време там — четях, дремех на кушетката, вършех неговата и своята работа.

Дори и чистачите си бяха отишли по това време на нощта. Сградата бе тъмна. Заключих вратата на кабинета зад себе си. Лампата на бюрото на доктор Роланд хвърляше топъл, мек кръг светлина, намалявах звука на радиото и пусках бостънската станция за класическа музика и се настанявах на кушетката с френската граматика. По-късно, когато ми се приспиваше, се зачитах в криминален роман, или ако исках, си правех чаша чай. На светлината от лампата лавиците на доктор Роланд излъчваха топлина и загадъчност. Не вършех нищо нередно и въпреки това ми се струваше, че се измъквам, че водя таен живот, за който, колкото и да бе приятен, рано или късно щеше да се наложи да си плащам.

Между близнаците все още цареше раздор. Понякога пристигаха за обяд с разлика от час един от друг. Усещах, че вината бе на Чарлс, който се държеше кисело и необщително, и напоследък пиеше малко повече, отколкото бе добре за него. Франсис твърдеше, че не знае нищо, но ми се струваше, че знаеше повече, отколкото казваше.

Не бях говорил с Хенри от погребението, дори не го бях виждал. Не се появяваше на обяд и не вдигаше телефона. В събота на обяд казах:

— Дали Хенри е добре?

— А, добре е — отвърна Камила, заета с ножа и вилицата.

— От къде знаеш?

Спря се, вилицата й увисна във въздуха, погледът й беше като светлинен лъч, внезапно насочена в лицето ми:

— Защото току-що го видях.

— Къде?

— В апартамента му. Тази сутрин — отвърна и се зае с обяда си.

— И как е той?

— Добре. Все още слаб, но добре.

До нея, подпрял брадичка на дланта си, Чарлс се мръщеше над недокоснатата храна в чинията.

* * *

Същата вечер нито един от близнаците не се появи за вечеря. Франсис бе разговорлив и в добро настроение. Току-що се бе върнал от Манчестър, натоварен с пазарски чанти и ми показваше покупките си една по една: сака, чорапи, тиранти, ризи в половин дузина различни райета, невероятно и внушително количество вратовръзки, едната от които, от лъскава, зелена коприна с ярко оранжеви точки бе подарък за мен. (Като стана дума за това, Франсис винаги бе щедър. Даваше на Чарлс и мен по цели наръчи от старите си костюми. Беше по-висок от Чарлс и по-слаб от двама ни, та трябваше да ги преправяме при един шивач в града. Все още нося много от онези костюми, на „Сулка“, „Акваскутум“, „Джийвс и Хоукс“.)

Беше накупил и книги: биография на Кортес, превод на Григорий от Тур177 и изследване на жените-убийци през Викторианската епоха, издадено от Харвард Юнивърсити Прес. Беше купил и подарък за Хенри: сборник с микенски надписи от Кносос.

Прегледах го. Книгата бе огромна. Нямаше текстове, само фотография след фотография на начупени плочки с надписи — линейно писмо В178, които съвсем точно бяха повторени в края на всяка страница. Някои от фрагментите съдържаха само по един знак.

— Това ще му хареса — казах.

— Да, мисля, че ще го хареса — отвърна Франсис. — Беше най-отегчителната книга, която успях да открия. Мислех си да му я оставя след вечеря.

— Може да дойда с теб.

Франсис запали цигара.

— Ако искаш. Няма да влизам. Просто ще му я оставя на верандата.

— А, добре тогава — казах странно облекчен.

От десет сутринта нататък прекарах целия неделен ден в кабинета на доктор Роланд. Около единадесет вечерта осъзнах, че не бях хапвал нищо през целия ден, нищо освен кафе и няколко солени бисквитки от кабинета на студентската служба. Събрах си нещата, заключих и се запътих към „Ратскелър“, за да видя дали е все още отворен.

Беше. „Рат“ бе продължение на заведението за бързо хранене, предлагаше лоша храна, но имаше няколко апарата за флипер и джубокс. Човек не можеше да си купи истинско питие, но можеше да получи разредена бира в пластмасова чаша само за осемнадесет цента.

Онази вечер там бе шумно и претъпкано. „Рат“ ме изнервяше. За хора като Джъд и Фран, които бяха там винаги, когато бе отворено, това бе центърът на вселената. И сега бяха там, в центъра на ентусиазирана компания от подлизурковци и зяпачи, играеха с пяна на уста някаква игра, която видимо включваше опитите им да се ръгнат едни други в ръката с парче от счупена чаша.

Проправих си път към бара и си поръчах парче пица с бира. Чаках да извадят пицата от фурната и видях Чарлс, да седи сам в края на бара.

Поздравих и той леко се извърна. Беше пиян, разбрах го от начина, по който седеше, не като алкохолик per se, а сякаш друг човек — муден и кисел — се бе вселил в тялото му.

— А — каза, — чудесно. Значи си тук.

Чудех се какво прави в това противно място сам и защо пиеше отвратителна бира, когато у дома си имаше барче, пълно с най-добрия алкохол, който можеше да се купи.

Каза нещо, което не можах да разбера на фона на музиката и виковете.

— Моля? — наведох се по-близо.

— Попитах дали можеш да ми заемеш малко пари.

— Колко?

Преброи на пръсти.

— Пет долара.

Дадох му ги. Не бе чак толкова пиян, че да не ги приеме с хиляди извинения и обещания да ги върне.

— Щях да ходя до банката в петък — каза.

— Няма проблем.

— Не, наистина — той внимателно извади от джоба си смачкан чек. — Баба ми го изпрати. Без никакъв проблем мога да го осребря в понеделник.

— Не се притеснявай. Какво правиш тук?

— Искаше ми се да изляза.

— Къде е Камила?

— Не знам.

Не беше и толкова пиян, че да не може да се прибере вкъщи сам, но „Рат“ затваряше чак след два часа и изобщо не ми харесваше мисълта да го оставям сам. След погребението на Бъни няколко непознати, включително и секретарката от Студентската служба, се бяха опитали да изкопчат сведения от мен. Смразих ги — номер, който научих от Хенри (пълната безизразност и безжалостния поглед принуждаваха натрапника да се оттегли засрамено). Номерът бе почти безпогрешен, но да се справиш с тези хора, когато си трезвен, бе едно, съвсем друго бе обаче, когато си пиян. Не бях пиян, но и не ми се искаше да вися в „Рат“, докато Чарлс реши да си ходи. Обаче опитът да го накарам да излезе щеше само да го накара да се вкопчи в това място още по-силно, защото когато бе пиян изпитваше перверзното удоволствие да прави точно обратното на онова, което му се предлагаше.

— Камила знае ли, че си тук? — попитах.

Наведе се напред, опрял длан в бара, за да се подпре.

— Моля?

Отново го попитах, само че този път по-силно. Лицето му помръкна.

— Не е нейна работа — отвърна той и се обърна към бирата си.

Храната ми пристигна. Платих и казах на Чарлс:

— Извини ме, веднага се връщам.

Мъжката тоалетна се намираше в един влажен и вонящ коридор, под прав ъгъл с бара. Свърнах в него, извън погледа на Чарлс и тръгнах към монетния телефон на стената. По него обаче говореше на немски някакво момиче. Чаках безкрайно и точно щях да си тръгвам, когато тя затвори. Извадих от джоба си четвърт долар и набрах номера на близнаците.

Те не бяха като Хенри, обикновено вдигаха телефона, ако си бяха вкъщи. Но сега никой не отговори. Набрах отново и погледнах часовника си. Не ми хрумваше къде може да е Камила по това време на нощта, освен ако не бе тръгнала насам, за да го прибере.

Затворих. Монетата издрънча в отвора. Прибрах я обратно в джоба и се отправих към Чарлс на бара. За миг си помислих, че просто се бе смесил с тълпата, но след като поседях малко, разбрах, че не го виждах, защото не бе там. Беше допил бирата и си бе тръгнал.

Изведнъж Хампдън отново се раззелени като райската градина. Като изключим късно цъфтящите цветя, орловия нокът и люляка, повечето от цветята бяха убити от снега, но сега дърветата се разлистиха отново сякаш по-зелени от всякога, наситени и тъмни; листакът бе толкова гъст, че пътят, минаващ през горите на Северен Хампдън изведнъж стана много тесен, зеленината настъпваше от двете страни и не пропускаше слънчевите лъчи върху влажната, гъмжаща от буболечки пътека.

В понеделник пристигнах в Лицея малко по-рано и намерих прозорците в кабинета на Джулиан отворени. Хенри подреждаше макове в една бяла ваза. Изглеждаше така, сякаш бе отслабнал с пет-шест килограма, което не беше нищо за човек с неговите размери, но въпреки това изтъняването на лицето, китките и ръцете му бе видимо. Обаче не това, а нещо друго, неопределимо някак си се бе променило от последния път, когато го видях.

С Джулиан си говореха на шеговит, подигравателен, но правилен латински, като двойка свещеници, подреждащи ризницата преди литургия.

Хенри вдигна очи.

— Salve amice — каза и по суровите му черти, обикновено толкова непроницаеми и резервирани, пробяга леко оживление. — Valesne? Quid est rei?179

— Изглеждаш добре — отвърнах и така си беше.

Той леко наклони глава. Очите му, които по време на боледуването бяха мътни и с разширени зеници, бяха ясносини.

— Benigne dicis180 — отвърна. — Чувствам се много по-добре.

Джулиан разчистваше остатъците от кифлите и мармалада — бяха закусвали с Хенри и при това доста обилно, както се виждаше — засмя се и каза нещо, което не схванах съвсем, но звучеше като Хораций и гласеше, че месото било добро за мъката. Зарадвах се, когато видях, че донякъде си бе възвърнал ведростта и веселостта. Привързаността му към Бъни бе почти необяснима, но силните емоции за него бяха проява на лош вкус, а изразът на чувства, което за съвременните норми бе съвсем нормално нещо, би му се сторило стряскащо, като проява на ексхибиционизъм. Въпреки това бях почти сигурен, че смъртта на Бъни го бе засегнала повече, отколкото си даваше вид. Същевременно обаче подозирам, че веселяшкото, Сократовско безразличие на Джулиан към нещата свързани с живота и смъртта, му помагаше да не изпитва тъга по каквото и да било за много дълго време.

Дойде Франсис, а после и Камила, но не и Чарлс, вероятно бе още в леглото с махмурлук. Всички насядахме около голямата кръгла маса.

— А сега — каза Джулиан, когато всичко утихна. — Надявам се, че сме готови да напуснем осезаемия свят и да навлезем в света на възвишеното.

Огромен мрак се бе вдигнал от съзнанието ми, когато по всичко личеше, че бяхме спасени. Светът ми се струваше като едно свежо и прекрасно място, зелено, ободрително и напълно ново. Ходих сам на много и дълги разходки по река Батънкил. Особено ми харесваше да ходя до малката, селска бакалия в Северен Хампдън, за чиито някогашни собственици — майка и син — се говореше, че вдъхновили прочут и често включван в антологиите разказ на ужасите от 50-те години. Купувах си бутилка вино и слизах до речния бряг, за да я изпия, а през остатъка от онези прекрасни, златисти и ослепителни следобеди бродех пиян наоколо — разбира се, това бе чиста загуба на време. Изоставах с ученето, тревата бе зелена и въздухът бе изпълнен с жуженето на пчели, а аз току-що се бях върнал от прага на самата Смърт, върнал се бях към слънцето и въздуха. Сега бях свободен, а животът ми, който смятах за загубен, се бе ширнал пред мен, неописуемо безценен и сладък.

През един от онези следобеди минах край дома на Хенри и го открих да копае цветна леха в задния двор. Бе облякъл старите панталони, с които работеше в градината, а ръкавите на ризата му бяха навити над лактите — в ръчната количка имаше доматен разсад, краставици, ягоди, слънчогледи и алено мушкато. На оградата бяха опрени три-четири розови храста с корени, обвити в зебло.

Минах през страничната врата. Наистина бях доста пиян.

— Здравей — казах. — Здравей, здравей, здравей.

Той спря и се облегна на лопатата. Бледа руменина пламтеше върху горната част на носа му, изгорял от слънцето.

— Какво правиш? — попитах.

— Засаждам малко марули.

Последва дълга тишина, по време на която забелязах папратите, изкопани от него в следобеда, когато убихме Бъни. Помня, че ги нарече черен корен, а Камила отбеляза вещерското в името. Беше ги засадил от сенчестата страна на къщата, до избата, където на хладина растяха тъмни и буйни.

Леко се наклоних назад и се хванах за стълба на вратата.

— Тук ли ще останеш това лято? — казах.

Погледна ме изпитателно и отупа ръце в панталоните си.

— Така мисля. Ами ти?

— Не зная — отвърнах. Не бях споменал на никого, но точно предния ден бях подал молба в студентската служба да наглеждам апартамента на един преподавател по история в Бруклин, който през лятото щеше да прави проучване в Англия. Струваше ми се идеално — място, където да остана и за което няма да плащам наем, в хубавата част на Бруклин и никакви задължения освен поливането на цветята и грижата за двата бостън териера, които не можеха да заминат за Англия заради карантината. Опитът ми с Лио и мандолините ме бе направил предпазлив, но служителката ме увери, че това било нещо напълно различно и ми показа една папка с писма от доволни студенти, които са вършели тази работа преди. Никога не бях ходил в Бруклин и не знаех нищо за него, но идеята да живея в голям град ми харесваше — в който и да било голям град, особено ако е непознат — допадаше ми мисълта за уличното движение и тълпите, за работата в книжарница или сервирането в кафене, кой знаеше какъв необичаен живот щях да поведа, когато останех сам? Самотно хранене, разхождане на кучетата вечер — и никой нямаше да знае кой съм.

Хенри все още ме гледаше. Бутна очилата си нагоре по носа.

— Знаеш ли — каза, — доста ранен следобед е.

Изсмях се. Знаех какво си мисли — първо Чарлс, сега аз.

— Добре съм — отвърнах.

— Добре ли си?

— Разбира се.

Подхвана отново работата си, опираше лопатата в земята и здраво натискаше надолу с обутия си с груба обувка крак. Тирантите му образуваха едно черно „Х“ на гърба му.

— Тогава можеш да ми помогнеш с марулите. В бараката има още една лопата.

Късно същата нощ, в два часа, председателката на дома ми задумка по вратата и закрещя, че ме търсят по телефона. Бях замаян от съня, но навлякох халата и се запрепъвах надолу по стълбите.

Беше Франсис.

— Какво искаш? — попитах.

— Ричард, всеки момент ще получа инфаркт.

Погледнах с едно око към председателката на дома, Вероника или Валери, забравям й името, която стоеше до телефона с ръце, скръстени на гърдите и с глава, наклонена на едната страна в израз на загриженост. Обърнах й гръб.

— Добре ли си — казах в слушалката. — Връщай се обратно в леглото.

— Чуй ме — звучеше изплашено. — Получавам сърдечен удар. Мисля, че ще умра.

— Не, няма.

— Имам всички симптоми. Болка в лявата ръка. Тежест в гърдите. Затруднено дишане.

— Какво искаш да направя?

— Искам да дойдеш тук и да ме откараш в болницата.

— Защо не извикаш линейка? — толкова ми се спеше, че очите ми се затваряха.

— Защото се страхувам от линейки — отвърна Франсис, аз пък не успях да чуя останалото, защото Вероника, която бе наострила уши при думата „линейка“, ме прекъсна развълнувано.

— Ако ви трябват парамедици, момчетата в будката на охраната знаят да правят сърдечен масаж и изкуствено дишане — каза тя с плам. — На повикване са от полунощ до шест. А и имат микробус, с който да ви откарат в болницата. Ако искаш, ще…

— Не ми трябват парамедици — казах, а през това време Франсис като обезумял повтаряше името ми от другата страна на линията. — Тук съм.

— Ричард? — гласът му бе немощен и задъхан. — С кого говориш? Какво има?

— Няма нищо. Слушай сега…

— Кой спомена нещо за парамедици?

— Никой. Слушай сега. Слушай — повторих, тъй като се опитваше да ме надприказва. — Успокой се. Кажи ми какво ти има.

— Искам да дойдеш тук. Наистина се чувствам зле. Мисля, че сърцето ми спря да бие за миг. Аз…

— Замесени ли са наркотици? — попита Вероника с доверителен тон.

— Виж — обърнах се към нея, — искам да млъкнеш и да ме оставиш да чуя какво се опитва да ми каже този човек.

— Ричард? — каза Франсис. — Ще дойдеш ли само да ме вземеш? Моля те?

Последва кратко мълчание.

— Добре — отвърнах, — дай ми няколко минути — и затворих телефона.

Франсис ме посрещна в апартамента си напълно облечен, но без обувки, проснат на леглото.

— Виж ми пулса.

Направих го, за да му угодя. Беше учестен. Беше се отпуснал и примигваше.

— Какво мислиш, че ми има? — попита.

— Не знам — отвърнах. Бе леко зачервен, но не изглеждаше чак толкова зле наистина. Знаех, че щеше да е истинска лудост, ако го споменех, но въпреки това имаше вероятност да бе хранително натравяне или апандисит, или пък трето.

— Мислиш ли, че трябва да отида в болницата?

— Ти ми кажи.

За малко лежа без да каже нищо.

— Не зная. Наистина мисля, че трябва — каза.

— Добре тогава. Ако така ще се почувстваш по-добре. Хайде. Изправи се.

Не беше чак толкова зле, та да не пуши в колата през целия път до болницата.

Заобиколихме по алеята за автомобили и отбихме до широкия и ярко осветен вход с надпис „Бърза помощ“. Спрях колата. Известно време седяхме вътре.

— Сигурен ли си, че искаш да го направиш? — попитах.

Погледна ме с удивление и презрение.

— Мислиш, че се преструвам.

— Не, не мисля — отвърнах изненадан и да си призная, изобщо не ми бе хрумнало. — Просто ти зададох въпрос.

Той излезе от колата и затръшна вратата.

Наложи се да почакаме около половин час. Франсис попълни формуляра и седна нацупено да чете стари броеве на списанието „Смитсониън“. Когато сестрата най-накрая извика името му, той не се изправи.

— Теб викат — казах.

Той пак не помръдна.

— Хайде, отивай.

Не отговори. В погледа му имаше нещо безумно.

— Виж сега — каза най-после, — размислих.

— Какво?

— Казах, че размислих. Искам да се прибера вкъщи.

Сестрата стоеше на прага и с интерес слушаше размяната на реплики.

— Това е глупаво — казах раздразнен. — Чака толкова време.

— Размислих.

— Ти беше този, които настояваше да дойде.

Знаех, че така ще го засрамя. Раздразнен и избягващ погледа ми, той остави с плясък списанието и мина през двойната врата с наперена походка, без да погледне назад.

Около десет минути по-късно един изморен на вид лекар с операционна престилка си подаде главата в чакалнята. Аз бях единственият там.

— Здравейте — поздрави отсечено. — Вие ли сте с господин Абърнати?

— Да.

— Бихте ли дошли с мен за момент?

Станах и го последвах. Франсис седеше на ръба на кушетката за преглед, напълно облечен, почти превит одве и изглеждаше окаяно.

— Господин Абърнати не иска да облече престилка — каза лекарят. — И не позволява на сестрата да му вземе кръв. Не знам как очаква да го прегледаме, след като не ни съдейства.

Настъпи мълчание. Лампите в кабинета бяха много силни. Чувствах се ужасно засрамен.

Лекарят отиде до мивката и започна да си мие ръцете.

— Момчета, тази вечер да сте вземали наркотици? — попита небрежно.

Усетих как лицето ми почервенява.

— Не — отговорих.

— Малко кокаин? Или може би амфетамини?

— Не.

— Ще ни бъде от голяма полза, ако знаем какво е взел твоят приятел.

— Франсис — отроних едва, но замлъкнах от кръвнишкия му поглед, изпълнен с омраза — et tu, Brute.

— Как смееш — отсече той. — Не съм вземал нищо. Много добре знаеш, че не съм.

— Успокой се — каза лекарят. — Никой не те обвинява в нищо. Но държанието ти тази вечер е малко нелогично, не мислиш ли?

— Не — отвърна Франсис след разстроено мълчание.

Лекарят изплакна ръцете си и ги избърса в кърпата.

— Не? — попита. — Идвате посред нощ и казвате, че ще получите сърдечен удар, а после не давате на никого да ви доближи? Как очаквате да разбера какво ви има?

Франсис не отговори. Дишаше тежко. Очите му бяха забити в пода, а лицето му бе яркорозово.

— Не мога да ви чета мислите — каза накрая лекарят. — Но от собствен опит знам, че когато някой на твоята възраст казва, че получава сърдечен удар, става дума за две неща.

— Какви? — попитах най-после.

— Ами, едното е натравяне с амфетамини.

— Не е това — каза Франсис ядно и погледна нагоре.

— Добре, добре. Другото, което може да е, е паническо разстройство.

— Какво значи това? — попитах, като внимателно избягвах да поглеждам към Франсис.

— Нещо като пристъп на необяснимо безпокойство. Внезапен пристъп на страх. Сърцебиене. Тремор и потене. Може да бъде доста тежко. Често хората си мислят, че ще умрат.

Франсис не каза нищо.

— Е? — попита лекарят. — Мислите ли, че може да е това?

— Не зная — отвърна Франсис след още една объркана пауза.

Лекарят се облегна назад на мивката.

— Много ли се страхуваш? При това не можеш да се сетиш за основателна причина?

Беше три и четвърт, когато излязохме от болницата. Франсис запали цигара на паркинга. В лявата си ръка мачкаше листче, на което лекарят бе написал името на един психиатър в града.

— Сърдиш ли се? — попита, когато влязохме в автомобила.

Питаше ме за втори път.

— Не — отговорих.

— Знам, че се сърдиш.

Улиците бяха осветени като в сън и пусти. Гюрукът на автомобила бе свален. Карахме край тъмните къщи и завихме по един покрит мост. Гумите бумтяха силно по дървените греди.

— Моля те, не ми се сърди — каза Франсис.

Не му обърнах внимание.

— Ще отидеш ли на психиатър?

— Няма да има никаква полза. Знам какво ме притеснява.

Нищо не казах. Изплаших се, когато изскочи думата „психиатър“. Никога не съм вярвал кой знае колко в психиатрията, но какво ли пък щеше да види едно обучено око при един тест на личността, в един сън или дори само в неволно изпускане на някоя дума.

— Ходех на психоанализа, когато бях малък — каза Франсис. Звучеше така, сякаш всеки миг щеше да се разплаче. — Май трябва да съм бил на единадесет или дванадесет. Майка ми се беше зарибила с някаква йога, отписа ме от училището в Бостън и ме изпрати на едно ужасно място в Швейцария. Институт по нещо си. Всички носеха чорапи със сандали. Имаше часове по дервишки танци и Кабала. Всички от Бялото ниво, така наричаха моята степен или клас, или каквото е там, правехме „чи кунг“ всяка сутрин и имахме по четири часа райхиански анализ181 на седмица. Аз трябваше да имам по шест.

— Как се анализира едно дванадесетгодишно хлапе?

— Чрез много асоциации. А и чрез разни странни игри, които те карат да играеш с анатомично изработени кукли. Хванаха ни, когато с няколко французойки се опитахме да се измъкнем от двора на института, бяхме полумъртви от глад — вегетарианска храна, нали разбираш. Искахме да стигнем до bureau de tabac, за да си купим шоколадови бонбони, те разбира се настояваха, че случаят имал някакъв сексуален подтекст. Не че имаха нещо против, но предпочитаха да им го кажеш, а аз бях прекалено невеж, за да се включа в нещо такова. Момичетата имаха повече опит в тия неща, та бяха измислили някаква дива френска история, за да угодят на психиатъра — menage à trois182 в купа сено — нямаш представа за колко болен ме провъзгласиха, когато решиха, че съм го потиснал. Въпреки че бих им казал всичко, ако ми бе дошло наум, че ще ме пратят у дома — изсмя се без кой знае каква веселост. — Божичко, все още помня как директорът на института ме попита с кой герой от художествената литература се идентифицирам, а аз отговорих „Дейви Балфур от «Отвлечен»“183.

Завивахме зад ъгъла. Внезапно в обсега на фаровете изскочи едно голямо животно. За секунда се оказах вперил поглед през предното стъкло в чифт блеснали очи. А после то изчезна за миг.

Бяхме спрели напълно и седяхме за кратко, разтърсени.

— Какво беше това? — попита най-накрая Франсис.

— Не знам. Може би елен.

— Не беше елен.

— Тогава куче.

— На мен ми заприлича на някаква котка.

В интерес на истината и на мен ми бе заприличало на същото.

— Но беше прекалено едро — казах.

— Може да е било кугуар или нещо такова.

— Тук нямат такива.

— Някога е имало. Наричали са ги планински котки. Котка от планината. От там идва и името на Катамаунт стрийт.

Нощният ветрец бе смразяващ. Някъде излая куче. През нощта няма кой знае какво движение по пътищата.

Франсис ме бе помолил да не казвам на никого за нашето пътешествие до „бърза помощ“, но в неделя вечерта бях в апартамента на близнаците, където пийнах повечко, та след вечеря разказах историята на Чарлс в кухнята.

Чарлс изрази съчувствие. Самият той бе изпил няколко питиета, но не толкова колкото аз. Беше облечен със стар летен костюм, който му висеше доста свободно — Чарлс също бе отслабнал — и разръфана вратовръзка от „Сулка“.

— Горкият Франсоа. Такава откачалка е. Ще ходи ли при онзи психиатър?

— Не зная.

Чарлс изтръска цигара от пакета „Лъки Страйк“, които Хенри бе оставил на плота.

— Ако бях на твое място — каза той, почуквайки с цигарата по китката си и извил врат, за да види дали няма някой в коридора, — ако бях на твое място, щях да го посъветвам да не споменава за това на Хенри.

Изчаках го да продължи. Запали цигарата и издуха облак дим.

— Искам да кажа, че напоследък пия повече, отколкото трябва — каза той тихо. — Първи ще го призная. Но за Бога, аз трябваше да се разправям с ченгетата, а не той. Пак аз трябваше да се разправям и с Марион. Обажда ми се почти всяка вечер. Нека той се опита да говори известно време с нея и да видим как ще се чувства… Не виждам как може да ми попречи, ако искам да изпивам по бутилка на ден. Казах му, че не му влиза в работата, както не му влиза в работата какво правиш и ти.

— Аз ли?

Погледна ме с празно, детинско изражение. А после се разсмя.

— О, не си ли чул? Сега и ти си почнал. Пиеш прекалено много. Мотаеш се пиян насам-натам посред бял ден. Търкаляш се надолу по пътя на развалата.

Изненадах се. Той отново се изсмя на изражението ми, но тогава чухме стъпки и приближаващо се подрънкване на лед в коктейл — беше Франсис. Подаде глава през вратата и задърдори добродушно за това и онова, след няколко минути си взехме чашите и го последвахме във всекидневната.

Нощта бе топла, щастлива, лампите светеха, чашите бляскаха, дъждът силно барабанеше по покрива. Навън върховете на дърветата се мятаха и олюляваха с пенливо свистене сякаш газирана вода бълбукаше в чаша. Прозорците бяха отворени и из завесите си играеше влажен и хладен ветрец, омагьосващо непокорен и сладък.

Хенри бе в прекрасно настроение. Бе се отпуснал и седеше в един фотьойл, изпружил краката си, умът му бе буден, добре отпочинал и бързо се разсмиваше или връщаше остроумна реплика. Камила беше пленителна. Носеше тясна розово-оранжева рокля без ръкави, която разкриваше хубавите й ключици и сладките, крехки гръбначни прешлени в основата на врата, както и прекрасните й колене, прекрасните глезени, прекрасните голи и мускулести крака. Роклята правеше тялото й да изглежда прекалено слабо и подчертаваше нейното несъзнателно грациозно и малко момчешко държание. Обичах я, обичах стремителния начин, по който, когато разказваше някаква история, примигвайки и леко заеквайки, или начина, по който държеше цигарата — копие на жеста на Чарлс — закрепена между кокалчетата на пръстите с изгризани нокти.

Явно с Чарлс се бяха сдобрили. Не си говореха много, но старата, безмълвна родствена близост отново бе на мястото си. Всеки сядаше на страничните облегалки на стола на другия и разнасяха насам-натам питиетата си — това бе странен ритуал на близнаците, сложен и многозначителен. Не разбирах напълно онова, което виждах, но общото им послание бе, че всичко е наред. Отстрани изглеждаше, че тя бе страната, която търсеше примирие, което от своя страна отхвърляше хипотезата, че вината е била негова.

Огледалото над камината бе центърът на вниманието — бе мътно старо огледало в рамка от палисандър, нищо особено, бяха го взели от една разпродажба, но то бе първото нещо, което човек съзираше, щом прекрачеше прага, а сега още повече се набиваше на очи, защото бе пукнато — драматична пукнатина, разстилаща се във всички посоки като паяжина. Начинът, по който се бе пукнало, бе толкова смешен, че се наложи Чарлс да ни разправи историята два пъти, въпреки че всъщност смешното бе пресъздаването й — пролетно почистване, Чарлс киха, покрит целия с прах, кихавицата го изхвърля от стълбата и той се приземява върху огледалото, току-що измито и поставено на пода.

— Не разбирам само — каза Хенри, — как си го закачил, без стъклото да се разпадне.

— Беше чудо. Сега не бих го докоснал. Не мислите ли, че изглежда особено очарователно?

Което не можеше да се отрече, тъй като покритото с петна тъмно стъкло, натрошено като калейдоскоп, отразяваше стаята в стотици парченца.

Съвсем случайно и чак когато си тръгвах открих как всъщност бе счупено огледалото. Стоях, опрял ръка на полицата до камината и тогава случайно погледнах в огнището. Камината не работеше. Имаше параван и чифт подпори за дървата, но пъновете, положени върху тях, бяха покрити с прах. Но този път, когато погледнах надолу, видях и нещо друго — сребърни искри, блеснали и остри като игли трески от счупеното огледало, които бяха смесени с големите и лесно разпознаваеми парчета от една чаша за уиски със златен ръб, близнакът й бе в ръката ми. Бяха тежки, стари чаши, с дъно дебело два сантиметра и половина. Някой доста точно и силно я бе метнал през стаята, достатъчно силно, за да я разбие на парчета и да натроши огледалото зад главата ми.

След две вечери отново бях събуден от чукане по вратата. Бях объркан и в отвратително настроение, но светнах лампата и примигвайки, се пресегнах за часовника. Беше три часа.

— Кой е там? — попитах.

— Хенри — дойде изненадващият отговор.

С известна неохота го пуснах да влезе. Не седна.

— Слушай — подхвана той, — извини ме, че те безпокоя, но е много важно. Трябва да те помоля за една услуга.

Говореше бързо и делово. Стресна ме. Седнах на ръба на леглото.

— Слушаш ли ме?

— Какво искаш?

— Преди петнадесет минути ми се обадиха от полицията. Чарлс е в затвора. Арестували са го за шофиране в пияно състояние. Искам да отидеш и да го измъкнеш.

По тила ми пролазиха мравки.

— Моля?

— Караше моята кола. Научили са името ми от регистрационния талон. Нямам никаква представа в какво състояние е — бръкна в джоба си и ми подаде незапечатан плик. — Предполагам, че ще ти трябва известна сума, за да го измъкнеш, не знам колко.

Отворих плика. Вътре имаше чек, празен, ако не броим подписа на Хенри и банкнота от двадесет долара.

— Вече казах на полицаите, че съм му заел колата — продължи Хенри. — Ако задават въпроси за това, нека ми звъннат — бе застанал до прозореца и гледаше навън. — На сутринта ще се свържа с адвокат. Единственото, което искам от теб, е да го измъкнеш колкото се може по-бързо.

Трябваше ми известно време, за да осмисля думите му.

— А парите? — попитах накрая.

— Плати независимо от разходите.

— Говорех за тези двадесет долара.

— Ще трябва да вземеш такси. Аз дойдох с едно и то ме чака долу.

Настъпи дълго мълчание. Все още не бях буден. Седях само по тениска и боксерки.

Докато се обличах, той седеше до прозореца, загледан в тъмната поляна, с ръце сключени зад гърба, напълно забравил за подрънкването на закачалките и моето тромаво, все още замаяно от съня ровене из чекмеджетата на бюрото. Бе спокоен, замислен и очевидно напълно потънал в собствените си отвлечени грижи.

Оставих Хенри и после с голяма скорост потеглих към тъмния център на града. Изведнъж осъзнах колко зле бях осведомен за положението, Хенри не ми бе казал нищо. Беше ли станала катастрофа? И в този ред на мисли, имаше ли ранени? Освен това, ако всичко бе толкова важно, а в крайна сметка това бе автомобила на Хенри, защо не идваше и той?

Един самотен светофар се полюляваше на кабела над празното кръстовище.

Затворът в Хампдън бе в една пристройка до сградата на съда. Това бе единствената сграда на площада, чиито прозорци светеха по това време на нощта. Казах на таксиметровия шофьор да чака и влязох.

Двама полицаи седяха в голяма и добре осветена стая. Зад преградите имаше много кантонерки и метални бюра, един старомоден охладител за вода, машина за дъвки от „Сивитан Клъб“ („Вашето ресто променя нещата“.) Разпознах един от полицаите — мъж с рижави мустаци — който бе участвал в издирването. Двамата дежурни ядяха пържено пиле от онзи вид, които се купуват претоплени от денонощния магазин, и гледаха на преносим чернобял телевизор шоуто на Сали Джеси Рафаел.

— Здравейте — поздравих.

Вдигнаха очи.

— Дойдох да видя какво е необходимо, за да изкарам приятеля си от ареста.

Онзи с рижите мустаци си избърса устата с хартиена салфетка. Беше на около тридесет години, едър, с дружелюбен вид.

— Предполагам, че става дума за Чарлс Маколи — каза той.

Каза го така, сякаш Чарлс му бе стар приятел. А може би беше. Чарлс бе прекарал доста време с хората тук, когато издирваха Бъни. Каза, че ченгетата се държали добре с него. Купували му сандвичи отвън, кола от автомата.

— Ти не си момчето, с което говорих по телефона — каза другият полицай. Беше едър и отпуснат, на около четиридесет, със сива коса и жабешка уста. — Това отвън твоята кола ли е?

Обясних. Ядяха пилето и слушаха: едри, приятелски настроени мъже, на хълбоците си имаха големи полицейски пистолети 38 калибър. Стените бяха покрити с плакати, издадени по поръчка на федералното правителство: „БОРЕТЕ СЕ С НЕДЪЗИТЕ ПО РОЖДЕНИЕ, НАЕМАЙТЕ ВЕТЕРАНИ, ДОКЛАДВАЙТЕ ИЗМАМИ С ПИСМА“.

— Ама знаеш, че не можем да ти дадем колата — каза полицаят с рижавите мустаци. — Господин Уинтър ще трябва да дойде до тук и да си я вземе сам.

— Не ми пука за автомобила. Просто искам да извадя приятеля си оттук.

Другият полицай погледна часовника си.

— Добре, върни се след около шест часа.

Шегуваше ли се?

— Имам парите.

— Не можем да определим гаранцията. Съдията ще се погрижи за това при предявяване на обвинението. Точно в девет часа.

Предявяване на обвинение? Сърцето ми заби. Какво по дяволите беше това?

Полицаите ме гледаха приветливо, сякаш искаха да кажат „Това ли е всичко?“

— Бихте ли ми казали какво се е случило? — казах.

— Моля?

Гласът ми се стори лишен от емоции и чужд.

— Какво точно е направил?

— Щатският патрул го спрял на Дийп Кил роуд — отговори сивокосият полицай. Каза го така, сякаш четеше. — Бил е видимо пиян. Съгласил се е на проба с дрегер, който показва високо наличие на алкохол. Патрулът го доведе тук и го затворихме в ареста. Това стана в два и двадесет и пет сутринта.

Нещата все още не бяха ясни, но за нищо на света не можех да измисля правилния въпрос, който да задам.

— Мога ли да го видя?

— Добре е, синко — каза полицаят с рижите мустаци. — Можеш да го видиш на сутринта.

Усмивки и любезно държание. Нямаше какво повече да кажа. Благодарих им и си тръгнах.

* * *

Таксито си бе тръгнало, когато излязох отвън. Бяха ми останали петнадесет долара от двадесетте на Хенри, но за да си повикам друго такси трябваше да се върна в затвора, а не исках. Така че тръгнах към главната улица в южния край, където пред едно заведение за бързо хранене имаше монетен телефон. Той не работеше.

Бях толкова уморен, че почти спях. Върнах се обратно до площада, минах край пощата, покрай железарията, покрай киното с провисналия навес: шлифовано стъкло, разбит тротоар, звезди. Планински котки дебнеха плячката си на барелефа по фриза на обществената библиотека. Вървях дълго, докато магазините се разредиха и пътят потъмня, вървях по широкото жужащо разклонение на магистралата, докато стигнах до автогарата на „Грейхаунд“, която бе тъжна на лунната светлина, тя бе и първото, което видях навремето от Хампдън. Беше затворена. Седнах отвън на дървена пейка под една жълтеникава крушка. Чаках да отворят, за да използвам телефона и да пия чаша кафе.

Служителят, дебел мъж с безжизнени очи, дойде да отключи в шест часа. Двамата бяхме единствените хора наоколо. Отидох до мъжката тоалетна, измих си лицето, а после изпих не една чаша кафе, а две, които служителят ми продаде с неудоволствие — наля ги от каната, която бе сложил на котлона зад тезгяха.

Дотогава слънцето бе вече изгряло, въпреки че почти нищо не се виждаше през зацапаните с мръсотия прозорци. Стените бяха покрити с несъществуващи вече разписания, а дълбоко в балатума бяха набити фасове и дъвка. Вратите на телефонната будка бяха покрити с отпечатъци от пръсти. Затворих ги зад себе си и набрах номера на Хенри, почти бях убеден, че няма да отговори, но за моя изненада вдигна на второто иззвъняване.

— Къде си? Какво става?

Обясних му какво се е случило. От другата страна ми отговори заплашително мълчание.

— Сам ли беше в килията? — попита най-после.

— Не знам.

— В съзнание ли беше? Искам да кажа, можеше ли да говори?

— Не знам.

Още едно дълго мълчание.

— Виж какво, в девет той ще се яви пред съдията. Защо не се срещнем пред съда.

За миг Хенри не отговори, а после каза:

— Най-добре ще е, ако ти се заемеш с това. Има замесени и други фактори.

— Щом има други фактори, ще ти бъда задължен, ако ме уведомиш за тях.

— Не се сърди — каза бързо. — Всичко е само заради това, че толкова често имам вземане-даване с полицията напоследък. Вече ме знаят, знаят и него. Освен това… направи пауза, — … опасявам се, че аз съм последният човек, когото Чарлс иска да види.

— Защо?

— Защото снощи се скарахме. Дълга история — отвърна, когато се опитах да го прекъсна. — Но когато се видяхме за последен път, бе много разстроен. Мисля, че от всички нас, ти си в най-добри отношения с него.

— Хм — казах, въпреки че вътрешно бях омилостивен.

— Чарлс много държи на теб. Знаеш го. Освен това в полицията не знаят кой си. Не мисля, че има някаква вероятност да те свържат с другата история.

— Не мисля, че това има значение в настоящата ситуация.

— Боя се, че има значение.

Настъпи мълчание, по време на което усетих пълната безнадеждност на всичките ми опити да стигна до дъното на каквото и да било, свързано с Хенри. Приличаше на пропагандатор, който системно укрива информация и я пуска, само когато счете, че ще обслужи определени цели.

— Какво се опитваш да ми кажеш?

— Сега не е моментът да го обсъждаме.

— Ако искаш да отида там, ще е най-добре да ми кажеш за какво става дума.

Гласът му хрущеше и звучеше далечно, когато проговори:

— Нека кажем, че за момента нещата са много по-несигурни, отколкото съзнаваш. Чарлс имаше тежки дни. В интерес на истината никой не носи вина за това, но се наложи да понесе повече, отколкото трябваше.

Мълчание.

— Не искам толкова много от теб.

Само да направя онова, което искаш от мен, помислих си и затворих телефона.

Съдебната зала се намираше в дъното на коридора с килиите, минаваше се през летящи врати със стъкла в горната част. Изглеждаше като останалата част на сградата на съда, правена през 1950-те години или там някъде, покрита с надраскан балатум и ламперия, боядисана в жълт и лепкав на вид лак с цвят на мед.

Не очаквах да има толкова много хора. Пред банката на съдията имаше две пейки, едната бе заета от няколко щатски патрулни полицаи, на другата седяха трима-четирима непознати мъже, съдебната стенографка със смешната си, малка пишеща машина и още трима непознати мъже в частта за посетители — те седяха на разстояние един от друг, както и една нещастна, изпита жена в жълтокафяв дъждобран, която имаше вид, сякаш някой редовно я пребиваше.

Изправихме се на крака, когато влезе съдията. Случаят на Чарлс щеше да се гледа първи.

Той влезе през вратите по чорапи, като сомнамбул, а по петите му вървеше служител на съда. Лицето на Чарлс бе зацапано и подпухнало. Бяха му взели колана, връзките на обувките, както и самите обувки, та сякаш беше по пижама.

Съдията сведе поглед надолу към него. Беше мъж с кисело изражение на лицето, на около шестдесет, с тънки устни и месеста, увиснала шия като на кръвоследник.

— Имате ли адвокат? — каза той със силен върмонтски акцент.

— Не, господине — отговори Чарлс.

— Съпруга или родител, които да присъстват?

— Не, господине.

— Можете ли да платите гаранцията?

— Не, господине — каза Чарлс. Беше потен и дезориентиран.

Изправих се. За разлика от съдията, Чарлс не ме видя.

— Вие сте тук, за да платите гаранцията за господин Маколи?

— Да.

Чарлс се обърна, опитвайки се да фокусира погледа си върху мен, устата му бе леко отворена, изражението му празно и сякаш унесено — като на дванадесетгодишен.

— Гаранцията е петстотин долара, които можете да платите на гишето вляво, надолу по коридора — каза съдията с отегчен и монотонен глас. — Ще трябва да се явите отново след две седмици и ви съветвам да си вземете адвокат. Работите ли нещо, за което се налага да използвате автомобила си?

Един от запуснатите мъже на средна възраст отпред проговори:

— Колата не е негова, Ваша чест.

Съдията изведнъж се ядоса и изгледа Чарлс заплашително.

— Вярно ли е?

— Свързахме се със собственика. Някой си Хенри Уинтър. Учи горе в колежа. Казва, че е заел автомобила си на господин Маколи за вечерта.

Съдията изсумтя. А на Чарлс каза отсечено:

— Временно ви забранявам да шофирате, докато излезе решението на съда. И доведете на двадесет и осми господин Уинтър.

Цялата работа свърши невероятно бързо. В девет и десет вече бяхме излезли от сградата на съда.

Сутринта бе влажна и росна, студена за май. Птици цвърчаха в черните върхове на дърветата. Олюлявах се от умора.

Чарлс обви ръце около себе си.

— Боже, колко е студено.

Улиците бяха безлюдни. На площада току-що вдигаха жалузите на банката.

— Изчакай тук — казах. — Ще отида да извикам такси.

Хвана ме за ръката. Все още беше пиян, но нощното му наливане бе нанесло повече вреди на дрехите му, отколкото на нещо друго — лицето му бе свежо и зачервено като на дете.

— Ричард.

— Какво?

— Приятел си ми, нали?

Не бях в настроение да стоя на стъпалата на съда и да слушам подобни приказки.

— Разбира се — отвърнах и се опитах да освободя ръката си.

Но той ме сграбчи по-здраво.

— Добрият, стар Ричард. Знам, че си ми приятел. Толкова се радвам, че точно ти дойде. Искам само да ми направиш още една малка услуга.

— Каква?

— Не ме води вкъщи.

— Какво искаш да кажеш?

— Заведи ме извън града. В къщата на Франсис. Нямам ключ, но госпожа Хач може да ме пусне, или пък ще разбия някой прозорец, или пък… слушай. Слушай сега. Мога да вляза през мазето. Правил съм го милиони пъти. Чакай — каза, когато видя, че се опитвам отново да го прекъсна, — и ти можеш да дойдеш. Можеш да се измъкнеш от училище, да вземеш малко дрехи и…

— Спри се — повторих за трети път. — Не мога да те водя никъде. Нямам кола.

Лицето му се промени и той пусна ръката ми.

— А, добре — каза с внезапна горчивина. — Благодаря ти много.

— Чуй ме. Не мога. Нямам кола. Дойдох с такси.

— Можем да отидем с колата на Хенри.

— Не можем. Полицаите взеха ключовете.

Ръцете му трепереха. Прокара ги през разбърканата си коса.

— Тогава ела вкъщи с мен. Не искам да се прибирам сам.

— Добре — бях толкова уморен, че пред очите ми играеха петна. — Добре. Само изчакай. Ще извикам такси.

— Не, не и такси — каза той и се дръпна назад. — Не съм толкова зле. Бих предпочел да вървя.

Разстоянието от стъпалата на съда до апартамента на Чарлс в Северен Хампдън не бе никак малко. Поне четири километра и половина. А доста голяма част от пътя минаваше край магистралата.

Колите профучаваха сред облаци изгорели газове. Изнемогвах от умора. Главата ме болеше, а краката ми бяха като олово. Но утринният въздух бе хладен и свеж и сякаш малко посъживи Чарлс. На половината път той спря пред прашния прозорец на едно заведение от другата страна на магистралата, срещу болницата за ветерани, и си купи сода със сладолед.

Чакълът хрущеше под краката ни. Чарлс пушеше цигара и отпиваше от содата през червено-бяла сламка. Черни мухи профучаваха край ушите му.

— Значи ти и Хенри сте се скарали — казах го просто така, за да наруша мълчанието.

— Кой ти каза? Той ли?

— Да.

— Не помня. Няма значение. Писна ми да ми казва какво да правя.

— Знаеш ли какво се питам.

— Какво?

— Не защо той ни нарежда какво да правим. А защо винаги изпълняваме това, което ни нареди.

— И аз не мога да разбера — каза Чарлс. — Не че имаме кой знае каква полза от това добро.

— Е, не съм сигурен.

— Шегуваш ли се? На първо място идеята за шибаната вакханалия, кой я измисли? Чия беше идеята да отведе Бъни в Италия? А после кой остави онзи дневник на видно място? Кучият му син. Обвинявам го за всичко това. Освен това ти нямаш представа, че бяха на крачка да ни хванат.

— Кой? — сепнах се аз. — Полицията?

— Хората от ФБР. Към края се случиха доста неща, които не ви казахме. Хенри ме закле да не казвам.

— Защо? Какво се случи?

Захвърли цигарата.

— Ами бяха се объркали. Мислеха, че Клоук бе замесен, мислеха си доста неща. Смешно, но ние толкова сме свикнали с Хенри, че понякога не осъзнаваме как изглежда в очите на другите хора.

— Какво искаш да кажеш?

— Е, не знам. Сещам се за хиляди примери — той се засмя сънливо. — Спомням си миналото лято, когато Хенри беше толкова ентусиазиран да наеме ферма и аз го откарах до офиса на посредничката в северната част на щата. Всичко бе напълно ясно. Имаше наум точно определена къща — голяма, стара, строена през деветнадесети век, встрани от някакъв кален път, огромен парцел към нея, помещения за прислугата и всичко останало. Дори беше приготвил парите в брой. Говориха сигурно два часа. Посредничката се обади в дома на управителя и го помоли да дойде в офиса. Управителят зададе на Хенри стотици въпроси. Провери всяка една от препоръките му. Всичко беше наред, но дори и тогава не му отдадоха къщата под наем.

— Защо?

Той се изсмя.

— Ами Хенри просто изглежда прекалено добре, за да е истински, нали? Не можеха да повярват, че някой колежанин на неговата възраст, ще плати толкова много за толкова голямо и изолирано място, само за да живее сам-самичък и да изучава дванадесетте велики култури.

— Моля? Взели са го за някакъв мошеник?

— Да кажем, че си мислеха, че не е съвсем чист пред закона. Очевидно и хората от ФБР си мислеха същото. Не мислеха, че е убил Бъни, а че знае нещо, което не им казва. Беше очевидно, че в Италия между двамата е имало търкания. Марион го знаеше, Клоук го знаеше, знаеше го дори Джулиан. Мен дори ме подлъгаха да им го кажа, за което не съм споменал на Хенри. Според мен те наистина си мислеха, че двамата с Бъни са вкарали пари в бизнеса с наркотици на Клоук. Онова пътуване до Рим бе голяма грешка. Можеха да го направят незабележимо, но Хенри похарчи цяло състояние, пръскаше пари като луд, живяха в палацо, за Бога! Навсякъде, където са отишли, хората ги помнят. Ти го знаеш Хенри, той просто си е такъв, но погледни от техния ъгъл. А и онази негова болест сигурно е изглеждала доста подозрителна. Да телеграфира на лекар в Щатите за демерол. Като добавим и билетите за Южна Америка. Това, че ги плати с кредитната си карта, бе най-глупавото нещо, което някога е правил.

— Разбрали са за това? — попитах ужасен.

— Разбира се. Ако те подозират, че търгуваш с наркотици, първото нещо, което проверяват, са сметките, а и за Бога, от всички места точно Южна Америка! За щастие бащата на Хенри наистина има някаква недвижима собственост там. Хенри успя да измисли нещо сравнително достоверно — не че му повярваха, въпросът бе, че не можеха да го опровергаят.

— Не разбирам от къде им е хрумнала историята с наркотиците.

— Само си представи как е изглеждало всичко в техните очи. От една страна имаме Клоук. В полицията знаят, че той търгува с наркотици в сравнително голям мащаб, вероятно са се досетили, че е посредник и работи за някоя доста по-едра риба. Между тази история и Бъни нямаше ясна връзка, но пък ето ти го най-добрият приятел на Бъни, с всичките тези пари, за които не могат да кажат с точност от къде идват. А освен това през последните няколко месеца самият Бъни пръскаше доста пари. Разбира се, Хенри му ги даваше, но те не знаеха това. Модни ресторанти. Италиански костюми. И още нещо — Хенри просто изглежда подозрително. Начинът, по който се държи. Дори начинът, по който се облича. Прилича на някой от онези герои с очила с рогови рамки и ръкавели в гангстерските филми, сещаш се, като оня, който води счетоводството на Ал Капоне — запали друга цигара. — Помниш ли нощта, преди да открият тялото на Бъни? Когато с теб отидохме в онзи отвратителен бар, онзи с телевизора, където се напих?

— Да.

— Това бе една от най-ужасните вечери в живота ми. Нещата се очертаваха доста зле за двама ни. Хенри почти бе сигурен, че на другия ден ще го арестуват.

Бях толкова ужасен, че за миг изгубих ума и дума.

— За Бога, защо? — накрая попитах.

Чарлс дръпна силно от цигарата.

— От ФБР го бяха посетили същия следобед. Малко преди това бяха арестували Клоук. Казали на Хенри, че имали достатъчно основателни причини да арестуват половин дузина хора, включително и него самия, или за сговаряне да се потули нещо, или за укриване на доказателства.

— Иисусе! — възкликнах смаян. — Половин дузина? Кои?

— Не знам със сигурност. Може да са блъфирали, но Хенри се бе поболял от притеснение. Предупреди ме, че вероятно ще дойдат у нас, така че трябваше да се махна от там. Не можех да седя и да ги чакам. Накара ме да обещая, че няма да ти казвам. Дори Камила не знаеше.

Последва дълго мълчание.

— Но не те арестуваха — казах.

Чарлс се изсмя. Забелязах, че ръцете му все още потреперваха леко.

— Мисля, че за това трябва да сме благодарни на добрия стар колеж Хампдън. Разбира се, доста от нещата не се връзвали — разбрали го, когато говорили с Клоук. Но все пак разбирали, че не им казват истината и че вероятно ще я узнаят, ако от колежа им съдействат малко повече. Ръководството обаче искаше нещата да се потулят колкото е възможно по-бързо, след като намериха тялото на Бъни. Ставаше прекалено много лоша реклама. Броят на документите, подадени от първокурсниците, бе паднал с около двадесет процента. А пък от градската полиция, в чиито правомощия бе всичко това, са много отзивчиви за такива неща. Клоук бе загазил здраво заради някои неща, свързани с наркотиците, можеха да го хвърлят в затвора. Но се измъкна само с изпитателен срок в колежа и петдесет часа общественополезен труд. Дори няма да му го впишат в досието.

Трябваше ми малко време, за да осмисля чутото. Коли и камиони профучаваха край нас.

След малко Чарлс се изсмя отново.

— Забавно е — каза той и завря юмруци дълбоко в джобовете си. — Мислехме си, че изкарваме на предна линия най-добрия си човек, но ако някой друг от нас бе поел нещата в свои ръце, щеше да е далеч по-добре. Например ти. Или Франсис. Или дори сестра ми. Можехме да избегнем половината от това.

— Няма значение. Всичко вече свърши.

— Не и благодарение на него. Аз бях онзи, който трябваше да се разправя с полицията. Той си присвоява заслугите, но на практика аз бях този, който трябваше да седи в проклетата полиция часове наред, да пие кафе с тях и да се опитва да ги накара да го харесат, да се опита да ги убеди, че сме най-обикновени хлапета. Същото стана и с ФБР, но тогава беше дори още по-лошо. Да си фасада за всички, винаги да си нащрек, да казваш само правилните неща и да даваш всичко от себе си, да гледаш на нещата от тяхната гледна точка — а с тези хора трябва да улучиш верния тон, за миг не можеш да се отпуснеш, опитваш се да бъдеш общителен през цялото време, открит и въпреки това загрижен, същевременно изобщо да не си нервен, въпреки че почти не можех да взема чаша в ръка, без да се боя, че ще я разлея, на няколко пъти пък бях толкова паникьосан, та си помислих, че ще припадна, ще избухна или ще направя нещо друго. Знаеш ли колко трудно бе това? Мислиш ли, че Хенри би се принизил да направи подобно нещо? Не. За мен нямаше проблем да го правя, а той не биваше да бъде безпокоен. Тези хора никога в живота си не бяха виждали човек като Хенри. Ще ти кажа за какво се притесняваше той. Дали например, носи правилната книга, дали Омир ще направи по-добро впечатление от Тома Аквински. Все едно беше на друг свят. Ако трябваше да се разправят само с него, щеше всички ни да ни изпрати в газовата камера.

Край нас изтрополя един камион, натоварен с трупи.

— Боже Господи — казах накрая. Бях доста разтърсен. — Радвам се, че не съм го знаел.

Той сви рамене.

— Имаш право. Всичко завърши добре. Въпреки това не ми харесва това, че Хенри се опитва да ми заповядва.

Дълго време вървяхме, без да продумаме.

— Имаш ли идея къде ще прекараш лятото? — попита Чарлс.

— Не съм се замислял — отвърнах. Не бях получил отговор по онзи въпрос с Бруклин, което ме навеждаше на мисълта, че нещата се бяха провалили.

— Заминавам за Бостън — каза Чарлс. — Пралелята на Франсис има апартамент на Малбъро стрийт. Само през няколко къщи от парка. За лятото заминава извън града и Франсис ми каза, че ако искам, мога да отседна там.

— Звучи добре.

— Жилището е голямо. Ако искаш, можеш да дойдеш и ти.

— Може би.

— Ще ти хареса. Франсис ще бъде в Ню Йорк, но ще прескача от време на време. Бил ли си изобщо в Бостън?

— Не.

— Ще посетим музея Гарднър, пиано бара в Риц.

Разказваше ми за музея в Харвард — бил пълен с милиони различни цветя, направени от цветно стъкло — когато съвсем неочаквано и със застрашителна бързина един жълт фолксваген зави от насрещното платно и спря до нас.

Беше приятелката на Джуди Пуви, Трейси. Свали прозореца и ни дари с ярка усмивка.

— Здравейте, момчета. Да ви откарам ли?

Остави ни пред жилището на Чарлс. Беше десет часа. Камила не си бе вкъщи.

— Боже — каза Чарлс, докато смъкваше сакото си, което се свлече на купчина на пода.

— Как се чувстваш?

— Пиян.

— Искаш ли кафе?

— В кухнята има някакво — каза той, прозявайки се и прокарвайки ръка през косата си. — Нещо против да се изкъпя?

— Върви.

— След минута се връщам. Тази килия беше гнусна. Мисля, че имам бълхи.

Забави се повече от минута. Чувах го как кихаше, пускаше крановете за топлата и студената вода и си тананикаше. Влязох в кухнята, налях си чаша портокалов сок и сложих филийки хляб в тостера.

Докато ровех из шкафа за кафе, намерих половин буркан малцово мляко „Хорлик“184. Етикетът му ме бе зяпнал с упрек. Бъни бе единственият сред нас, който изобщо пиеше малцово мляко. Набутах го в дъното на шкафа, зад един буркан с кленов сироп.

Кафето бе готово и бях подхванал втората партида филийки от тостера, когато чух пъхването на ключ в ключалката и отварянето на входната врата. Камила надникна в кухнята.

— Здравей — косата й бе разрошена, лицето й бледо и бдително — приличаше на малко момче.

— Здрасти и на теб. Закуска?

Тя седна на масата до мен.

— Как мина? — попита.

Разказах й. Слушаше внимателно, пресегна се, взе една триъгълна филийка, намазана с масло, от чинията ми и я изяде, докато слушаше.

— Той добре ли е?

Не знаех какво точно има предвид под „добре“.

— Разбира се.

Последва дълго мълчание. От радиото от долния етаж едва доловимо се носеше весел женски глас, който пееше песен за кисело мляко. Пригласяше хор от мучащи крави.

Дояде филийката и стана, за да си налее кафе. Хладилникът бръмчеше. Гледах я как рови из шкафа за чаша.

— Знаеш ли — казах, — трябва да изхвърлите буркана с малцово мляко, който е там.

Камила помълча, преди да отговори.

— Знам — отвърна тя, — ей там, в дрешника има един шал, който той остави последния път, когато беше тук. Все попадам на него. Все още мирише на него.

— Защо не го изхвърлиш?

— Все се надявам, че няма да ми се наложи. Ще ми се някой ден, като отворя вратата на дрешника, него просто да го няма.

— Стори ми се, че чух гласа ти — каза Чарлс, който явно стоеше от известно време на прага на кухнята. Косата му бе мокра, беше облечен само с халат, а в гласа му имаше все още следи от онова алкохолно надебеляване, което толкова добре познавах. — Мислех, че си на училище.

— Бързо свърши. Джулиан ни пусна рано. Как се чувстваш?

— Прекрасно — отговори Чарлс и зашляпа из кухнята, мокрите му крака оставяха отпечатъци, които мигновено се изпаряваха от лъскавия, червен като домат балатум. Застана зад нея и положи ръцете си на нейните рамена, наведе се ниско и положи устни отзад на врата й. — Защо не целунеш своя брат-затворник?

Тя се поизвърна, сякаш за да го целуне по бузата, но той плъзна ръката си надолу по гърба й, наклони лицето й към своето и я целуна в устата — не бе братска целувка, за това нямаше никакво съмнение, а дълга, жадна целувка, необуздана и страстна. Халатът му леко се отвори, когато ръката му се плъзна от брадичката й към врата, ключицата, основата на врата, пръстите му се промъкнаха през ръба на ризата й на точки и потрепериха над топлата кожа там.

Бях втрещен. Тя не трепна, не помръдна. Когато той спря, за да си поеме дъх, тя приближи стола си към масата и посегна към захарницата, сякаш нищо не се бе случило. Лъжичката издрънча в порцелана. Миризмата на Чарлс — влажна, пиянска, сладникава от цитрусовия аромат на водата му за бръснене — натежа във въздуха. Тя вдигна чашата и отпи. Едва тогава си спомних, че Камила не харесваше кафето си със захар. Пиеше го неподсладено, с мляко.

Бях втрещен. Усещах, че трябва да кажа нещо, но не можех да измисля нищо.

Чарлс бе онзи, който накрая наруши мълчанието.

— Умирам от глад — завърза колана на халата си и зашляпа към хладилника. Отвори бялата врата с трясък. Спря се, за да огледа, лицето му грееше на ледената светлина.

— Май ще си направя малко бъркани яйца. Някой друг иска ли?

Късно същия следобед отидох да се видя с Франсис, след като се бях прибрал, изкъпал и дремнал.

— Влизай, влизай — замаха ми той френетично. Учебниците му по гръцки бяха пръснати по бюрото, а една цигара димеше в пълен пепелник. — Какво стана снощи? Бяха ли арестували Чарлс? Хенри не ми казва нищо. Научих известна част от Камила, но тя не знае подробностите… Сядай. Искаш ли нещо за пиене? Какво да ти донеса?

Винаги бе забавно да разказваш история на Франсис. Навеждаше се напред и попиваше всяка дума, като реагираше в подходящите моменти с изумление, съчувствие и смут. Затрупа ме с въпроси, когато свърших. Обикновено се наслаждавах на задълбоченото му внимание и бих разтеглил разказа си колкото е възможно повече, но сега при първа възможност, казах:

— Сега аз искам да те попитам нещо.

Палеше нова цигара. Затвори с изщракване запалката и сбърчи вежди.

— Какво?

Бях мислил за хиляди начини, по които да построя въпроса, но ми се струваше, че в името на яснотата бе най-добре да пристъпя направо.

— Мислиш ли, че Чарлс и Камила спят заедно?

Току-що бе напълнил дробовете си с дим, но когато го попитах, го издуха през носа си от изненада.

— Мислиш ли?

Но той кашляше.

— Какво те кара да питаш за нещо такова? — попита накрая.

Разказах му какво бях видял тази сутрин. Слушаше, очите му бяха зачервени и насълзени от дима.

— Това не е нищо — каза той. — Вероятно все още е бил пиян.

— Не ми отговори на въпроса.

Остави димящата цигара в пепелника.

— Добре — каза примигвайки, — след като ме питаш… Да. Мисля, че понякога го правят.

Настъпи дълго мълчание. Франсис затвори очи и ги разтри с палец и показалец.

— Не мисля, че е нещо, което се случва твърде често — каза той. — Но човек никога не знае. Бъни винаги повтаряше, че ги заварил веднъж.

Зяпнах го.

— Каза всъщност на Хенри, не на мен. Боя се, че не знам подробностите. Очевидно е имал ключ, а много добре помниш как имаше навика да нахлува без да чука… Хайде де, сигурно и на теб ти е хрумвало.

— Не — отвърнах, въпреки че всъщност ми бе идвало наум, още от мига, когато за първи път ги бях срещнал. Бях го отдал на собствената си душевна перверзия, някаква изродена приумица на съзнанието, проекция на собственото ми желание, защото той й беше брат и толкова много си приличаха, а мисълта, че двамата са в леглото заедно, носеше освен предвидимите пристъпи на ревност, угризения и изненада, още един, далеч по-осезаем — този на възбудата.

Франсис ме наблюдаваше с интерес. Изведнъж усетих, че знаеше точно какво си мислех.

— Много се ревнуват един друг — каза той. — Той повече, отколкото тя. Винаги съм го смятал за детинско, очарователно нещо, цялото това словесно боричкане, за което дори Джулиан ги дразнеше. Искам да кажа, аз нямам братя и сестри, Хенри също, какво бихме могли да знаем за подобни неща? Говорехме си колко забавно би било, ако имахме сестри — изхили се той. — Явно по-забавно, отколкото и двамата сме си мислели. Не, че го смятам за толкова ужасно — от морална гледна точка, искам да кажа — но не е и нещо случайно и невинно. Далеч по-дълбоко и гадно е. Миналата есен, горе-долу по времето, когато онзи фермер…

Той се отдалечи, влачейки крака, поседя малко, пушейки, на лицето му бе изписано чувство на безизходица и смътно раздразнение.

— Е? Какво се случи тогава?

— С подробности ли? — сви рамене. — Не мога да ти кажа. Почти не помня нищо от случилото се през онази нощ, което не значи, че общата идея не ми бяга… — замлъкна, понечи да заговори отново, но размисли, после поклати глава. — Искам да кажа, че след онази нощ за всички бе ясно. Не че не знаехме преди това. Просто Чарлс се държа много по-зле, отколкото някой от нас бе очаквал. Аз…

Седна и за миг остана загледан в пространството. После разтърси глава и посегна за друга цигара.

— Невъзможно е да го обясня. Но човек може да погледне на това и от изключително прост ъгъл. Тези двамата винаги са изгаряли от желание един по друг. Не се правя на светец, но намирам ревността им за смайваща. За Камила само ще кажа, че проявява по-голямо разбиране, когато става дума за тези неща. Вероятно й се налага.

— Какви неща?

— За това с кого си ляга Чарлс.

— С кого си е лягал Чарлс?

Взе чашата си и отпи една голяма глътка.

— С мен например. Това не бива да те изненадва. Бих добавил, че ако ти пиеше толкова, колкото и той, вероятно щях да съм преспал и с теб.

Въпреки дяволитостта в тона му, която в друг случай би ме раздразнила, усетих и нотка на тъга в гласа му. Пресуши уискито и остави с трясък чашата на масата. След известно време каза:

— Не се е случвало много често. Три или четири пъти — първия път, когато бях второкурсник, а той първокурсник. Седяхме до късно, пиехме в стаята ми, едното доведе до другото. Здравата се позабавлявахме в дъждовната нощ, но трябваше да ни видиш на закуска — изсмя се неприветливо.

— Помниш ли нощта, когато умря Бъни? Когато бях в стаята ти? И Чарлс ни прекъсна в онзи доста неподходящ момент?

Знаех какво ще ми каже.

— Ти си тръгна с него.

— Да, беше ужасно пиян. Всъщност малко прекалено пиян. Което бе доста удобно за него, за да може да се преструва на следващия ден, че нищо не помни. Чарлс има склонност към тези пристъпи на амнезия, след като прекара нощта в дома ми — погледна ме с крайчеца на окото си. — Отрича доста убедително, но очаква и аз да играя с него, разбираш ли, да се преструвам, че никога не се е случвало. Дори не мисля, че го прави от чувство за вина. В интерес на истината го прави по онзи особено лековат начин, който ме вбесява.

— Харесваш го много, нали? — попитах.

Не знам какво ме накара да го кажа. Франсис не мигна.

— Не зная — отвърна студено и посегна за цигара с дългите си, покрити с петна от никотин пръсти. — Предполагам, че го харесвам доста. Стари приятели сме. Със сигурност не се заблуждавам, че има нещо повече от това. Но ми беше много приятно с него, което е много повече, отколкото мога да кажа за Камила.

Това бе нещо, което Бъни би нарекъл изненадващ ход. Бях твърде стъписан, за да отговоря.

При все че задоволството му бе очевидно, Франсис не даде да се разбере, че е нанесъл удар. Наведе се напред в стола си до прозореца, върховете на косата му блестяха с металическа червенина на слънцето.

— Съжалявам, но така стоят нещата. Всеки от тях се интересува само от себе си. Обичат да се представят за едно цяло, но всъщност не знам колко ги е грижа един за друг. Определено изпитват перверзно удоволствие да те водят за носа, да, тя те води за носа — каза той, когато се опитах да го прекъсна. — Виждал съм я да го прави. Същото е и с Хенри. Някога бе луд по нея. Мисля, че го знаеш, не бих се учудил, ако все още е. Колкото до Чарлс, поначало той предпочита момичета. Ако е пиян, и аз върша работа. Но точно когато съм успял да вкаменя сърцето си, той започва да се държи толкова мило! Винаги се хващам. Не знам защо — замълча за миг. — В нашето семейство не се славим с добър външен вид, състоим се само от изхвръкнали кокалчета, скули и орлови носове. Вероятно по тази причина имам склонност да приравнявам физическата красота с качества, с които тя няма абсолютно нищо общо. Виждам хубава уста или две дълбоки очи и си представям всякакви силни чувства, душевна близост, такива неща. Не обръщам внимание, че около този човек има събрани поне шестима загубеняци, които просто са били измамени от същите тези очи — наведе се напред и енергично изгаси цигарата. — Тя би се държала съвсем като Чарлс, ако й бе позволено. Той има толкова силно чувство за собственост, държи я доста изкъсо. Можеш ли да си представиш по-тежко положение? Пази я като ястреб. А освен това е толкова беден — не че има голямо значение — добави бързо, осъзнавайки пред кого говори, — но той силно се притеснява от това. Много е горд със семейството си и знаеш ли, много добре съзнава, че самият той е затъпял от пиене. В това има нещо римско, цялото внимание, което обръща на честта на сестра си. Бъни не би посмял да се доближи до Камила, дори не би се осмелил да я погледне. Обичаше да казва, че не била негов тип, но аз си мисля, че старият холандец в него просто знаеше, че тя не бе за него. Бога ми… веднъж, преди много време, си спомням, че вечеряхме в някакъв абсурден китайски ресторант в Бенингтън. „Пагодата на омарите“. Сега е затворен. Имаше завеси от червени мъниста и олтар на Буда с изкуствен водопад. Изпихме доста питиета с чадърчета в тях и Чарлс бе потресаващо пиян, в интерес на истината, вината не бе негова. Всички бяхме пияни, на подобни места коктейлите винаги са прекалено силни, освен това човек никога не знае какво точно слагат в тях, нали? Отвън имаше малък мост, който водеше към паркинга и минаваше над ров с питомни патици и златни рибки. Неизвестно как, но ние с Камила се отделихме от другите и чакахме там. Сравнявахме си късметите. Нейният бе „Очаквайте целувка от мъжа на мечтите си“, което бе прекалено добро, за да го пропусна, тъй че аз… ами и двамата бяхме пияни и малко се отнесохме… и тогава Чарлс долетя отнякъде, сграбчи ме отзад за врата и си помислих, че ще ме хвърли през перилата. Бъни също бе там, издърпа го, Чарлс прояви достатъчно разум, за да каже, че се е шегувал, но не беше така, причини ми болка, изви ръката зад гърба ми и почти я извади от ставата. Не знам къде беше Хенри. Вероятно е гледал към луната и е рецитирал някакви стихове от времето на династията Танг.

Последвалите събития бяха изкарали много неща от ума ми, но споменаването на Хенри ми напомни онова, което Чарлс ми бе казал за ФБР сутринта и породи още един въпрос, този път свързан с Хенри. Чудех се дали моментът бе подходящ да говоря още за някой от тях, когато Франсис изведнъж проговори с тон, който предполагаше лоши новини.

— Знаеш ли, днес ходих на лекар.

Изчаках го да продължи. Но не го направи.

— Защо? — накрая попитах.

— Същата история. Замаяност. Болки в гърдите. През нощта се събудих и не можех да си поема дъх. Миналата седмица се върнах в болницата и ги оставих да ми направят някакви изследвания, но нищо не показаха. Препратиха ме към този човек. Невролог.

— И?

Той неспокойно се размърда на стола.

— Не откри нищо. Нито един от тези провинциални доктори не е достатъчно добър. Джулиан ми даде името на един в Ню Йорк, същият, който излекувал шаха на Исрам от онова заболяване на кръвта. Снимката им беше по всички вестници. Джулиан каза, че бил най-добрият диагностик в страната и един от най-добрите в света. Зает е за две години напред, но Джулиан каза, че може би, ако му се обади, ще се съгласи да ме види.

Посегна за нова цигара, въпреки че последната си тлееше недокосната в пепелника.

— Така, както пушиш, нищо чудно, че се задъхваш.

— Това няма нищо общо — отвърна раздразнено, потупвайки цигарата в китката си. — Затова пък е единственото, което тези тъпи върмонтци ми повтарят. Спри да пушиш, не пий алкохол и кафе. Половината си живот пуша. Мислиш ли, че не знам как ми влияе? Но гадните спазми в гърдите не са от цигарите, нито пък от няколкото питиета. Освен това имам и други симптоми. Сърцебиене. Пищене в ушите.

— Пушенето може да оказва напълно неочакван ефект върху тялото ти.

Франсис често ми се подиграваше, когато използвах някои изрази, които смяташе за чисто калифорнийски.

— Напълно неочакван? — повтори злобно, имитирайки акцента ми: еснафски, глух и безизразен. — Наистина ли?

Погледнах как се бе прегърбил на стола — вратовръзка на точки, тесни обувки от „Бали“, лисиче, тясно лице. Ехидната му усмивка също бе лисича и бе прекалено озъбен. Беше ми дошло до гуша от него. Изправих се. Стаята бе толкова задимена, че очите ми се насълзиха.

— Да, а сега трябва да тръгвам.

Подигравателното му изражение изчезна.

— Ядосах те, нали? — каза той тревожно.

— Не.

— Напротив, ядосан си.

— Не, не съм — отвърнах. Тези внезапни, панически опити да се помирим ме дразнеха повече от обидите му.

— Извини ме. Не ме слушай. Пиян съм, болен съм, не исках да кажа това.

Внезапно видях пред себе си Франсис след двадесет години, след петдесет — в инвалидна количка. Видях и себе си, също остарял, седнал до него в задимена стая, двамата повтаряме тази размяна на реплики за хиляден път. По едно време ми бе харесала мисълта, че злодеянието поне ни бе свързало едни с други, не бяхме обикновени приятели, а приятели докато смъртта ни раздели. След смъртта на Бъни тази мисъл бе единственото ми утешение. Сега от нея ми се гадеше, защото знаех, че няма измъкване. Бях свързан с тях, с всички тях, завинаги.

По пътя от дома на Франсис вървях с наведена глава, потънал в тъмна и неясна плетеница от безпокойство и потиснатост. Тогава чух гласа на Джулиан да ме вика по име.

Обърнах се. Излизаше от Лицея. Сърцето ми се сви в гърдите при вида на любопитното му, любезно изражение — беше толкова мил, толкова дружелюбен, толкова радостен да ме види!

— Ричард — повтори той, сякаш нямаше друг човек на земята, чийто вид би го зарадвал повече. — Как си?

— Добре.

— Тъкмо тръгвам към Северен Хампдън. Ще повървиш ли с мен.

Погледнах към нищо неподозиращото му, усмихнато лице и си помислих „Само ако знаеше. Това ще го убие.“

— Благодаря, Джулиан, с удоволствие, но трябва да се прибирам вкъщи.

Погледна ме изпитателно. Когато видях загрижеността в очите му, почти ми призля от самоненавист.

— Ричард, напоследък те виждам толкова рядко. Имам усещането, че се превръщаш само в сянка в моя живот.

Благосклонността, душевното спокойствие, които излъчваше, изглеждаха толкова чисти и истински, че за един зашеметяващ миг почувствах как тъмнината почти осезаемо се оттегля от сърцето ми. Облекчението бе такова, че едва не се разридах, но тогава го погледнах отново и усетих как цялата отровна тежест пак се стоварва върху мен с всички сили.

— Сигурен ли си, че си добре?

Никога не бива да узнава. Никога не бива да му казваме.

— Да. Разбира се, че съм. Добре съм.

Животът в колежа все още не се бе върнал напълно в нормалното си русло, въпреки че шумотевицата около Бъни почти бе престанала — съвсем различен бе обаче духът на новите мерки за прекратяване на употребата на наркотици, който се ширеше в студентското градче. Бяха отминали дните, когато на път за вкъщи от „Ратскелър“, не бе необичайно да видиш някой учител да седи под голите крушки в мазето на Дърбинстол — например Арни Вайнстийн, икономист-марксист, завършил Бъркли през 1969 година, или изпитата и рошава глава на англичанина, който водеше часовете за Стърн и Дефо185.

С това бе свършено. Видях мрачните хора от охраната да демонтират подземната лаборатория, да изнасят кашони с мензури и медни тръби, а през това време главният химик на Дърбинстол — дребно момче от Ейкрън на име Къл Кларкън, с покрито с лунички лице — стоеше наблизо и плачеше, все още облечен в лабораторната си престилка и с кецовете, които бяха негова запазена марка. Учителят по антропология, който двадесет години подред бе преподавал „Гласове и видения: идеите на Карлос Кастанеда“ (курс, в чийто край имаше задължителен ритуал край огън на открито, на който се пушеше трева), доста изненадващо обяви, че си взема отпуск и заминава за Мексико. Арни Вайнстийн започна често да ходи в градските заведения, където се опитваше да обсъжда марксистката теория с враждебно настроените мъже на бара. Рошавият англичанин се върна към първоначалното си хоби да преследва момичета, с двайсет години по-млади от него.

Като част от новата политика срещу наркотиците Хампдън бе домакин на съревнование между колежи под формата на игра, на която проверяваха знанията на колежаните за наркотиците и алкохола. Въпросите бяха измислени от Националния съвет за алкохолизъм и системна злоупотреба. А самите игри бяха водени от местна телевизионна звезда (Лиз Окавело) и бяха предавани на живо по Канал 12.

Викторините най-неочаквано се оказаха предмет на значителен интерес — обаче не в онзи дух, на който са се надявали спонсорите. Хампдън събра първокласен отбор, който се оказа на практика непобедим, подобно на някои от онези спецчасти във филмите, съставени от отчаяни бегълци, от мъже, които трябва да извоюват свободата си и нямат какво да губят. Групата бе звездна: Клоук Рейбърн, Брам Джързи, Джак Тайтелбаум, Лаура Стора, отборът бе воден не от кого да е, а от прославеният Къл Кларкън. Къл участваше с надеждата, че на следващата година ще му позволят да се върне в колежа, Клоук, Брам и Лаура като част от задължителните за тях часове на общественополезен труд, а Джак бе там просто заради веселбата. Общият им опит бе просто зашеметяващ. Заедно изведоха Хампдън до върха, след съкрушителни победи над „Уилямс“, „Васар“, „Сара Лоурънс“, хвърлиха се в боя с шеметен устрем и умения срещу въпроси от рода на: „Избройте пет наркотика от семейството на торазина?“ или „Какви са ефектите от финциклидина?“

Въпреки че търговията бе намаляла сериозно, не се изненадах, когато разбрах, че Клоук си продължава своя бизнес, макар и значително по-дискретно, отколкото бе свикнал в добрите стари дни. Един четвъртък вечер, преди купона, отидох до стаята на Джуди да й поискам аспирин, последваха няколко загадъчни въпроса иззад заключената врата, после ми отвори Клоук. Щорите бяха спуснати, а той бе зает с огледалцето и аптекарските й везни.

— Здрасти — поздрави той и бързо ме набута вътре, като отново заключи вратата зад гърба ми. — Какво мога да направя за теб тази вечер?

— А, нищо, благодаря. Търся Джуди. Къде е тя?

— Добре — отвърна Клоук и се върна към заниманията си. — Тя е в работилницата за костюми. Помислих, че може би тя те е пратила. Харесвам я, но защо трябва да прави от всичко толкова голяма работа, което никак не е гот. Не е гот… — внимателно избута отмерения прах в една отворена хартия. — Изобщо — ръцете му трепереха, беше очевидно, че здраво бе бръкнал в кацата със собствената си стока. — Наложи се да изхвърля моите везни и след цялата тая бъркотия, дето се случи, какво по дяволите трябваше да направя? Да отида до амбулаторията? Тя по цял ден тичаше наоколо, по обед и т.н., потъркваше носа си и викаше „Грамче тук, грамче там“, за щастие никой не разбра за какво, дявол я взел, говореше, но въпреки това — кимна към отворената книга до себе си, „История на изкуството“ на Дженсън, която на практика бе нарязана на парчета. — Дори тези шибани пакетчета. Набила си е в главата, че трябва да са шик, Боже, отваряш ги, а вътре шибаният Тинторето. Побеснява, ако ги отрежа така, че задникът на купидончето или каквото и да е там, не е точно в средата. Как е Камила? — каза и погледна нагоре.

— Добре е — отговорих. Не исках да мисля за Камила. Не исках да мисля за нищо, което бе свързано с гръцкия или с часовете по гръцки.

— Харесва ли й новото място? — попита Клоук.

— Моля?

Изсмя се.

— Не знаеш ли? Тя се премести.

— Какво? Къде?

— Не знам. Вероятно надолу по улицата. Отбих се да видя близнаците… ще ми подадеш ли ножчето за бръснене, моля?… Вчера се отбих да ги видя и Хенри й помагаше да прибере нещата си в кашони — бе спрял да работи с везните и кълцаше с ножчето магистралки върху огледалото. — Чарлс отива в Бостън за лятото, а тя остава тук. Каза, че не искала да остава сама в къщата, а пък въртелите да го преотдава под наем били много. Явно доста от нас ще са тук през лятото — той ми предложи огледалото и навита на руло двадесетачка. — Ние с Брам точно сега си търсим място.

— Това е много добро — казах половин минута по-късно, когато първите еуфорични искри започнаха да достигат до нервните ми окончания.

— Нали. Превъзходно е, нали? Особено след гадния боклук на Лаура, който се разпространяваше напоследък. Онези от ФБР го изследвали и казали, че е около осемдесет процента талк — той си избърса носа. — Като стана дума, говориха ли с теб изобщо?

— От ФБР? Не.

— Изненадан съм. След цялата тази глупотевина със спасителната лодка, с която подлудиха всички.

— За какво говориш?

— Боже, наговориха какви ли не странни неща. Имало заговор. Знаели, че Хенри, Чарлс и аз сме замесени. Здраво сме били загазили, а в спасителната лодка имало място само за един. И това щял да бъде онзи, който първи проговорел — отново подсмръкна и потърка носа си. — С две думи, стана по-зле, когато баща ми изпрати адвокат. „Защо ти е адвокат, ако си невинен“ и всякакви такива тъпотии. Проблемът бе, че дори и шибаният адвокат не можа да разбере какво се опитваха да ме накарат да призная. Непрекъснато повтаряха, че приятелите ми Хенри и Чарлс са ме натопили. Те били виновните и ако не съм се разприказвал, можело да ме обвинят за нещо, което дори не съм извършил.

Сърцето ми се блъскаше в гърдите, при това не само от кокаина.

— Да се разприказваш? За какво?

— Убий ме, не знам. Адвокатът ми каза да не се притеснявам, че това били пълни глупости. Говорих с Чарлс, който каза, че и на него му пробутвали същото. Искам да кажа — знам, че харесваш Хенри, но според мен той доста оплеска цялата история.

— Моля?

— Ами той е толкова изпълнителен, вероятно дори не е закъснявал да връща книгите в библиотеката, а изведнъж, внезапно, му се нахвърли шибаното ФБР. Не знам какво, по дяволите, им е казал, но се опитваше да ги насочи навсякъде другаде, освен към себе си.

— В каква посока например?

— Например към мен — посегна за цигара. — И, не ми се ще да го казвам, но си мисля, че и към теб.

— Към мен?

— Аз никога не съм споменавал името ти, човече. Почти не те познавам. Но го бяха научили отнякъде. А не беше от мен.

— Искаш да кажеш, че наистина са споменавали името ми? — попитах след зашеметено мълчание.

— Може би Марион им е споменала, не знам. Един Господ знае, но знаеха името на Брам, Лаура, дори на Джъд Макена… Споменаха твоето само веднъж-дваж накрая. Не ме питай защо, но останах с впечатлението, че феберейците са идвали да говорят с теб. Струва ми се, че беше в нощта, преди да намерят тялото на Бъни. Идваха да говорят с Чарлс, нали знаеш, но Хенри се обадил и му казал, че са тръгнали натам. Това беше, когато бях отседнал у близнаците. Аз също не исках да ги виждам, та тръгнах за Брам, а Чарлс май пое към някакъв градски бар и се напил до козирката.

Сърцето ми биеше като бясно. Помислих, че ще се пръсне в гърдите ми като червен балон. Нима Хенри се бе изплашил и се бе опитал да пусне ФБР по следите ми? В това нямаше никакъв смисъл. Беше немислимо, най-малкото, доколкото виждах, не можеше да ме натопи, без да уличи самия себе си. От друга страна („Параноя, помислих си, трябва да престана“) може би изобщо не бе съвпадение, че Чарлс се бе отбил през онази нощ в стаята ми на път за бара. Може би е знаел за цялата история и без да каже на Хенри, бе дошъл и бе успял да ме примами далеч от обсега на опасността.

— Човече, едно питие май ще ти се отрази добре — каза след малко Клоук.

— Аха — отвърнах. Дълго време бях седял, без да кажа нещо. — Да, май ще се наложи.

— Защо не отидеш във „Вилиджър“ тази вечер? Днес е „Жадният четвъртък“. Две на цената на едно.

— Ти идваш ли?

— Всички ще ходят. По дяволите, да не искаш да ми кажеш, че никога преди не си ходил на Жаден четвъртък?

Така отидох на Жаден четвъртък с Клоук, Джуди, Брам и Софи Диърболд, няколко приятели на Софи и много други хора, които дори не познавах. Не знам в колко съм се прибрал вкъщи, но се събудих едва в шест на следващата вечер, когато Софи почука на вратата ми. Стомахът ме болеше, а главата ми сякаш бе разцепена на две. Сложих халата и й отворих. Току-що беше излязла от часа по керамика, носеше тениска и избелели, стари дънки. Беше ми купила геврек от закусвалнята.

— Добре ли си?

— Да — отговорих, макар че трябваше да се хвана за облегалката на стола, за да остана прав.

— Снощи наистина се напи.

— Знам — казах. Внезапното ставане от леглото ме накара да се чувствам още по-зле. Червени петна подскачаха пред очите ми.

— Притесних се. Помислих, че ще е по-добре да видя как си — разсмя се, тя. — Никой не те е виждал цял ден. Някой ми каза, че е видял знамето над будката на охраната спуснато наполовина и се уплаших, че може да си умрял.

Седнах на леглото, дишах тежко и я зяпнах. Лицето й бе като смътен спомен от сън — бар — помислих си. Имаше бар — ирландско уиски и игра на флипер с Брам, лицето на Софи изглеждаше синьо под мръсната неонова светлина. Още кокаин, направен на магистралки с училищна карта върху кутия от компакт диск. После возене в ремаркето на нечий камион, знак на бензиностанция „Гълф“ на магистралата, нечий апартамент? Останалата част от вечерта тънеше в мрак. Бегло си спомних за дълъг и сериозен разговор със Софи, застанала до пълния с лед умивалник в нечия кухня (бира „Майстербрау“ и „Дженеси“, календар на Музея за съвременно изкуство върху стената). Разбира се — примката на страха стегна стомаха ми — разбира се, не е възможно да съм казал нещо за Бъни! Разбира се, че не съм. Като обезумял започнах да ровя из паметта си. Разбира се, защото ако бях казал, сега Софи нямаше да е в стаята ми и да ме гледа по този начин, нямаше да ми носи печен геврек в картонена чиния, от чиято миризма — геврекът беше с лук — ми се повдигаше.

— Как се прибрах вкъщи? — погледнах към нея.

— Не помниш ли?

— Не — кръвта кошмарно барабанеше в слепоочията ми.

— Значи наистина си бил пиян. Извикахме такси у Джак Тайтелбаум.

— И къде отидохме?

— Дойдохме тук.

Дали бяхме спали заедно? Изражението й бе неутрално и с нищо не ми подсказваше. Ако бяхме спали, не съжалявах, защото харесвах Софи, знаех, че тя ме харесва и освен това бе едно от най-красивите момичета в Хампдън, но това бе нещо, което човек би искал със сигурност да знае. Опитвах се да измисля начин как тактично да я попитам, когато някой почука на вратата. Ударите бяха като изстрели от пушка. Остри талази на болка рикошираха в главата ми.

— Влез — каза Софи.

Франсис подаде глава през вратата.

— Я виж ти — каза той. Харесваше Софи. — Събират се хората от пътуването с автомобила и никой не ми е казал.

Софи се изправи.

— Франсис! Здравей! Как си?

— Благодаря, добре. Онзи ден си мислех за теб. А ти как си?

Излегнах се на леглото, стомахът ми се бунтуваше. Двамата оживено разговаряха. Искаше ми се и двамата да си тръгнат.

— Гледай ти, гледай ти — каза Франсис след кратко мълчание, надничайки над рамото на Софи. — Какво му има на малкия пациент?

— Прекалено много алкохол.

Той се приближи до леглото. Отблизо изглеждаше леко разтревожен.

— Надявам се, че си си научил урока — каза весело и добави на гръцки. — Важни новини, приятелю.

Сърцето ми се сви. Бях се издънил. Бях проявил небрежност, бях говорил прекалено много, бях казал нещо съмнително.

— Какво съм направил?

Казах го на английски. Дори да бе разтревожен, Франсис с нищо не го показваше.

— Нямам никаква представа. Искаш ли чай или нещо друго?

Опитах се да разбира какво се опитваше да каже. Туптящата силна болка в главата ми бе толкова ужасна, че върху нищо не можех да се съсредоточа. Гаденето се надигаше на голяма зелена вълна, чийто гребен потреперваше, потъваше и отново се завихряше. Чувствах се просмукан от отчаяние. Треперейки, си помислих, че всичко щеше да се оправи, ако ме оставеха за малко на спокойствие и ако лежах напълно, напълно неподвижен.

— Не — казах накрая. — Моля те.

— За какво ме молиш?

Вълната отново се надигна. Претърколих се по корем и издадох дълъг, нещастен стон.

Софи схвана първа.

— Хайде — обърна се към Франсис, — да вървим. Мисля, че трябва да го оставим пак да заспи.

Изпаднах в измъчено полусънено състояние, от което ме събуди няколко часа по-късно леко почукване. Сега стаята бе тъмна. Вратата се отвори със скърцане и вътре се разстла платно от светлина от коридора. Франсис се намъкна и затвори вратата след себе си.

Включи слабата лампа за четене на бюрото ми и придърпа един стол към леглото.

— Съжалявам, но трябва да говоря с теб. Случи се нещо много странно.

Бях забравил за предишния си страх, но той се върна с една гадна, жлъчна вълна.

— Какво?

— Камила се премести. Изнесла се е от апартамента. Всичките й неща са изнесени. Сега Чарлс е там, почти обезумял от пиене. Казва, че живеела в „Албемарл Ин“. Представяш ли си? Албемарл?

Разтрих очи в опит да си събера ума.

— Ама това го знаех — казах накрая.

— Така ли? — беше изненадан. — Кой ти каза?

— Мисля, че беше Клоук.

— Клоук? Кога ти го каза?

Обясних, доколкото ми позволяваше паметта.

— Бях забравил за това.

— Забравил си? Как можеш да забравиш подобно нещо?

Леко се изправих. Нов пристъп на болка нахлу в главата ми.

— Какво значение има? — попитах леко ядосано. — Не я виня, че иска да напусне. Чарлс просто ще трябва да се постегне. Това е всичко.

— Но в „Албемарл“? — каза Франсис. — Имаш ли представа колко е скъпо?

— Разбира се, че имам — отвърнах раздразнено. „Албемарл“ бе най-хубавият хотел в града. В него отсядаха президенти и филмови звезди. — И какво от това?

Франсис се хвана за главата с ръце.

— Ричард, ти си затъпял. Сигурно мозъкът ти се е повредил.

— Не разбирам за какво говориш.

— Какво ще кажеш за двеста долара на вечер? Мислиш ли, че близнаците имат толкова пари? Кой, по дяволите, си мислиш, че плаща за това?

Зяпнах го.

— Хенри, ето кой — каза Франсис. — Отишъл, когато Чарлс бил излязъл и я преместил там заедно с всичките й неща. Чарлс се прибира вкъщи и нещата й ги няма. Представяш ли си? Дори не може да се свърже с нея, регистрирала се е под друго име. Хенри нищо не иска да му каже. Като стана дума, на мен също нищо не иска да ми каже. Чарлс не е на себе си. Помоли ме да се обадя на Хенри и да се опитам да измъкна нещо от него. Не можах, разбира се, беше непроницаем като тухлена стена.

— Защо е всичко това? Те пък защо го превръщат във велика тайна?

— Не знам. Не знам мотивите на Камила, но мисля, че Хенри се държи много глупаво.

— Може би и тя си има причини.

— Тя не мисли по този начин — отчаяно каза Франсис. — Познавам Хенри. Това е точно в негов стил и точно така би го направил. Дори и да има основателна причина, начинът, по който го правят, е погрешен. Особено сега. Чарлс не е на себе си. След онази вечер Хенри трябва да се държи по-добре, а не да го предизвиква.

Замислих се притеснено за разходката от полицията до вкъщи.

— Знаеш ли, има нещо, което исках да ти кажа — и му разказах за избухванията на Чарлс.

— Аха, значи е бесен на Хенри — тросна се Франсис. — На мен ми каза същото — че по същество Хенри стоварил всичко на неговия гръб. Но какво очаква? Като се замислиш, не ми се струва, че Хенри е поискал толкова много от него. Това не е причината да му бъде ядосан. Истинската причина е Камила. Искаш ли да ти кажа своята теория?

— Каква е тя?

— Мисля, че от известно време Камила и Хенри спят заедно. Чарлс е подозирал, но доскоро не е разполагал с доказателства. После обаче открива нещо. Не знам какво точно — каза той и вдигна ръка, когато се опитах да го прекъсна, — но не е трудно да се досети човек. Мисля, че е нещо, което е разбрал у семейство Коркоран. Нещо, което е видял или чул. И според мен се е случило преди ние да пристигнем. В нощта преди да потеглят с Клоук за Кънектикът, всичко изглеждаше наред, но помниш какъв беше Чарлс, когато пристигнахме. А докато си тръгнем, те дори не си говореха.

Разказах на Франсис какво ми беше казал Клоук в коридора на горния етаж.

— Тогава един Господ знае какво се е случило, след като Клоук е бил достатъчно проницателен, за да го схване — каза Франсис. — Хенри беше болен, вероятно не е мислел съвсем ясно. Ами седмицата, след като се върнахме — сещаш се, когато се затвори в апартамента си? Мисля, че Камила е прекарала доста време там. Знам, че беше там, когато отидох да му занеса онази микенска книга и мисля, че е прекарала няколко нощи там. Но после той се оправи, Камила се прибра и известно време след това нещата бяха наред. Спомняш ли си? Приблизително по същото време, когато ме заведе в болницата?

— Нищо не знам за това — и му разказах за натрошените стъкла, които бях видял в камината в апартамента на близнаците.

— Ами кой знае какво се е случвало в действителност. Поне изглеждаха по-добре. Хенри също бе в добро настроение. Последва кавгата онази вечер, когато Чарлс завърши в затвора. Никой сякаш не иска да каже за какво е било всичко, но се обзалагам, че е било свързано с нея. А сега и това. Боже Господи. Чарлс е жаден за кръв.

— Мислиш ли, че спи с нея? Хенри?

— Ако не го прави, поне със сигурност е направил всичко възможно, за да убеди Чарлс, че го прави — изправи се. — Отново се опитах да му се обадя преди да дойда тук. Нямаше го. Според мен е в „Албемарл“. Мисля да се отбия и да видя дали колата му не е там.

— Сигурно има начин да разбереш в коя стая е тя.

— Мислих си го. Нищо не мога да изтръгна от служителя на рецепцията. Може да имам повече късмет, ако говоря с някоя от камериерките, но се боя, че не съм много добър в тия работи — въздъхна. — Ще ми се да я видя само за пет минути.

— Според теб, ще успееш ли да я убедиш да се прибере вкъщи, ако я откриеш?

— Не зная. Да си призная, точно сега няма да ми се иска да живея с Чарлс. Въпреки това съм убеден, че всичко ще бъде наред, ако Хенри стои настрана.

Отново съм заспал, след като Франсис си тръгна. Беше четири сутринта, когато се събудих отново. Бях спал почти двадесет и четири часа.

Нощите през онази пролет бяха необичайно студени, но тази бе по-студена от повечето и парното в спалните работеше — бяха го пуснали с всичка сила и дори на отворени прозорци бе непоносимо задушно. Чаршафите ми бяха мокри от пот. Станах, подадох глава през прозореца и задишах дълбоко. Хладният въздух бе толкова освежаващ, че реших да се облека и да изляза на разходка.

Луната бе пълна и много ярка. Всичко бе потънало в тишина, ако не броим цвъртенето на щурците и звучният, пенлив шум от играта на вятъра в дърветата. Долу в детската градина, където работеше Марион, люлките леко поскърцваха напред-назад, а спираловидната пързалка светеше в сребро на лунната светлина.

Несъмнено най-впечатляващият предмет на игрището бе гигантският охлюв. Някакви студенти по изкуство го бяха построили по образец на гигантския охлюв от „Доктор Дулитъл“. Беше розов, направен от стъклопласт, висок повече от два метра, а черупката му бе куха, за да влизат вътре децата. Притихнал на лунната светлина, той приличаше на търпеливо праисторическо същество, изпълзяло долу от планините: безмълвно, самотно, чакащо своя час, необезпокоявано от предметите за забавление на хлапетата.

Във вътрешността на охлюва се влизаше през един детски тунел, който бе висок около шестдесет сантиметра и се намираше в основата на опашката. Изключително се изненадах, когато видях, че от този тунел се подаваха чифт крака на възрастен, обути в необичайно познати кафяво-бели обувки.

Застанах на четири крака, наведох се напред и мушнах глава в тунела, който бе изпълнен с влажната и силна воня на уиски. В тясната и изпълнена с алкохолни пари тъмнина отекваха леки похърквания. Явно черупката бе изиграла ролята на тумбеста чаша за коняк и бе сбрала и наситила изпаренията. Те бяха станали толкова остри, че ми се догади само като ги вдишах.

Хванах и разтърсих едното кокалесто коляно.

— Чарлс — гласът ми избумтя и отекна в тъмната вътрешност. — Чарлс.

Той започна да рита като обезумял, сякаш се бе събудил в три метра вода. След доста време и след доста уверения, че бях онзи, който твърдях, че съм, той запъхтяно легна отново по гръб.

— Ричард — каза той с надебелял глас. — Слава Богу. Взех те за някакво извънземно.

Първоначално вътре бе непрогледна тъма, но очите ми се нагаждаха и започнах да различавам лека, розовеникава светлина, лунна светлина, която едва-едва проникваше през прозрачните стени.

— Какво правиш тук? — попитах.

Той кихна.

— Бях депресиран. Мислех, че ако спя тук, може да се почувствам по-добре.

— Така ли стана?

— Не — кихна отново, пет-шест пъти поред. А после пак се просна на пода.

Представих си децата от градината, скупчени около Чарлс на следващата сутрин, като лилипути около спящия Гъливър. Жената, която управляваше детската градина, бе психиатър. Кабинетът й бе по-надолу по коридора, след този на доктор Роланд. Приличаше ми на мила бабка, но кой можеше да предположи как би реагирала, когато открие пияница, заспал на игрището й.

— Чарлс, събуди се.

— Остави ме на мира.

— Не можеш да спиш тук.

— Мога да правя каквото си искам — каза той високомерно.

— Защо не дойдеш с мен вкъщи? Да пийнем по нещо.

— Добре съм.

— Хайде.

— Добре… само по едно.

Удари си силно главата, когато изпълзяваше. Хлапетата със сигурност щяха да харесат осезаемата миризма на „Джони Уокър“, когато дойдеха на градина след няколко часа.

Нагоре по хълма към „Монмът хаус“ му се наложи да се облегне на мен.

— Само едно — напомни ми.

Самият аз не бях в страхотна форма и изпитах големи трудности да го мъкна нагоре по стълбите. Най-после стигнах до стаята си и го разтоварих в леглото. Почти не се съпротивляваше и остана да лежи, мърморейки, а аз слязох до кухнята.

Предложението ми за питие си бе уловка. Претърсих хладилника набързо и намерих бутилка, която съдържаше някаква подобна на сироп кашерна186 течност с миризма на ягоди, останала там от Ханука. Вече я бях опитвал с идеята да я открадна, но веднага изплюх глътката и върнах бутилката на рафта. Това бе станало преди месеци. Мушнах я под ризата си, но когато се качих горе, главата на Чарлс се бе търкулнала към стената, където трябваше да има лицева дъска и хъркаше.

Тихо оставих бутилката на бюрото, взех една книга и излязох. Отидох в кабинета на доктор Роланд, където легнах на кушетката. Четох, наметнат със сакото, докато не изгря слънцето. Тогава изгасих лампата и заспах.

Събудих се към десет часа. Беше събота, което малко ме изненада, тъй като бях загубил представа за дните. Отидох в столовата и закусих чай и рохко сварени яйца, това бе първото нещо, което ядях от четвъртък насам. Около обед се върнах в стаята си да се преоблека. Чарлс все още спеше на леглото ми. Избръснах се, облякох чиста риза, взех учебниците по гръцки и се върнах в кабинета на доктор Роланд.

Бях изостанал много с уроците, но не чак толкова, колкото си мислех (както обикновено се случва). Часовете се изнизаха, без да ги усетя. Когато огладнях към шест, отидох до хладилника в кабинета по обществени науки и намерих малко остатъци от ордьоври и парче торта от рожден ден, които изядох с пръсти от картонена чиния в кабинета на доктор Роланд.

Прибрах се в моята стая към единадесет, тъй като исках да се изкъпя, но когато отключих и светнах, се изненадах да видя Чарлс все още в леглото ми. Спеше, бутилката с кошерното вино на бюрото ми бе полупразна. Лицето му бе пламнало и порозовяло. Понечих да го разтърся, но видях, че целият се тресе от треска.

— Бъни — каза, когато се сепна от сън, — къде отиде той?

— Сънуваш.

— Но той беше тук — и се заоглежда като обезумял из стаята. — Дълго време. Видях го.

— Чарлс, сънуваш.

— Но аз го видях. Беше тук. Седеше в края на леглото.

Отидох при съседите, за да заема термометър. Температурата му бе тридесет и девет и половина градуса. Дадох му два тиленола, чаша вода, оставих го да си търка очите и да говори глупости, и слязох, за да се обадя на Франсис.

Франсис не си беше вкъщи. Реших да опитам у Хенри. За моя изненада не Хенри, а Франсис вдигна телефона.

— Франсис? Какво правиш там?

— А, здравей, Ричард — каза Франсис. Каза го по театрален начин, сякаш за да разбере и Хенри.

— Предполагам, че сега не можеш да говориш.

— Не, не мога.

— Виж. Трябва да те питам нещо — обясних му за Чарлс, за игрището и всичко останало. — Струва ми се доста болен. Какво мислиш, че трябва да направя?

— Охлювът? — каза Франсис. — Намерил си го в гигантския охлюв?

— В детската градина, Франсис. Чуй ме, това няма значение. Какво да правя? Доста съм разтревожен.

Франсис сложи ръка на слушалката. Чувах приглушено обсъждане. След миг Хенри взе слушалката.

— Здравей, Ричард. Какво става?

Отново трябваше да разказвам всичко.

— Колко каза, че му е температурата? Тридесет и девет и половина?

— Да.

— Доста е висока, нали?

Отвърнах му, че според мен е така.

— Даде ли му няколко аспирина?

— Преди известно време.

— Ами тогава защо не изчакаш да видиш. Сигурен съм, че ще се оправи.

Точно това исках да чуя.

— Имаш право — казах.

— Вероятно е настинал, когато е спал на открито. Сигурен съм, че на сутринта ще бъде по-добре.

Прекарах нощта на кушетката в кабинета на доктор Роланд. След закуска се прибрах в стаята си с кифли с боровинков пълнеж и литър и половина портокалов сок, които с невероятни трудности успях да открадна от бюфета на столовата.

Чарлс бе буден, трескав и замаян. По състоянието на завивките разбрах, че нощта е била тежка — бяха разбъркани и намотани, одеялото се влачеше по пода, а там където бе измъкнал чаршафите, се виждаше покрития с петна матрак. Каза, че не е гладен, но успя да поеме немощно няколко глътки от портокаловия сок. Забелязах, че остатъкът от кошерното вино бе изчезнал през нощта.

— Как се чувстваш? — попитах го.

Отпусна глава върху омачканата възглавница.

— Главата ме боли — отвърна сънливо. — Сънувах Данте.

— Алигиери?

— Да.

— Моля?

— Бяхме в дома на семейство Коркоран — измънка той. — Данте беше там. А с него и някакъв дебел приятел с карирана риза, който ни крещеше.

Измерих му температурата. Беше точно тридесет и девет. Малко по-ниска, но все още доста висока за сутринта. Дадох му още няколко аспирина, записах му номера на кабинета на доктор Роланд в случай, че иска да ми се обади, но когато разбра, че тръгвам, той се извърна и ме погледна толкова замаяно и безнадеждно, че ме смрази посред обясненията ми за това как централата прехвърля обажданията към кабинетите на администрацията през почивните дни.

— Или пък ще остана тук — казах. — Само ако няма да те притеснявам.

С мъка се изправи на лакти. Очите му бяха кръвясали и блестяха.

— Не отивай. Страхувам се. Остани за малко.

Помоли ме да му почета, но единственото, с което разполагах, бяха учебниците по гръцки, а той не искаше да отида до библиотеката. Играхме юка върху речник, нагласен в скута му и когато той започна да се чувства малко по-добре, преминахме на казино. Спечели първите няколко игри. После започна да губи. При последната ръка, той раздаваше, бе разбъркал картите толкова лошо, че на практика те излизаха точно в същата поредица, което не правеше играта кой знае колко предизвикателна, но той бе толкова разсеян, че продължи да трупа, вместо съвсем лесно да увеличи секвенцията или да затвори. Тъкмо посягах, за да увелича поредицата си, когато ръката ми докосна неговата и се стреснах от това колко суха и гореща бе тя. В стаята бе топло, но той трепереше. Премерих му температурата. Отново се бе покачила на тридесет и девет и половина.

Слязох, за да се обадя на Франсис, но нито той, нито Хенри си бяха вкъщи. Качих се обратно. Нямаше никакво съмнение — Чарлс изглеждаше ужасно. За миг останах на вратата, загледан в него, а после казах:

— Изчакай малко — и се запътих надолу по коридора към стаята на Джуди.

Намерих я да лежи на леглото. Гледаше някакъв филм с Мел Гибсън, бе заела касетата от видео отдела. Някак си успяваше едновременно да си лакира ноктите, да пуши цигара и да пие диетична кола.

— Виж Мел — каза тя. — Не е ли направо очарователен? Ако се отбие и поиска да се оженим, няма да се колебая и за секунда.

— Джуди, какво би направила, ако имаш тридесет и девет и половина градуса температура?

— Щях да отида при шибания лекар — отвърна тя, без да отмества поглед от телевизора.

Обясних й за Чарлс.

— Много е болен. Какво според теб да направя?

Размаха ръката си с дълги червени нокти във въздуха, сушеше я, очите все така бяха забити в екрана.

— Закарай го в спешното.

— Така ли?

— В неделя следобед няма да намериш никакъв лекар. Искаш ли колата ми?

— Би било страхотно.

— Ключовете са на бюрото — каза тя разсеяно. — Чао.

Откарах Чарлс в болницата с червения корвет. Очите му блестяха, седеше тихо и гледаше право напред, бе опрял дясната си буза в стъклото на вратата, за да се охлажда. Докато преглеждах списанията, които вече бях гледал, той седеше, без да помръдва и зяпаше една избледняла фотография от 1960-те години, която бе срещу него. На нея бе изобразена медицинска сестра, притиснала пръст с бял нокът към оцветени с бледо червило устни, което придаваше на снимката леко порнографски вид и заповеднически приканваше да се пази тишина в болницата.

Дежурният лекар бе жена. Чарлс остана при нея само около пет-десет минути. Когато тя излезе с картона му, се допита до сестрата на регистратурата, а тя посочи мен.

Лекарката се приближи и седна до мен. Напомняше на онези весели, млади лекари с хавайски ризи и гуменки, които човек вижда по сериалите.

— Здравей, току-що прегледах приятеля ти. Мисля, че ще трябва да го задържим при нас за няколко дни.

Оставих списанието. Това не бях очаквал.

— Какво му е?

— Изглежда е бронхит, но е силно обезводнен. Искам да го сложа на системи. А и трябва да потушим треската. Ще се оправи, но се нуждае от почивка и силни дози антибиотици, но за да ги накараме да действат, колкото е възможно по-бързо, трябва да ги вкараме венозно, поне през първите четиридесет и осем часа. И двамата ли сте от колежа?

— Да.

— Подложен ли е на силен стрес? Да не би да работи над дипломна работа или нещо подобно?

— Доста усилено работи — отговорих предпазливо. — Защо?

— А, нищо. Изглежда не се е хранил добре. Синините по ръцете и краката му говорят за недостиг на витамин С, има вероятност някои от витамините В също да не му достигат. Пуши ли?

Не можах да не се изсмея. Така или иначе тя не ми позволи да го видя, каза, че искала да му вземе кръв преди лаборантите да си тръгнат, и аз подкарах към апартамента на близнаците, за да му взема оттам някои неща. Жилището бе почти злокобно чисто. Взех пижама, четка за зъби, комплект за бръснене и няколко книги с меки корици на П. Дж. Удхаус — надявах се да го поразвеселят — и оставих куфара на регистратурата.

Рано на следващата сутрин, точно преди да тръгна за часа по гръцки, Джуди почука на вратата и ми каза, че ме търсят по телефона. Мислех, че е Франсис или Хенри, защото миналата нощ неколкократно се бях опитал да се свържа с тях, или пък дори Камила, но се оказа Чарлс.

— Здравей. Как се чувстваш?

— А, много добре — гласът му бе странен, с насилена нотка на веселост. — Доста е приятно тук. Благодаря, че си ми донесъл куфара.

— Няма за какво. Какво ти е леглото — от онези, които можеш да вдигаш и спускаш ли?

— Като стана дума, да, такова е. Виж сега, искам да те помоля за нещо. Ще направиш ли нещо за мен?

— Разбира се.

— Бих искал да ми донесеш няколко неща — спомена една книга, хартия за писма, халат, който съм щял да намеря да виси на вратата в дрешника му… — А също и — добави забързано, — там има бутилка скоч. Ще я намериш в шкафчето на тоалетката. Мислиш ли, че можеш да ми ги донесеш тази сутрин?

— Трябва да отида на гръцки.

— Ами след гръцкия тогава. По кое време мислиш, че ще си тук?

Казах му, че ще трябва да намеря кола на заем.

— Не се притеснявай за това. Вземи такси. Ще ти дам парите. Наистина оценявам това. По кое време да те чакам? Десет и половина? Единадесет?

— По-вероятно към единадесет и половина.

— Добре. Виж сега, не мога да говоря. Намирам се в почивната стая за пациенти. Трябва да се връщам, преди да са разбрали, че ме няма. Ще дойдеш, нали?

— Ще дойда.

— Халат и хартия за писма.

— Да.

— И шотландското.

— Разбира се.

Тази сутрин Камила не бе в час, но Франсис и Хенри присъстваха. Джулиан бе влязъл, когато пристигнах, обясних им, че Чарлс е в болницата.

Джулиан можеше да бъде невероятно мил във всякакви трудни ситуации, но понякога оставах с усещането, че наслада му носеше не толкова самата любезност, колкото елегантността на жеста. Но когато научи за това, изглеждаше истински загрижен.

— Горкият Чарлс, не е нещо сериозно, нали?

— Не мисля.

— Може ли да го посещават? Така или иначе, ще му се обадя днес следобед. Можеш ли да се сетиш за нещо, което би му харесало? Храната в болниците е кошмарна. Помня в Ню Йорк преди години, когато една моя скъпа приятелка лежа в „Колумбийската презвитерианска“187, в проклетия Харкнес Павилиън, за Бога, та главният готвач в стария „Льо Шасьор“ всеки Божи ден й изпращаше храна…

Хенри, който седеше през масата срещу мен, бе с непроницаемо лице. Опитах се да привлека погледа на Франсис, но той ме погледна бързешката, прехапа долната си устна и отмести очи.

— … и цветя — казваше Джулиан. — Никога не сте виждали толкова много цветя, имаше толкова много, че според мен поне някои от тях си бе изпратила сама — той се изсмя. — Както и да е. Предполагам, че няма смисъл да питам къде е тази сутрин Камила.

Видях как очите на Франсис широко се отвориха. За миг и аз бях изненадан, но после осъзнах, че Джулиан бе предположил, съвсем естествено, разбира се, че тя е в болницата с Чарлс.

Джулиан сбърчи вежди.

— Какво има? — попита.

Абсолютната тишина, с която бе посрещнат въпроса му, го накара да се усмихне.

— Човек не трябва да се отнася прекалено спартански към тези неща — каза той мило след доста дълго време и изпитах благодарност, когато разбрах, че както обикновено проектираше собствената си изискана интерпретация върху настъпилото объркване. — Едмънд ви бе приятел. Аз също много тъжа за кончината му. Но мисля, че се поболявате от мъка заради това, а така не само не му помагате, но и наранявате себе си. Освен това, дали пък смъртта е чак толкова ужасяващо нещо? Струва ви се ужасно, защото сте млади, кой би могъл да каже, че сега на него не му е по-добре, отколкото на вас? Или че, ако смъртта е пътуване към друго място, няма да го видите отново?

Отвори речника и затърси нещо.

— Няма смисъл да се страхувате от неща, за които нищо не знаете. Вие сте като деца. Боите се от тъмнината.

Франсис не беше с колата, така че след часовете накарах Хенри да ме откара до апартамента на Чарлс. Дойде и Франсис, който бе нервен и напрегнат, пушеше цигара от цигара и крачеше из коридора, аз събирах нещата на Чарлс, а Хенри стоеше на вратата на спалнята и ме наблюдаваше мълчаливо и безизразно, очите му ме следваха с отнесена пресметливост, което напълно изключваше възможността да го питам за Камила — твърдо бях решил да го направя в мига, когато останехме насаме — или пък да го питам за каквото и да било друго.

Взех книгата, хартията за писма, халата. Поколебах се над уискито.

— Какво става? — попита Хенри.

Върнах бутилката в шкафа и го затворих.

— Нищо — отговорих. Знаех, че Чарлс ще бъде бесен. Трябваше да измисля добро извинение.

Хенри кимна по посока на шкафа.

— Той ли те помоли да му я занесеш?

Не бях в настроение да обсъждам с Хенри личните дела на Чарлс.

— Поиска ми и цигари, но не мисля, че трябва да му ги нося.

Франсис крачеше из коридора, кръстосваше напред-назад като неспокойна котка, но по време на тази размяна на реплики бе спрял пред вратата. Видях го как стрелва Хенри с очи бързо и разтревожено.

— Ами, знаеш ли…? — поде колебливо.

Хенри се обърна към мен:

— Ако иска бутилката, тогава според мен ще е по-добре да му я занесеш.

Тонът му ме раздразни.

— Той е болен — казах. — Дори не си го виждал. Ако си мислиш, че му правиш услуга като…

— Ричард, той има право — подхвана нервно Франсис, изтръсквайки пепелта от цигарата в свитата си на шепа длан. — Разбирам малко от тези неща. Понякога, когато пиеш, е опасно да спреш съвсем рязко. Поболява те. Хората умират от това.

Бях шокиран от това. Пиенето на Чарлс никога не ми се бе струвало чак толкова тежко. Но не отговорих нищо на думите му, а просто добавих:

— Добре, след като е толкова зле, болницата ще му се отрази добре, нали?

— Какво искаш да кажеш? — попита Франсис. — Искаш да го вкарат в отрезвителното ли? Знаеш ли какво е? Майка ми не беше на себе си, когато за първи път се отказа от пиенето. Привиждаха й се неща. Бореше се със сестрата и крещеше с цяло гърло откачени неща.

— Не ми се ще да мисля, какво ще стане, ако Чарлс се озове в отрезвителното в болницата „Катамаунт Мемориъл“ — каза Хенри. Приближи се до нощната масичка и извади бутилката, която бе пълна по-малко от половината. — Тази трудно ще я скрие — каза той, като я държеше за гърлото.

— Можем да я прелеем в нещо друго — предложи Франсис.

— Според мен най-лесно ще бъде, ако му купим нова. Тогава вероятността да се разтече навсякъде е най-малка. Ако пък му вземем една от плоските, съвсем лесно ще я държи под възглавницата си.

Сутринта бе дъжделива, сива и заоблачена. Хенри не дойде с нас до болницата. Оставихме го пред апартамента му, измисли си някакво достатъчно убедително извинение, което не помня. На излизане от колата ми подаде банкнота от сто долара.

— Ето. Поздрави Чарлс от мен. Ще му купиш ли цветя или нещо друго?

Погледнах банкнотата, останах за миг без думи. Франсис я грабна от ръката ми и му я върна.

— Стига, Хенри — каза той с гняв, който ме изненада. — Престани.

— Искам да я вземеш.

— Добре. От нас се очаква да му купим цветя за сто долара.

— Не забравяйте да се отбиете в магазина за алкохол — студено каза Хенри. — С остатъка от парите правете каквото искате. Ако искате, просто му дайте рестото. Не ми пука.

Отново ми бутна парите и затвори вратата на автомобила с леко изщракване, в което имаше повече презрение, отколкото ако я бе затръшнал. Гледах как изправеният му квадратен гръб изчезва по алеята.

Купихме на Чарлс „Къти Сарк“ в плоска бутилка, кошница с плодове, кутия петифури и китайски шах. Вместо да изкупим запасите от карамфили за деня в цветарския магазин, взехме една орхидея на жълти и червеникавокафяви петна в червена глинена саксия.

По пътя към болницата разпитах Франсис какво се бе случило през почивните дни.

— Прекалено е разстройващо. Сега не искам да говоря за това. Видях я. У Хенри.

— Как е тя?

— Добре е. Малко угрижена, но като цяло е добре. Каза, че не искала Чарлс да знае къде е и това било всичко. Иска ми се да можех да говоря с нея насаме, но разбира се, Хенри не излезе от стаята и за секунда — той бръкна неспокойно в джоба си за цигарите. — Може да ти звучи налудничаво, но бях малко разтревожен, знаеш ли? Че нещо й се е случило.

Нищо не казах. Същата мисъл ми бе минала през ума неведнъж.

— Искам да кажа, не че съм си помислил, че Хенри ще я убие или нещо такова, но знаеш ли… беше странно. Така, както изчезна, без да каже на никого нищо. Аз… — поклати глава. — Не ми е приятно да го споменавам, но понякога се чудя за Хенри. Особено с неща като… ами нали се сещаш какво имам предвид?

Не му отговорих. Всъщност много добре знаех какво иска да каже. Но то беше прекалено ужасно, за да може някой от нас да се изправи и да го изрече.

Чарлс бе в стая с още един човек. Леглото му бе по-близо до прозореца и една завеса го отделяше от другия в стаята, за когото установихме, че е началникът на пощата в окръг Хампдън и бе там за операция на простатата. От неговата страна имаше много кошници с цветя, доставени от куриерската фирма и сълзливо сантиментални картички, желаещи му бързо оздравяване, залепени по стената. Беше се подпрял в леглото и говореше с някакви свои шумни роднини: носеше се миризма на храна, смях, всичко бе весело и уютно. След нас с Франсис се домъкнаха още посетители, които поспираха за миг, за да надникнат любопитно зад завесата към Чарлс, който мълчеше, сам и проснат по гръб със система в ръката. Лицето му бе подпухнало, кожата — груба и грапава на вид, а по нея бе избил някакъв обрив. Косата му бе толкова мръсна, че изглеждаше кафява. Гледаше анимационни филмчета по телевизията, жестоки филмчета, в които малки животинчета, прилични на невестулки, разбиваха коли и се удряха едно друго по главите.

Опита да се изправи, когато влязохме в неговата част. Франсис дръпна завесата зад нас почти в лицата на любопитните посетители на началника на пощата — две жени на средна възраст, които си умираха да огледат добре Чарлс, а едната подаде врат и изграчи едно „добро утро“ през процепа в завесата с надеждата да подхване разговор.

— Дороти! Луиз! — извика някой от другата страна. — Насам!

Последваха забързани стъпки по балатума, кудкудякане и шумни поздрави.

— Проклети да са — каза Чарлс. Гласът му бе пресипнал и едва шепнеше. — През цялото време при него има хора. Непрекъснато влизат, излизат и се опитват да ме видят.

За да го разсея, му подадох орхидеята.

— Невероятно! Купил си я за мен, Ричард? — изглеждаше трогнат. Исках да му обясня, че е от всички нас, без, разбира се, да споменавам името на Хенри, но Франсис ми хвърли предупредителен поглед и не си отворих устата.

Извадихме подаръците от торбата. Почти очаквах да се нахвърли на уискито, да го отвори яростно, но той просто благодари и прибра бутилката в чекмеджето под подвижния пластмасов поднос над леглото му.

— Говори ли със сестра ми? — обърна се към Франсис. Каза го толкова студено, сякаш питаше „Говори ли с адвоката ми?“

— Да — отговори Франсис.

— Добре ли е?

— Така изглежда.

— Какво има да каже за свое оправдание?

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Надявам се, си й предал, че съм казал да върви по дяволите.

Франсис не отговори. Чарлс взе една от книгите, които му бях купил и я запрелиства напосоки.

— Благодаря, че се отбихте. Сега съм малко уморен.

— Изглежда ужасно — каза Франсис в колата.

— Трябва да има някакъв начин да оправим тази работа — казах. — Вероятно можем да накараме Хенри да иде да го види и да се извини.

— Каква ще е ползата от това според теб? Поне докато Камила е в „Албемарл“?

— Ами тя не знае, че той е в болница, нали? Случаят е извънреден.

— Не знам.

Чистачките на предното стъкло щракаха напред-назад. На едно кръстовище полицай с дъждобран регулираше движението. Беше полицаят с рижите мустаци. Разпозна автомобила на Хенри, усмихна ни се и ни даде знак да преминаваме. И ние му се усмихнахме, махнахме му, хубав ден, две момчета на разходка, а после пътувахме една-две пресечки сред мрачна и прокобна тишина.

— Трябва да можем да направим нещо — казах накрая.

— Мисля, че е по-добре да стоим настрана.

— Не можеш да ме убедиш, че ако знаеше колко е болен, нямаше след пет минути да е в болницата.

— Не се шегувам — каза Франсис. — Мисля, че е по-добре и двамата да стоим настрана.

— Защо?

Но той само запали още една цигара и отказа да каже каквото и да било, независимо от това как го въртях.

Когато се върнах в стаята си, открих Камила, която седеше на бюрото и четеше книга.

— Здравей — каза тя и вдигна поглед. — Вратата ти беше отключена. Дано нямаш нищо против.

Когато я видях, все едно че ме удари ток. Най-неочаквано ме обзе гняв. Вятърът навяваше дъжд през мрежата, та прекосих стаята, за да затворя прозореца.

— Какво правиш тук?

— Исках да говоря с теб.

— За какво?

— За брат ми.

— Защо не отидеш да го видиш в болницата?

Остави книгата, „О, колко е прекрасна“, помислих си безпомощно. Обичах я, обичах самия образ, който виждах — беше облечена с пуловер от кашмир в пастелно сиво и зелено, а сивите й очи имаха бляскав оттенък на сивозелена глазура.

— Мислиш, че трябва да вземеш страна — каза тя. — Но не е така.

— Не вземам страна. Само си мисля, че каквото и да правиш, си избрала лош момент.

— А кой момент би бил подходящ? — попита. — Искам да видиш нещо. Виж.

Вдигна кичур светла коса над слепоочието си. Под него имаше проскубано петно с големината на четвърт долар, очевидно някой бе изскубнал косата й из корен. Бях прекалено изненадан, за да кажа нещо.

— И това — вдигна ръкава на пуловера. Китката й бе подута и леко потъмняла, но онова, което ме ужаси бе малко, гадно изгаряне от вътрешната страна на ръката — изгаряне с цигара, вдълбано дълбоко и грозно върху бледата като слонова кост плът.

Трябваше ми миг, докато успея да проговоря.

— Боже Господи, Камила! Чарлс ли го направи?

Тя свали ръкава.

— Разбираш ли какво имам предвид? — гласът й бе лишен от чувства, изражението й внимателно, почти иронично.

— От колко време продължава така?

Пренебрегна въпроса ми.

— Познавам Чарлс. Познавам го по-добре от теб. Точно сега е много по-разумно да стоя далеч от него.

— Чия идея бе да отседнеш в „Албемарл“?

— На Хенри.

— Той как се вписва в това?

Тя не отговори.

Ужасна мисъл ми мина през ума.

— Не той ти е причинил това, нали?

Погледна ме изненадано.

— Не. От къде ти хрумна?

— От къде да знам какво да мисля?

Слънцето изведнъж се подаде иззад един дъждовен облак и заля стаята с ярка светлина, която потреперваше по стените като вода. Лицето на Камила грейна в ярка руменина. Една ужасна сладост заклокочи в мен. За миг всичко — огледалото, тавана, пода — бе неопетнено и бляскаво като сън. Изпитах бушуващо, почти неустоимо желание да сграбча Камила за наранената китка, да извия ръката й зад гърба, докато не извика от болка, да я хвърля на леглото си, да я удуша, да я изнасиля, да направя не знам още какво с нея. И тогава облакът отново покри слънцето и животът се отля от всичко.

— Защо дойде тук?

— Защото исках да те видя.

— Не знам дали те интересува моето мнение… — мразех звука на гласа си, защото не бях способен да го контролирам и всичко, което изричах, излизаше с все същия високомерен и наскърбен тон… — Не знам дали те интересува какво мисля, но според мен само усложняваш още повече положението, като оставаш в „Албемарл“.

— И какво според теб трябва да сторя?

— Защо не отидеш у Франсис?

Тя се изсмя.

— Защото Чарлс го принуждава да прави това, което той поиска. Франсис ми желае доброто. Знам това. Но не може да противостои на Чарлс и пет минути.

— Ако го бе помолила, щеше да ти даде пари да отидеш, където си поискаш.

— Знам. Предложи ми — тя бръкна в джоба си за цигари, нещо ме прободе, когато видях, че са „Лъки Страйк“, Марката на Хенри.

— Можеш да вземеш парите и да отседнеш, където си поискаш. Няма нужда да казваш къде си.

— С Франсис сме водили вече целия този разговор — замълча. — Проблемът е, че се боя от Чарлс. А Чарлс се страхува от Хенри. Това е всичко.

Шокирах се от студенината, с която го изрече.

— Значи това е всичко? — казах.

— Какво искаш да кажеш?

— Защитаваш собствените си интереси?

— Той се опита да ме убие — каза го простичко. Очите й срещнаха моите — открити и чисти.

— А Хенри не се ли страхува от Чарлс?

— Защо да се страхува?

— Ти знаеш.

Изненадах се колко бързо скочи в негова защита, след като изведнъж осъзна какво исках да кажа.

— Чарлс никога не би го направил — изрече го с детинска бързина.

— Да кажем, че го бе направил. Че бе отишъл в полицията.

— Но няма да го направи.

— Откъде знаеш?

— И да замеси всички нас? Себе си също?

— Мисля, че точно сега може да не го е грижа.

Казах го с намерението да я обидя и с удоволствие забелязах, че успях. Очите й изненадано срещнаха моите.

— Може би. Но не бива да забравяш, че сега Чарлс е болен. Не е на себе си. И си мисля, че той го знае — замълча. — Обичам Чарлс. Обичам го и го познавам повече от който и да било друг на този свят. Но той бе подложен на ужасяващо напрежение, а когато пие така, знаеш, че просто се превръща в друг човек. Не иска да чуе никого, не знам дали помни половината от нещата, които прави. Ето защо благодаря на Бога, че е в болница. Ако може да спре да пие за ден-два, може би отново ще започне да мисли нормално.

Чудех се какво щеше да си помисли, ако разбереше, че Хенри му изпращаше уиски.

— Според теб дали Хенри мисли само най-доброто за Чарлс? — попитах.

— Разбира се — отговори изненадана.

— За теб също?

— Определено. Защо да не е така?

— Вярваш на Хенри безусловно, нали?

— Никога не ме е предавал.

По някаква причина усетих нов пристъп на ярост.

— Ами Чарлс?

— Не зная.

— Скоро ще излезе от болницата. Ще трябва да го видиш. Тогава какво ще правиш?

— Ричард, защо ми се сърдиш толкова?

Погледнах ръката си. Трепереше. Дори не го бях осъзнал. Целият треперех от ярост.

— Моля те, остави ме — казах. — Бих искал да си тръгнеш.

— Какво има?

— Просто си върви. Моля те.

Изправи се и направи крачка към мен. Отстъпих назад.

— Добре — каза тя, — добре.

Обърна се и излезе.

Валя през целия ден и цялата нощ. Взех няколко приспивателни и отидох на кино — японски филм, който изобщо не можах да проследя. Героите бродеха из празни стаи, никой не говореше, минути наред не се чуваше нищо освен съскането на прожекционния апарат и трополенето на дъжда по покрива. Като изключим някаква смътна мъжка фигура отзад, салонът бе празен. Прашинки се носеха из лъча на проектора. Когато излязох валеше, нямаше звезди, небето бе черно като тавана на киното. Светлините на тентата се разливаха по мокрия тротоар в дълги бели лъчи. Върнах се обратно зад стъклените врати в покритото с килим и миришещо на пуканки фоайе, за да изчакам таксито. Обадих се на Чарлс от монетния телефон, но от централата на болницата не искаха да ме свържат, часовете за посещения бяха свършили, каза телефонистката и всички спели. Все още спорех с нея, когато до тротоара отби таксито, предните му фарове осветяваха дълги струи дъжд, а гумите му вдигаха ниски ветрила от вода.

През онази нощ отново сънувах стълбите. Това бе сън, който бях сънувал често през зимата, но от тогава много рядко ме бе спохождал. Отново бях на железните стълби на Лео, изядени от ръждата и без перила, само че този път те слизаха надолу към тъмната безкрайност, а стъпалата бяха с различна големина — някои от тях бяха високи, други тесни, колкото дължината на обувката ми. От двете страни не се виждаше дъното. Не знам защо, но трябваше да бързам, въпреки че се боях да не падна. Надолу и надолу. Стълбите ставаха все по-опасни, докато накрая вече изобщо не бяха стълби. Далеч надолу — по някаква причина това винаги бе най-ужасяващото от всичко — някакъв мъж слизаше по тях, далеч пред мен, вървеше наистина бързо…

Събудих се около четири и не можах да заспя. Бях взел прекалено много от успокоителните на госпожа Коркоран и те започваха да дават обратен ефект, вече ги пиех и през деня, но не ме хващаха. Станах от леглото и седнах до прозореца. Усещах ударите на сърцето във върховете на пръстите си. Отвъд тъмните прозорци, отвъд призрачното ми отражение в стъклото („Защо си тъй блед и изнурен, лековерни обожателю?“188), чух вятъра в дърветата, почувствах как хълмовете се скупчват край мен в тъмнината.

Щеше ми се да мога да спра да мисля. Но всякакви неща бяха започнали да ми идват наум. Например: защо Хенри ме бе въвлякъл в това едва преди два месеца, макар че ми се струваше преди години, цял един живот? Защото сега ми беше ясно, че решението му да ми каже, бе премерен ход. Беше се обърнал към моята суета, бе ме оставил да си мисля, че бях разгадал всичко сам („Браво на теб“ бе казал и се бе облегнал на стола. Все още помня изражението на лицето му, когато го каза „Браво на теб, ти си точно толкова умен, колкото си мислех.“) Бях се наперил в отблясъка на похвалата му, а всъщност той ме бе повел за носа, като през целия път ме бе придумвал и ласкал, но чак сега го виждах, тогава бях прекалено суетен, за да го осъзная. Вероятно — мисълта пролази по мен като студена пот — може би дори първоначалните ми, случайни открития бяха режисирани. Например речникът, който не бе на мястото си: дали пък Хенри не го бе откраднал, знаейки, че ще се върна за него? Ами тънещият в безпорядък апартамент, в който със сигурност щях да вляза? Номерата на полета и т.н., които съвсем умишлено бяха оставени до телефона, сега поне така ми се струваше. Двете неща бяха недоглеждания, крайно нетипични за Хенри. Вероятно бе искал да разбера. Вероятно бе предвидил, съвсем правилно, тази страхливост, този отвратителен стаден инстинкт, който щеше да ми позволи да направя крачката, без да се поколебая.

И не ставаше въпрос само за това, че съм си държал устата затворена, мислех си, докато с надигащо се гадене гледах размазаното си отражение в прозореца. „Защото не можеха да го направят без мен.“ Бъни бе дошъл при мен, а аз го бях изпратил право в ръцете на Хенри. Дори не се бях замислил.

— „Ричард, ти бе сигналът за тревога“ — бе казал Хенри. — Знаех, че ако кажеше някому, първо щеше да е на теб. И сега го направи, усещам, че предстои доста внезапен развой на събитията.

Внезапен развой на събитията. Полазиха ме тръпки, когато си спомних за ироничния, почти забавен оттенък, който бе придал на последните думи — о, Боже, Боже мой, защо го послушах? Разбира се, имаше право, поне що се отнася до внезапния развой. По-малко от двадесет и четири часа след това Бъни бе мъртъв. И макар аз да не го бях бутнал, което навремето ми се струваше много съществена разлика, сега вече това нямаше никакво значение.

Все още се опитвах да изтласкам най-черната от всички мисли. Само намекът за нея караше мишите крачета на страха да пробягат по гърба ми. Дали Хенри бе възнамерявал да ме направи изкупителна жертва, ако планът му се бе провалил? И ако беше така, не бях съвсем сигурен как бе възнамерявал да го направи, но в съзнанието ми нямаше и капка съмнение, че ако бе почувствал нужда да го стори, щеше да го осъществи. Толкова много от всичко, което ми бе известно, бе от втора ръка, толкова много ми бе разказано единствено от него. Като се замислех, имаше ужасно много неща, които дори не знаех. Въпреки че непосредствената опасност привидно бе изчезнала, нямаше никаква гаранция, че след година отново няма да се появи на бял свят, или пък след двадесет години, или след петдесет. От телевизията знаех, че за убийство няма давност. Откриват се нови доказателства. Случаят се преразглежда. Човек през цялото време чете за подобни неща.

Все още бе тъмно. Под стрехите чуруликаха птички. Издърпах чекмеджето на бюрото си и преброих останалите приспивателни: красиви, оцветени като бонбони, лъснали върху листа хартия. Все още имаше много, предостатъчно за онова, за което възнамерявах да ги използвам. (Дали госпожа Коркоран щеше да се почувства по-добре, ако знаеше за този развой — че откраднатите от нея хапчета са убили убиеца на нейния син?) Толкова лесно бе да почувствам как се плъзгат надолу в гърлото ми, но докато примигвах от блясъка на настолната лапа, ме връхлетя вълна от погнуса, толкова силна, че почти ми се догади. Въпреки че притисналият ме мрак бе толкова ужасяващ, все пак се боях да го изоставя за другия, вечния мрак — пихтия, подут от газовете труп в калната яма. Бях видял сянката му върху лицето на Бъни — оглупял от ужас. Целият свят се обръщаше с краката нагоре. Животът му избухваше сред гръмотевица от врани, а небето се ширваше празно над стомаха му като бял океан. А после — нищо. Изгнили пънове, червеи, плъзнали сред нападалите листа. Пръст и тъмнина.

Лежах на леглото. Чувствах как сърцето бие вяло в гърдите ми и ме обземаше отвращение от него — жалък мускул, болен и кървав, пулсиращ срещу ребрата ми. Дъждът се стичаше по стъклата. Когато изгря слънцето, на слабата и студена светлина на зората видях, че настилката отвън е покрита със земни червеи: нежни, гадни, стотици, гърчеха се слепи и безпомощни върху потъмнелите от дъжда плочи.

В часа във вторник Джулиан спомена, че е говорил с Чарлс по телефона.

— Имаше право — измърмори той. — Не звучеше добре. Много е уморен и объркан, не мислиш ли? Предполагам, че му дават успокоителни? — усмихна се, докато ровеше из записките си. — Горкият Чарлс. Попитах го къде е Камила, исках да говоря с нея по телефона, но не можах да разбера нищо от онова, което той се опитваше да ми каже… а той каза — тук гласът му леко се промени, някой непознат би предположил, че имитира Чарлс, но това наистина си бе гласът на Джулиан, рафиниран и мъркащ, само леко повишен с един тон, сякаш дори и когато го преправяше не можеше да понесе да измени съществено собствения си напевен ромон, — каза с много тъжен глас „Тя се крие от мен.“ Разбира се, сигурно бълнуваше. Но това ми се стори толкова трогателно. Така че, за да го развеселя, му казах „Добре тогава. Трябва да затвориш очи, да броиш до десет и тя отново ще се появи.“

И Джулиан се разсмя.

— Но той ми се ядоса. Наистина беше толкова трогателно. „Не, не, няма да се появи.“ „Но ти бълнуваш“ му казах. „Не, не бълнувам. Това не е сън. Истина е.“

Лекарите не можеха да установят със сигурност какво точно му имаше на Чарлс. За една седмица опитаха два антибиотика, но инфекцията, каквато и да бе тя, не се повлия. Третият опит бе по-успешен. Бяха казали на Франсис, който отиде да го види в сряда и четвъртък, че състоянието на Чарлс се подобрявало и че ако всичко вървяло добре, щял да си бъде вкъщи за почивните дни.

След още една безсънна нощ, около десет часа в петък, отидох до дома на Франсис. Беше гореща и облачна сутрин, дърветата трептяха от жегата. Чувствах се измъчен и изтощен. Топлият въздух вибрираше от жуженето на осите и бръмченето на косачките. Из небето бързолети се гонеха и цвъртяха на пърхащи двойки.

Болеше ме глава. Искаше ми се да имах слънчеви очила. Трябваше да се срещна с Франсис едва в единадесет и половина, но стаята ми бе кочина, от седмици не бях прал, беше прекалено горещо, за да се заема с нещо по-изтощително от това да лежа в разхвърляното легло, плувнал в пот и да се опитвам да не обръщам внимание на басите от уредбата на съседа ми, която думкаше през стената. Джъд и Франк издигаха някаква огромна, разнебитена модернистична конструкция на ливадата пред столовата, та чуковете и дрелките бяха започнали от рано тази сутрин. Не знаех какво беше — от различни места бях чул, че били декори, скулптура, паметник на „Грейтфул дед“ подобие на Стоунхендж, но когато за първи път погледнах през прозореца, замаян от фиоринала и видях изправените му подпорни стълбове, издигащи се на ливадата, ме заля черен и неоправдан ужас: „Бесилка, издигат бесилка, насред ливадата пред столовата ще бесят някого…“ Халюцинацията изчезна за секунди, но по някакъв странен начин остана следа от нея, напомняйки за себе си по различни начини, като онези картинки върху кориците на романите на ужасите в супермаркетите: обърнеш ли я на една страна — виждаш усмихващо се русокосо дете, на друга — череп в пламъци. Понякога конструкцията изглеждаше като нещо напълно обикновено, глупаво, напълно безобидно, но рано сутрин например, или по залез, светът изчезваше и на негово място изскачаше бесилката, средновековно, черно, птиците кръжаха ниско в небето над него. През нощта тя хвърляше дългата си сянка над кратките мигове, когато успявах да заспя.

Проблемът се дължеше основно на това, че бях вземал прекалено много хапчета, антидепресантите смесвах периодично с приспивателни, защото въпреки че вторите бяха спрели да ме приспиват, все пак през деня заради тях се намирах в един непрекъснат сумрак. Да спя без хапчета бе невъзможно, бе някаква приказка, някаква далечна детска мечта. Но приспивателните ми свършваха, знаех, че вероятно мога да си намеря още от Клоук или Брам, или някой друг, ала реших да ги спра за няколко дни — добра идея на теория, но бе мъчително да изплувам от своето зловещо подводно съществуване и да навляза в тази пронизваща паника от шум и светлина. Светът дрънчеше с остра, дисхармонична яснота: навсякъде преливаше от зеленина, пот и жизнени сокове, плевелите си проправяха път между разпръснатите пукнатини на стария мраморен тротоар от набраздени бели плочи, разкривени и извити от вековни януарски студове. Тези мраморни плочи бяха сложени по заповед на един милионер, който прекарвал летата в Северен Хампдън и се бе хвърлил от един прозорец на Парк Авеню през двадесетте години. Отвъд планините небето бе облачно и тъмно като гранит. Въздухът бе натегнал от напрежение, съвсем скоро щеше да завали. Мушкатата блестяха по белосаните веранди на къщите, алени на фона на бледните капаци, пламнали и опустошителни.

Завих надолу по Уотър стрийт, която отиваше на север край къщата на Хенри. Когато я доближих, видях една тъмна сянка в градината. „Не“ помислих си.

Но беше той. Бе на колене с ведро вода и парцал. Когато се приближих видях, че миеше розовия храст, а не плочите, както си бях помислил първоначално. Беше се навел над него и лъскаше педантично листата, като някой побъркан градинар от „Алиса в страната на чудесата“.

Мислех си, че всеки миг ще спре, но не го направи, така че най-накрая отворих и влязох през задната врата.

— Хенри — казах, — какво правиш?

Спокойно вдигна поглед, изобщо не бе изненадан, че ме вижда.

— Акари. Пролетта бе влажна. Пръсках ги два пъти, но за да се махнат яйцата, най-добре е да се измият на ръка — пусна парцала във ведрото. Не за първи път забелязах колко добре изглеждаше напоследък, как суховатото му, малко тъжно поведение бе отстъпило място на малко по-непринудено и по-естествено. Никога не бях мислил Хенри за хубав, всъщност винаги съм предполагал, че само официалността на държанието му го спасяваше от посредствеността, поне що се отнася до външния вид, но сега, когато не бе толкова вдървен и скован в движенията си, в него имаше някакво уверено изящество, чиято плавност и лекота ме изненадаха и ми напомняха на хищна котка. Един кичур коса бе надвиснал над челото му.

— Това е Кралицата на виолетките — каза и посочи розовия храст. — Прекрасен стар вид. За първи път е култивиран през 1860 година. А тази е „мадам Исак Периер“. Цветовете й миришат на малини.

Попитах:

— Камила тук ли е?

По лицето му нямаше и следа от вълнение, нито пък забелязах някакъв опит да го прикрие.

— Не — отговори и се зае отново с работата си. — Спеше, когато си тръгнах. Не исках да я будя.

Беше шокиращо да го чуя да говори за нея с подобна интимност. Плутон и Персефона. Погледнах гърба му, изправен вдървено като на пастор и се опитах да си ги представя заедно. Големите му бели ръце с квадратните нокти.

Хенри каза неочаквано:

— Как е Чарлс?

— Добре е — отговорих след кратко неловко мълчание.

— Предполагам, че скоро се прибира вкъщи.

Един мръсен брезент плющеше силно на покрива. Хенри продължаваше да работи. Тъмните му панталони с тиранти кръстосани на облечения му с бяла риза торс, му придаваха смътна прилика с амиш189.

— Хенри.

Не вдигна поглед.

— Хенри, не е моя работя, но за Бога, надявам се, че знаеш какво правиш — казах аз. Замлъкнах в очакване на някакъв отговор, но такъв не последва. — Не си виждал Чарлс, но аз съм го виждал и мисля, че не разбираш в какво състояние е. Питай Франсис, ако не ми вярваш. Дори Джулиан е забелязал. Опитах се да ти кажа, но просто не мисля, че разбираш. Той не е на себе си и Камила няма никаква представа от това, а не знам какво ще правим, когато се прибере вкъщи. Дори не съм сигурен, че ще може да остане сам. Искам да кажа…

— Извинявай — прекъсна ме Хенри, — би ли ми подал онези градинарски ножици?

Последва дълго мълчание. Най-накрая той се пресегна и сам си ги взе.

— Добре — каза любезно. — Няма значение.

Много внимателно раздели стъблата и преряза едно през средата, като държеше ножиците под определен ъгъл и положи всички усилия, за да не нарани едно по-голямо, което бе най-близо.

— Какво, по дяволите, ти става? — беше ми доста трудно да не се развикам. Прозорците на апартамента на горния етаж, който гледаше към вътрешния двор, бяха отворени, чух хора да говорят, слушаха радио, движеха се насам-натам. — Защо трябва да създаваш толкова трудности за всички?

Той не се обърна. Сграбчих ножиците от ръцете му и ги захвърлих, те издрънчаха на тухлите.

— Отговори ми.

Дълго време се гледахме един друг. Зад очилата очите му не трепваха, бяха наситено сини.

Най-после той тихо каза:

— Кажи ми.

Напрежението в погледа му ме изплаши.

— Какво?

— Не си способен да изпитваш силни чувства към другите, нали?

Останах слисан.

— За какво говориш? Разбира се, че изпитвам.

— Така ли? — погледна ме учудено. — Не ми се вярва. Няма значение — каза след дълга и напрегната пауза. — Аз също.

— Какво се опитваш да кажеш?

Сви рамене.

— Нищо. Може би само това, че през по-голямата си част животът ми е бил банален и безцветен. Мъртвешки, искам да кажа. За мен светът винаги е бил празно място. Чувствах се мъртъв с всичко, което правех — изтупа пръстта от ръцете си. — Но после всичко се промени. В нощта, когато убих онзи човек.

Бях отвратен, както и леко изплашен от едно толкова открито споменаване на нещо, за което по взаимно съгласие и почти изключително се говореше с кодове, с определени фрази и десетки различни евфемизми.

— Това бе най-важната нощ в живота ми — продължи той спокойно. — Тя ми позволи да правя онова, което винаги съм искал най-много.

— Което е?

— Да живея, без да се замислям.

Пчелите жужаха силно в орловия нокът. Обърна се към розовия храст, разреждаше най-малките разклонения при върха.

— Преди бях парализиран, при това без наистина да го съзнавам — каза той. — Така беше, защото размишлявах прекалено много, прекалено много живеех в съзнанието си. Беше ми трудно да вземам решения. Чувствах се обездвижен.

— А сега?

— Сега, сега знам, че мога да направя всичко, което пожелая — погледна ме. — И ако не бъркам, самият ти си изпитал нещо подобно.

— Не разбирам за какво говориш.

— Напротив, мисля, че разбираш. Бушуването на силата и насладата, на увереността, на контрола. Това внезапно усещане за богатството на света. За неговите безкрайни възможности.

Говореше за клисурата. И за мой ужас осъзнах, че до известна степен имаше право. Колкото и втрещяващо да бе, не можеше да се отрече, че убийството на Бъни бе превърнало всички последвали събития в един ярък цветен филм. Въпреки че тази прозрачност на визията често опъваше нервите до скъсване, не можеше да се отрече, че усещането бе доста приятно.

— Не разбирам какво общо може да има това с всичко останало — казах на гърба му.

— Аз също не съм сигурен, че разбирам — прецени равновесието на храста и после махна много внимателно още едно разклонение в средата. — С изключение на това, че няма много неща, които да имат толкова голямо значение. Последните шест месеца ясно го показаха. Напоследък ми се струва важно да открия малкото неща, които имат. Това е всичко.

Каза го и се отдалечи.

— Ето — каза най-после, — как мислиш, дали така е добре? Или трябва да го отворя още в средата?

— Хенри, чуй ме.

— Не искам да режа прекалено много — каза той отнесено. — Трябваше да го направя преди месец. Разклоненията сълзят, когато се прави толкова късно, но както казват, по-добре късно, отколкото никога.

— Хенри. Моля те — бях на ръба да се разплача. — Какво ти става? Полудя ли? Не разбираш ли какво става?

Изправи се и избърса ръцете в панталоните си.

— Сега трябва да се прибирам вътре.

Гледах го как окачва ножиците на една кукичка, а после се отдалечава. Мислех си, че накрая ще се обърне и ще каже нещо, ще се сбогува. Но не го направи. Влезе вътре. Вратата се затвори зад него.

Апартаментът на Франсис бе тъмен, през процепите на щорите се процеждаха остри като бръснач струи светлина. Той спеше. Жилището миришеше на кисело и пепел. В чаша от джин плуваха фасове. Върху лака на нощната масичка до леглото му имаше черно, изгорено петно.

Дръпнах щорите, за да влезе малко светлина. Той разтърка очи и ме нарече с непознато име. После ме позна.

— А — лицето му бе изкривено и бледо като на албинос. — Ти си бил. Какво правиш тук?

Напомних му, че се бяхме уговорили да посетим Чарлс.

— Кой ден е?

— Петък.

— Петък — и се стовари обратно в леглото. — Мразя петъците. Средите също. Лош късмет. Едно от печалните тайнства на молитвената броеница190.

Лежеше в леглото, загледан в тавана. А после каза:

— Нямаш ли усещането, че ще се случи нещо наистина ужасно?

Разтревожих се.

— Не — отвърнах отбранително, въпреки че това далеч не отговаряше на истината. — Какво мислиш, че ще се случи?

— Не знам — каза без да помръдва. — Може и да греша.

— Трябва да отвориш един прозорец. Тук смърди.

— Не ми пука. Не мога да усетя. Синусите ми са се възпалили — той заопипва апатично с една ръка нощната масичка за цигарите. — Боже, толкова съм потиснат. Ако точно сега видя Чарлс, няма да го понеса.

— Трябва да тръгваме.

— Колко е часът?

— Около единадесет.

Няколко секунди не каза нищо, а после проговори:

— Виж сега. Имам идея. Нека отидем да обядваме. После ще отидем при него.

— През цялото време ще се притесняваме за това.

— Ами да поканим Джулиан. Обзалагам се, че ще дойде.

— Защо искаш да каниш Джулиан?

— Потиснат съм. А и винаги е приятно да го видиш — претърколи се по корем. — А може и да не е. Не зная.

Джулиан отвори вратата, така, както го бе направил още първия път, когато бях почукал на нея — едва я открехна, но когато видя кой е, я отвори широко. Франсис веднага го попита дали иска да обядва с нас.

— Разбира се. Ще съм очарован — разсмя се той. — Сутринта беше наистина необичайна. Много особена. Ще ви разкажа по пътя.

Неща, които според определението на Джулиан бяха необичайни, често се оказваха най-обикновени. По свой избор той имаше толкова ограничени контакти с външния свят, че често смяташе обичайното за странно: банкоматът например или нещо ново и отличително в магазина — като тестени храни във формата на вампири, или неохладено кисело мляко, което продаваха в кенове. Всички с наслада слушахме за тези негови малки набези в двадесети век, така че с Франсис настояхме да ни разкаже какво му се бе случило.

— Ами, току-що секретарката на катедрата по литература и лингвистика бе тук — подхвана той. — Донесе ми писмо. В канцеларията имат кутии за входяща и изходяща кореспонденция, човек може да оставя неща, които трябва да бъдат напечатани или пък да си взема съобщенията от там, въпреки че аз никога не го правя. Всеки, с когото имам и най-малкото желание да си говоря, знае къде да ме намери. Това писмо — посочи го, а то лежеше на масата до очилата му за четене, — което е за мен, някак си се оказало в кутията на някой си господин Морз, който явно е в академичен отпуск191. Тази сутрин синът му се отбил да прибере пощата и открил, че това писмо погрешно е оставено в отделението на баща му.

— Какво писмо? — попита Франсис и се наведе по-близо до него. — От кого е?

— От Бъни — каза Джулиан.

Ужасът се заби като остър нож дълбоко в сърцето ми. Зяпнахме го, безмълвни. Джулиан ни се усмихна, като остави една драматична пауза, за да може недоумението ни да разцъфти напълно.

— Разбира се, то не е наистина от Едмънд. Фалшификат е, при това не много добре направен. Писмото е написано на машина, няма подпис или дата. А това не изглежда твърде достоверно, нали?

Франсис намери сили да продума:

— Написано на машина?

— Да.

— Бъни нямаше пишеща машина.

— Да, той беше мой студент почти четири години и никога не ми е предавал нещо напечатано на машина. Доколкото знам, той изобщо не знаеше да пише на машина. Нали? — погледна ни Джулиан изпитателно.

— Не — отговори Франсис сериозно и замислено след кратка пауза, — не, мисля че имаш право — аз също потвърдих тази мисъл, макар и двамата с Франсис да знаехме, че Бъни можеше да пише на машина. Нямаше своя машина, което си бе самата истина, но често заемаше тази на Франсис или използваше някоя от заяждащите механични машини в библиотеката. Не бихме го изтъкнали, но никой от нас никога не бе предавал нещо напечатано на Джулиан. Причината за това бе проста. Не беше възможно да пишеш на гръцки с англоезична машина. Хенри имаше малка гръцка преносима машина, която бе купил по време на ваканцията си на Миконос, но никога не я използваше, защото, както ми бе обяснил, клавиатурата била подредена различно от английската и му отнемало пет минути да напише името си.

— Ужасно тъжно е, когато някой се опитва да изиграе такъв номер — каза Джулиан. — Не мога да си представя кой би направил подобно нещо.

— Колко време е седяло в пощенската кутия? — попита Франсис. — Знаеш ли?

— Това е друг въпрос — отговори Джулиан. — Може да е било пъхнато по всяко време. Секретарката каза, че синът на господин Морз не бил идвал да прибира пощата на баща си от март. Което, разбира се, не означава, че не е могло да бъде оставено и вчера — посочи плика на масата. — Виж, на него е напечатано само името ми, няма обратен адрес, дата, нито пък пощенска марка. Очевидно е работа на някой маниак. Работата обаче е там, че не мога да си представя кой би искал да си прави толкова жестока шега. Почти ми се прииска да кажа на ректора, въпреки че, Бог ми е свидетел, след цялата шумотевица не искам отново да разбунвам нещата.

Сега, когато първият ужасяващ шок бе отминал, започнах да дишам по-леко.

— Какво пише в него? — попитах.

Джулиан сви рамене.

— Ако искаш, можеш да го прочетеш.

Взех писмото. Франсис гледаше през рамото ми. Беше написано с широка разредка, на пет-шест малки страници, някои от които приличаха на хартията за писане, която имаше Бъни. Листата бяха горе-долу еднакви по формат, но не всички съвпадаха. По това как лентата бе отпечатала някоя буква — понякога наполовина червена, наполовина черна — прецених, че писмото бе писано на машината в денонощната читалня.

Самото писмо бе несвързано, неясно и — така установи изненаданият ми поглед — без съмнение истинско. Прехвърлих го набързо и помня от него толкова малко, че не съм в състояние да го възпроизведа, но помня как си помислих, че ако Бъни го е писал, значи е бил много по-близо до нервния срив, отколкото сме си мислели. Беше пълно с обиди от най-различен вид, които бе трудно да си представя, че Бъни би използвал в писмо до Джулиан дори и при най-тежките обстоятелства. Не беше подписано, но имаше няколко ясни препратки, които ясно даваха да се разбере, че Бъни Коркоран или някой, представящ се за него, бе авторът. Беше с лош правопис, което за щастие не говореше почти нищо на Джулиан, тъй като Бъни пишеше толкова зле, че обикновено някой от нас преглеждаше работата му, преди да я предаде. Ако не бе препратката към убийството в Батънкил, дори аз щях да се усъмня в авторството на писмото, толкова изопачено и параноично бе то. „Той“ — (това бе Хенри, или поне така се казваше в писмото до един момент) — „е едно шибано Чудовище. Убил е човек и иска и Мен да убие. Всички са в играта. Мъжът, когото убиха през октомври, в окръг Батънкил. Казваше се Макрий. Мисля, че са го пребили до смърт, ама не съм сигурен.“ Имаше и други обвинения — някои от тях верни (сексуалните контакти на близнаците), други — не. Но всички бяха толкова безумни, че само дискредитираха писмото като цяло. Никъде не се споменаваше моето име. Писмото имаше отчаян, пиянски тон, който не ми бе непознат. Но това ми хрумна доста по-късно. Сега смятам, че навремето е отишъл в денонощната читалня и е написал писмото през същата онази вечер, когато дойде пиян в стаята ми, неизвестно дали е преди или след това, вероятно след, от което следва, че е било чист късмет да не се натъкнем един на друг, когато се бях запътил към факултета по естествени науки, за да се обадя на Хенри. Помня само още едно нещо и това бе заключителният ред, това бе и единственото, което видях и което предизвика силна болка у мен: „Моля те да ми Помогнеш, ето защо ти пиша, ти си единственият, който може.“

— Ами не знам кой го е написал — каза накрая Франсис, тонът му бе небрежен и напълно нормален. — Но, който и да е той, със сигурност не може да пише правилно.

Джулиан се разсмя. У него явно нямаше и следа от съмнение, че писмото би могло да е истинско.

Франсис взе писмото и заразглежда замислено страниците. Спря се на предпоследния лист, който бе малко по-различен на цвят от останалите и го обърна лениво.

— Изглежда, че… — започна и спря.

— Изглежда че какво? — любезно попита Джулиан.

Франсис се поколеба за миг, преди да продължи.

— Изглежда, че който и да го е написал, има нужда от нова лента за машината — каза той, но не това си мислеше, или пък аз. Не това се канеше да каже. То бе родено спонтанно в съзнанието му, когато бе обърнал несъвпадащия лист и тогава двамата видяхме с ужас, какво имаше на гърба му. Беше лист хартия от хотел, гравиран в горната част с адреса и винетката на „Екселсиор“ — хотелът, в който Бъни и Хенри бяха отседнали в Рим.

По-късно, обхванал глава с ръце Хенри ни каза, че в деня преди да умре Бъни поискал от него да му купи нова кутия с принадлежности за писане. Била скъпа работа, кремава на цвят, внос от Англия, най-доброто, с което разполагал магазина в града.

— Само ако му я бях купил — каза той. — Поиска ми я поне половин дузина пъти. Аз пък си мислех, че няма кой знае какъв смисъл, нали разбирате, че…

Листът от „Екселсиор“ не бе особено плътен или хубав. Хенри предположи, най-вероятно правилно, че Бъни бе стигнал до дъното на кутията, ровил е по бюрото си и го е открил, приблизително еднакъв по размер, само го е обърнал, за да използва гърба.

Опитах се да не го гледам, но листът продължаваше да се промъква в полезрението ми. Дворец, изрисуван със синьо мастило, с пищен шрифт като от италианско меню. Сини ръбове на хартията. Човек не можеше да го сбърка.

— Ако трябва да съм искрен — поде Джулиан, — дори не го довърших. Очевидно е, че авторът му е доста нестабилен психически. Разбира се, не го твърдя, но мисля, че е било написано от друг студент, нали така?

— Не си представям член на преподавателското тяло да напише подобно нещо, ако това имаш предвид — каза Франсис и обърна листа с винетката обратно. Не се спогледахме. Знаех точно какво си мислеше „Как да откраднем тази страница? Как можем да я измъкнем?“

Приближих се до прозореца, за да отвлека вниманието на Джулиан.

— Прекрасен ден, нали? — казах аз, обърнал гръб и на двамата. — Човек почти няма да повярва, че преди по-малко от месец земята бе покрита със сняг… — продължих да дрънкам, като почти не съзнавах какво говоря и се боях да погледна назад.

— Да — отвърна вежливо Джулиан, но гласът му не дойде от там, от където очаквах, а от малко по-далеч, близо до библиотеката. Обърнах се и видях, че си облича палтото. От изражението по лицето на Франсис разбрах, че не е успял. Беше полуизвърнат и наблюдаваше Джулиан с крайчеца на окото си. Той се обърна, за да се изкашля и за миг ми се стори, че щеше да успее да го измъкне, но едва бе издърпал страницата, когато Джулиан се обърна, Франсис нямаше друг избор освен небрежно да я върне на мястото й, сякаш страниците се бяха разбъркали и просто ги подреждаше.

Джулиан бе до вратата и ни се усмихна:

— Готови ли сте, момчета?

— Разбира се — отговори Франсис с повече ентусиазъм, отколкото знаех, че изпитваше. Остави писмото, сгънато, обратно на масата и двамата последвахме Джулиан, усмихвахме се и разговаряхме, въпреки че виждах напрежението в раменете на Франсис, а от чувство на безсилие аз хапех долната си устна.

Обядът беше окаяна работа. Почти нищо не помня от него, освен че денят бе много светъл, седяхме на маса, която бе прекалено близо до прозореца и блясъкът в очите ми само увеличаваше объркването и тревогата ми. През цялото време говорехме за писмото, писмото, писмото. Дали онзи, който го е изпратил, има зъб на Джулиан? Или пък някой се гневеше на нас? Франсис се държеше повече от мен, но обръщаше чашите с вино една след друга, а по челото му бе избила ситна пот.

Джулиан смяташе, че писмото е фалшификат. Това бе очевидно. Но ако видеше винетката на писмото, щяхме да бъдем разкрити, защото и той знаеше, че Бъни и Хенри бяха отседнали за няколко седмици в „Екселсиор“. Най-доброто, на което можехме да се надяваме бе, че просто ще изхвърли писмото, без да го показва на никого другиго или да го разучава допълнително. Но Джулиан харесваше интригите и потайността, а това бе нещо, което щеше да го накара да прави различни предположения дни наред. („Не. Може ли да е член на академичното тяло? Мислите ли?“) Не спирах да мисля за нещо, което бе споменал по-рано, че щял да го покаже на ректора. По някакъв начин трябваше да го вземем. Може би да проникнем в кабинета му. Но дори да предположехме, че го бе оставил там, при това на място, където щяхме да го намерим, все пак трябваше да чакаме шест-седем часа.

Пих доста по време на обяда, но до края все още бях нервен, така че с десерта си поръчах коняк вместо кафе. Франсис се измъква два пъти, за да говори по телефона. Знаех, че се опитва да се свърже с Хенри, за да го накара да отиде до кабинета и да отмъкне писмото, докато държахме Джулиан пленник в „Брасери“. От напрегнатите му усмивки, когато се връщах, разбирах, че не успяваше. Хрумна ми една идея, след като се върна за втори път — след като можеше да се измъкне до телефона, защо просто не излезеше през задния вход, не се качеше в колата и не го вземеше сам? Щях да се измъкна и сам да го направя, но ключовете от колата не бяха в мен. Франсис вече плащаше сметката и беше прекалено късно, когато се сетих, че трябваше да кажа, че съм забравил нещо в колата, ключовете ми трябват, за да отключа и да го взема.

По пътя обратно към училище, сред натегнатата тишина осъзнах, че нещото, на което винаги бяхме разчитали, бе способността ни да общуваме тайно, когато си поискаме. Преди винаги, когато се налагаше спешно, под формата на афоризъм или цитат можехме да подхвърлим нещо на гръцки. Но сега бе невъзможно.

Джулиан не ни покани обратно в кабинета си. Гледахме го как върви по алеята и му махнахме, когато се обърна при задния вход за Лицея. Вече бе един и половина следобед.

След като изчезна, поседяхме малко в автомобила, напълно неподвижни. Дружеската усмивка за довиждане на Франсис бе изчезнала от лицето му. Изведнъж, с ярост, която ме изплаши, той се наведе напред и блъсна челото си във волана.

— Мамка му! — изкрещя. — Мамка му! Мамка му!

Хванах го за ръката и го разтърсих.

— Млъквай — казах.

— О, мамка му — изрева той и отметна глава назад, дланите му бяха притиснати към слепоочията. — Мамка му. Свърши се, Ричард.

— Млъквай.

— Свърши се. Това беше. Отиваме в затвора.

— Млъквай — казах отново. Странно, но паниката му ме бе отрезвила. — Трябва да измислим какво да правим.

— Виж — каза Франсис, — нека просто да заминем. Ако потеглим сега, докато се свечери ще бъдем в Монреал. Никой никога няма да ни открие.

— Не говориш смислено.

— Ще останем в Монреал няколко дни. Ще продадем колата. После ще вземем автобус за, не знам накъде, Саскачеуан например. Ще отидем на най-невероятното място, което можем да открием.

— Франсис, бих искал да се успокоиш за минута. Мисля, че можем да се справим с това.

— Какво ще правим?

— Ами, според мен, първо трябва да намерим Хенри.

— Хенри? — погледна ме с изумление. — Какво те кара да мислиш, че той ще ни помогне? Толкова е изперкал, че не знае от къде…

— Той няма ли ключ от кабинета на Джулиан?

Замълча за миг.

— Да. Да, мисля, че има. Или поне имаше.

— Виждаш ли. Ще открием Хенри и ще го докараме тук. Ще измисли някакво извинение, за да изкара Джулиан от кабинета. Тогава можем да се промъкнем по задното стълбище с ключа.

Планът беше добър. Единственият проблем бе да открием Хенри, което не се оказа толкова лесно, колкото си мислехме. Нямаше го в апартамента, а колата му не бе пред „Албемарл“, когато минахме оттам.

Върнахме се обратно в студентското градче, за да проверим в библиотеката, а после обратно в „Албемарл“. Този път двамата с Франсис слязохме от колата и влязохме вътре.

Хотел „Албемарл“ бе построен през деветнадесети век като усамотено място за богати болни. Беше сенчест и луксозен, с високи прозорци с щори и голяма, прохладна веранда, но не бе по-голям от някой голям частен дом, въпреки че всички от Ръдиърд Киплинг до Франклин Делано Рузвелт бяха отсядали тук.

— Опита ли при служителя на рецепцията? — попитах Франсис.

— Дори не си го помисляй. Регистрирали са се под измислено име, убеден съм, че Хенри е разказал на хотелиера някаква история, защото когато миналата нощ се опитах да я разпитам, тя веднага млъкна.

— Има ли начин да се промъкнем през фоайето?

— Нямам представа. Майка ми и Крис отсядаха веднъж тук. Хотелът не е голям. Доколкото знам, има само едно стълбище и трябва да минеш край рецепцията, за да стигнеш до него.

— Ами партерът?

— Според мен са на втория етаж. Камила спомена нещо за това, че са носили чантите нагоре. Може да има пожарно стълбище, но не знам как да го открия.

Застанахме на верандата. През вратата с мрежата виждахме тъмното и прохладно фоайе, а зад рецепцията имаше мъж на около шестдесет, очилата му за четене бяха половинки и бяха свалени ниско на носа му, четеше брой на „Бенингтън Банър“.

— С него ли си говорил? — прошепнах.

— Не. Говорих с жена му.

— Виждал ли те е?

— Не.

Бутнах вратата, проврях си главата за миг, а после влязох. Хотелиерът вдигна поглед от вестника и ме огледа презрително от горе до долу. Беше един от онези превзети пенсионери, които човек често вижда в Нова Англия, от онези, които се абонират за списания за антики и мъкнат платнените рекламни торби, които дават като подарък в частните телевизии.

Усмихнах му се най-лъчезарно. Забелязах, че зад рецепцията имаше дъска с ключове. От втория етаж липсваха три ключа — 2-В, — С и — Е, а от третия само един — 3-А.

Изгледа ни смразяващо.

— С какво мога да ви бъда полезен? — попита.

— Моля да ме извините, но дали нашите родители вече са пристигнали от Калифорния?

Изненада се. Отвори книгата за регистрации.

— Как се казват?

— Рейбърн, господин и госпожа Клоук Рейбърн.

— Не виждам такава резервация.

— Не съм сигурен, че са направили такава.

Погледна ме над очилата си.

— По принцип изискваме резервация с депозит, поне четиридесет и осем часа предварително.

— Не мислеха, че ще им трябва по това време на годината.

— Добре, но няма гаранция, че ще има свободна стая за тях, когато пристигнат — отсече той.

Щеше ми се да му кажа, че хотелът му е полупразен и че не виждам гостите да се избиват, за да влязат, но се усмихнах и казах:

— Тогава ще трябва да рискуват. Самолетът им е кацнал в Олбъни по обед. Всеки миг ще пристигнат тук.

— Добре тогава.

— Имате ли нещо против да изчакаме.

Очевидно имаше. Но не можеше да го каже. Кимна и се нацупи, несъмнено си мислеше за лекцията, свързана с резервациите, която щеше да изнесе на родителите ми. А после съвсем показно прошумоля с вестника и се зачете.

Седнахме на един неудобен викториански диван, колкото се може по-далеч от рецепцията.

Франсис не го свърташе на едно място и не спираше да се оглежда.

— Не искам да стоя тук — прошепна той близо до ухото ми, устните му едва мърдаха. — Страхувам се, че съпругата ще се върне.

— Този човек е непоносим, нали?

— Тя е още по-отвратителна.

Хотелиерът демонстративно не гледаше към нас. Всъщност ни беше обърнал гръб. Сложих ръка на рамото на Франсис.

— Веднага се връщам — прошепнах. — Кажи му, че съм отишъл да търся мъжката тоалетна.

Стълбите бяха покрити с килими и успях да се изкача без да вдигам много шум. Тръгнах бързо по коридора и видях 2-С и 2-В. Вратите бяха бели и не вещаеха нищо добро, но сега не беше моментът да се колебая. Почуках на 2-С. Никакъв отговор. Почуках отново, този път по-силно.

— Камила?

Тогава в 2-Е, която се намираше надолу по коридора, едно кученце започна да вдига невъобразим шум. „Нищо“ рекох си и точно щях да почукам на третата врата, когато тя изведнъж се отвори и пред мен се появи жена на средна възраст в пола за голф.

— Извинявайте — каза тя, — търсите ли някого?

Странно, мислех си, докато тичах нагоре по стълбите, но имах предчувствие, че ще бъдат на последния етаж. В коридора минах край кльощава шейсетинагодишна жена, облечена в басмена рокля. Тя носеше очила с широки рогови рамки и имаше остро, злобно лице като на пудел. Бе понесла купчина сгънати хавлии.

— Чакай! — извика. — Накъде си тръгнал?

Но вече я бях подминал и думках на вратата на 3-А.

— Камила! — изкрещях. — Аз съм, Ричард! Пусни ме!

И тогава като по чудо се появи тя: слънчевата светлина струеше зад нея и се разстилаше из коридора, беше боса и примигваше от изненада.

— Здравей — каза, — здравей! Какво правиш тук!

Зад гърба си чух гласа на жената на хотелиера:

— Какво си мислиш, че правиш тук? Кой си ти?

— Всичко е наред — каза Камила.

Бях останал без дъх.

— Пусни ме да вляза — задъхвах се.

Тя затвори вратата зад мен. Стаята беше красива — дъбова ламперия, камина, а в другата стая видях само едно легло, в чийто край бяха сритани завивките…

— Хенри тук ли е?

— Какво става? — по скулите й горяха алени кръгове. — Чарлс е добре, нали? Какво се е случило?

Чарлс. Бях го забравил. С мъка си поемах дъх.

— Не — казах. — Нямам време да обяснявам. Трябва да намерим Хенри. Къде е той?

— Защо?… — и погледна часовника. — Мисля, че е в кабинета на Джулиан.

— При Джулиан?

— Да. Какво става? — попита, когато видя изненадата по лицето ми. — Мисля, че имаше уговорка за два часа.

* * *

Забързах надолу по стълбите, за да подбера Франсис, преди хотелиерът и съпругата му да имат възможност да обменят информация.

— Какво да правим? — попита Франсис на път обратно към училище. — Да чакаме отвън и да следим за него?

— Боя се, че ще го изпуснем. Мисля, че ще е по-добре, ако някой от нас се качи и го изведе.

Франсис запали цигара. Пламъкът на клечката потрепери.

— Може всичко да е наред. Може би Хенри е успял да го вземе.

— Не знам — казах. Но си мислех същото. Ако Хенри видеше винетката, бях почти сигурен, че ще се опита да вземе листа, бях уверен и че ще бъде далеч по-умел в това от нас с Франсис. Освен това, колкото и маловажно да звучеше, Хенри бе любимецът на Джулиан. Ако решеше, можеше да измъкне цялото писмо под претекст, че ще го даде в полицията, за да анализират напечатаното, кой знае какво можеше да измисли?

Франсис ме погледна косо.

— Какво ще направи според теб Джулиан, ако разбере?

— Не знам — и така беше. Перспективата бе толкова немислима, че единствените реакции, които можех да си представя от негова страна, бяха мелодраматични и неправдоподобни. Джулиан умира от сърдечен удар. Джулиан не може да спре да плаче, един съсипан човек.

— Не мога да повярвам, че ще ни предаде.

— Не знам.

— Но той не може да го направи! Той ни обича.

Нищо не казах. Независимо от това какви чувства изпитваше Джулиан към мен, не можех да отрека, че изпитвах към него най-искрена обич и доверие. Моите родители се отдалечаваха от мен все повече и повече — години наред се отдръпваха от мен — и Джулиан се бе превърнал в единствената благосклонна фигура на родител в живота ми, изобщо единственият източник на някаква благосклонност. За мен той бе единственият ми защитник на този свят.

— Това беше грешка — каза Франсис. — Той трябва да го разбере.

— Може би — казах. Не можех да си представя какво би направил, когато разбере, но когато се опитах да си се представя как обяснявам някому цялата катастрофа, осъзнах, че щеше да ни е много по-лесно да обясним на Джулиан, отколкото на някого другиго. Помислих си, че вероятно реакцията му ще е близка до моята. Може би ще погледне на тези убийства като нещо тъжно, безумно, дело на преследвани, колоритно, а не като принципно егоистично и зло деяние, каквото беше. („Правил съм всичко — хвалел се старият Толстой, — дори съм убивал човек.“)

— Сещаш се за онова, което повтаряше Джулиан — каза Франсис.

— Кое?

— За хиндуисткия светец, който можел да избие хиляди на бойното поле, но това не било грях, ако нямал угризения.

Бях чувал Джулиан да го казва, но никога не бях разбрал какво имаше предвид.

— Ние не сме индуси.

— Ричард — каза Джулиан. Тонът му едновременно ме приветстваше и ми даваше да разбера, че съм избрал лош момент.

— Хенри тук ли е? Трябва да говоря за нещо с него.

Изглеждаше изненадан, но каза:

— Разбира се — и отвори вратата.

Хенри седеше на масата, на която учехме. От страната на прозореца бе и празният стол на Джулиан, придърпан близо до неговия. На масата имаше и други документи, но писмото бе пред тях. Хенри вдигна очи. Не изглеждаше доволен, че ме вижда.

— Хенри, мога ли да говоря с теб?

— Разбира се — отговори той студено.

Обърнах се, за да изляза в коридора, но той не ме последва. Избягваше погледа ми. „Мътните го взели“, помислих си. Мислеше си, че искам да продължа разговора ни от по-рано в градината.

— Би ли излязъл за минута?

— Какво има?

— Трябва да ти кажа нещо.

Погледна ме учудено.

— Имаш предвид, че е нещо, което искаш да ми кажеш насаме?

Щях да го убия. Джулиан възпитано се преструваше, че не следи размяната на реплики, но последната възбуди любопитството му. Стоеше зад своя стол и чакаше.

— О, Боже — каза Джулиан. — Надявам се, че всичко е наред. Да изляза ли?

— О, не, Джулиан — отговори Хенри, като не гледаше към него, а към мен. — Не се притеснявай.

— Всичко наред ли е? — попита Джулиан и мен.

— Да, да. Просто трябва да се видя с Хенри за малко. Важно е.

— Не може ли да почака? — каза Хенри.

Писмото бе разпиляно по масата. С ужас видях как той бавно го разглеждаше, лист по лист като книга и се преструваше, че изучава страниците една по една. Не беше видял винетката. Не знаеше, че е там.

— Хенри, спешно е. Трябва да говоря с теб веднага.

Изненада се от настойчивостта в гласа ми. Спря и се извъртя в стола, за да ме погледне и сега и двамата ме гледаха втренчено. Докато се обръщаше, като част от движението обърна и страницата в ръката си. Сърцето ми се преобърна. Ето я винетката, обърната с лице нагоре. Бял дворец, украсен със сини завъртулки.

— Добре — каза Хенри, а после се обърна към Джулиан. — Извини ме. Ще излезем за малко.

— Разбира се — каза Джулиан. Изглеждаше мрачен и угрижен. — Надявам се, че не се е случило нещо неприятно.

Искаше ми се да се разплача. Хенри ми бе обърнал внимание, но сега нямах нужда от него. Винетката лежеше изложена на масата.

— Какво има? — попита Хенри като не ме изпускаше от поглед.

Бе внимателен, съсредоточен като котка. Джулиан също ме гледаше. Писмото лежеше на масата между тях, точно в полезрението на Джулиан. Само трябваше да сведе очи.

Стрелнах с поглед писмото, а после Хенри. Той веднага разбра, обърна се плавно, но бързо. Не достатъчно бързо обаче, защото за тази част от секундата Джулиан бе погледнал надолу, небрежно, сякаш се бе замислил, но твърде бързо.

Не искам да си спомням за тишината, която последва. Джулиан се наведе напред и дълго гледа винетката на листа. После вдигна страницата и внимателно я огледа. „Екселсиор. Виа Венето.“ Зъбери от синьо мастило. Почувствах се странно олекнал. Главата ми беше напълно празна.

Джулиан си сложи очилата и седна. Огледа целия лист, много внимателно, отпред и отзад. Чувах далечен, детски смях някъде отвън. Най-накрая той сгъна писмото и го прибра в джоба си.

— Така — каза той. — Така, така, така.

Това се казва за повечето начеващи лоши събития в живота, но наистина не се бях подготвил за тази възможност. Единственото, което изпитах, докато седях там, не бе страх или угризение, а просто ужасно, смазващо унижение, кошмарен, обагрящ лицето ми в алено срам, какъвто не бях изпитвал от детството си. Онова, което бе още по-лошо, бе видът на Хенри и съзнанието, че той изпитва същото, при това още по-силно от мен. Мразех го, бях толкова бесен, че исках да го убия, но някак си не бях подготвен да го видя такъв.

Никой не каза нищо. Прашинки танцуваха в един слънчев лъч. Помислих си за Камила в „Албемарл“, за Чарлс в болницата и Франсис, който доверчиво чакаше в колата.

— Джулиан — каза Хенри, — мога да обясня.

— Моля те да го направиш — отвърна Джулиан.

Гласът му ме смрази до мозъка на костите. Общото между тях двамата с Хенри бе тази отчетлива студенина в поведението, понякога, когато бях край тях, имах чувството, че температурата пада. Винаги съм смятал, че студенината на Хенри бе негово основно качество, че извираше от него, а тази на Джулиан — проста облицовка на онова, което в същността си бе сърдечен и дружелюбен характер. Ала когато го погледнах сега, видях, че искрата в очите на Джулиан бе механична и бездушна. Сякаш очарователната театрална завеса бе паднала и за първи път го виждах такъв, какъвто бе в действителност: не благият стар мъдрец, не снизходителният и покровителствено настроен родител от мечтите ми, а един двуличник, неспособен да различи доброто от злото, чиито измамни украшения прикриваха едно любопитно, своенравно и безсърдечно същество.

Хенри заговори. Толкова ме болеше, докато го слушах — Хенри! — да се запъва с думите — опасявам се, че затова съзнанието ми е блокирало голяма част от тях. Подхвана съвсем типично, като се опита да се оправдае, но много бързо се препъна в безцветния отблясък на мълчанието на Джулиан. Тогава — все още потрепервам като си спомня — в гласа му се прокрадна една отчаяна, умоляваща нотка.

— Не ми харесваше да те лъжа, разбира се — „не му харесвало!“, все едно говореше за някоя грозна вратовръзка или скучна вечеря! — никога не сме искали да те лъжем, но се налагаше. Това е, чувствах, че се налагаше. Първата история бе нещастен случай и не си струваше да те безпокоим за нея, нали така? Но после, с Бъни… През последните месеци той не бе щастлив човек. Сигурен съм, че го знаеш. Имаше много лични проблеми, проблеми със семейството…

Продължаваше да говори и да говори. Мълчанието на Джулиан бе огромно, арктическо. Черен, бръмчащ шум отекваше в главата ми. „Не мога да издържа, трябва да се махна“ помислих си, но Хенри продължаваше да говори, а аз все така стоях там и се чувствах все по-зле и все повече ми причерняваше, докато слушах гласа на Хенри и наблюдавах изражението по лицето на Джулиан.

Не можех да го понеса и накрая се обърнах да си вървя. Джулиан ме видя.

Рязко прекъсна Хенри.

— Достатъчно.

Настана кошмарно мълчание. Гледах го втренчено. „Това е“, помислих си с парализиращ ужас, „няма да слуша повече. Не иска да остане насаме с него.“

Джулиан бръкна в джоба си. Невъзможно бе да разчета изражението по лицето му. Извади писмото и го подаде на Хенри.

— Мисля, че е по-добре да го задържиш.

Не стана от масата. Двамата с Хенри излязохме, без да продумаме. Сега, като се замисля, ми се струва странно. Тогава го видях за последен път.

С Хенри не си говорихме в коридора. Вървяхме бавно, извърнали очи в различни посоки, като непознати. Слизах по стълбите, а той застана до перваза на прозореца на стълбищната площадка, загледан навън със сляп, невиждащ поглед.

* * *

Франсис изпадна в паника, когато видя изражението на лицето ми.

— О, не! О, Боже мой! Какво се е случило?

Измина доста време преди да успея да кажа нещо.

— Джулиан видя — казах.

— Какво?

— Видя листа с винетката. Сега е у Хенри.

— Как го взе?

— Джулиан му го даде.

Франсис ликуваше.

— Дал му го е? Дал е писмото на Хенри?

— Да.

— И няма да каже на никого?

— Не, не мисля, че ще го направи.

Сепна се от потиснатостта в гласа ми.

— Тогава какво има? — попита кресливо той. — Взели сте го, нали? Всичко е наред. Всичко е наред сега. Нали?

Гледах през прозореца на колата към прозореца на кабинета на Джулиан.

— Не. Не, наистина не мисля, че всичко е наред.

Преди години в една стара тетрадка написах: „Едно от най-привлекателните качества на Джулиан е неговата неспособност да види някого или нещо в истинската му светлина“. А под това, с различно мастило, „това е може би и едно от моите най-привлекателни качества (?)“.

Винаги ми е било трудно да говоря за Джулиан, без да придавам романтична окраска на характера му. В много отношения го обичах повече от всичко, именно при него съм най-изкушен да разкрасявам, да превъзнасям, да пресъздавам из основи. Това сигурно се дължи на факта, че самият Джулиан непрекъснато пресъздаваше хората и събитията около себе си, имаше обичая да придава добрина, мъдрост, смелост, или очарование на деяния, в които нямаше нищо такова. Това бе една от причините да го обичам: заради онази разкрасяваща светлина, в която ме виждаше, заради човекът, в който се превръщах, когато бях с него, заради онова, което ми позволяваше да бъда.

Сега, разбира се, би било лесно да свърна в другата крайност. Мога да обясня така тайната на очарованието на Джулиан: че се лепваше за млади хора, които искаха да се чувстват по-добре от всички останали, че притежаваше необичайната дарба да изкривява усещанията за малоценност в превъзходство и арогантност. Мога да кажа и че не го правеше от алтруизъм, а от чисто свои егоистични подбуди. Мога доста да развия това си твърдение и вярвам, че ще бъда доста точен. Но това пак няма да обясни изначалната магия на неговата личност или защо, дори и в светлината на последвалите събития, все още имам непреодолимото желание да гледам на него така, както го видях за първи път — мъдрият възрастен мъж, който изникна неочаквано пред мен на една пуста отсечка от житейския път и ми направи омагьосващото предложение да сбъдне всичките ми желания.

Но дори и в приказките тези мили стари господа с техните омайващи предложения не винаги се оказват такива, каквито изглеждат. Приемането на тази истина не би трябвало да представлява кой знае каква трудност за мен, но по някаква причина е точно обратното. Повече от всичко ми се иска да мога да кажа, че лицето на Джулиан се е сгърчило, когато е чул какво сме направили. Ще ми се да можех да кажа, че е отпуснал глава на масата и е заплакал, заплакал за Бъни, плакал е за нас, плакал е за грешните посоки и погубения живот: че е плакал за себе си, за това, че е бил толкова сляп, че систематично е отказвал да прогледне.

В действителност, бях силно изкушен да кажа, че бе постъпил точно така, въпреки че това изобщо не отговаря на истината.

Един внимателен наблюдател на онова, което се крие зад блясъка на изградените фасади, социални и всякакви — Джордж Оруел — се срещал няколко пъти с Джулиан и не го харесал. Писал до свой приятел: „Когато видиш за първи път Джулиан Мороу, оставаш с впечатлението, че е човек с невероятно състрадание и сърдечност. Но онова, което наричате негово «азиатско спокойствие» е според мен маска, зад която се крие една огромна студенина. Той неизменно отвръща със същия образ, с който се обърнеш към него, създавайки илюзията за топлина и дълбочина, а всъщност е крехък и плитък като огледало. Актън“ — очевидно става дума за Харълд Актън, който по това време също е бил в Париж и е бил приятел и на Оруел, и на Джулиан — „не е съгласен. Но аз мисля, че той не е човекът, комуто можем да се доверим.“

Много съм размишлявал над този откъс, както и над една особено остроумна забележка, направена някога не от кого да е, а от Бъни:

— Знаеш ли — каза той, — Джулиан е като онези хора, които ще изберат любимите си бонбони от кутията и ще оставят другите.

Погледната така, забележката изглежда доста енигматична, но всъщност не мога да се сетя за по-точна метафора за характера на Джулиан. Тя е подобна на забележката, отправена ми веднъж от Жорж Лафорг, когато възхвалявах Джулиан до небесата.

— Джулиан — каза той рязко, — никога няма да бъде учен от първа величина, защото може да вижда нещата само в една определена плоскост.

Когато енергично му възразих и го попитах какво лошо има да съсредоточиш цялото си внимание само върху две неща, ако тези две неща са Изкуството и Красотата, Лафорг отговори:

— Няма нищо лошо в любовта към Красотата. Но ако Красотата не е свързана с нещо по-съдържателно, винаги е повърхностна. Не става дума за това, че твоят Джулиан избира да се съсредоточи върху определени възвишени неща, а че решава да пренебрегне други, които също имат толкова голямо значение.

Смешно. Когато преразказвах тези събития, се борех срещу склонността да обрисувам Джулиан прекалено сантиментално, да го накарам да изглежда прекален светец, което на практика би означавало да го подправя, само за да направя нашето благоговение пред него по-разбираемо. И да придам на образа му нещо повече освен собствената ми склонност да правя интересните хора добри. Знам, че преди казах, че бе съвършен, но всъщност бе далеч от това съвършенство. Можеше да бъде глупав и суетен, отчужден и често жесток, но пак го обичахме, въпреки това, заради това.

На следващия ден изписаха Чарлс от болницата. Франсис настояваше да отседне за кратко в неговия дом, но той се наложи да се прибере в собственото си жилище. Бузите му бяха хлътнали, беше отслабнал и трябваше да се подстриже. Беше намусен и потиснат. Не му казахме за случилото се.

Изпитах съжаление към Франсис. Виждаше се, че се тревожи за Чарлс и бе разстроен, че той се държи толкова враждебно и необщително.

— Искаш ли да обядваме? — попита Франсис.

— Не.

— Хайде да отидем в „Брасери“.

— Не съм гладен.

— Ще бъде приятно. Ще те черпя едно от ония рула, които толкова много обичаш да ядеш за десерт.

Отидохме в „Брасери“. Беше единадесет преди обед. По нещастно стечение на обстоятелствата, сервитьорът ни настани на същата маса, на която преди по-малко от двадесет и четири часа бяхме седели с Франсис и Джулиан. Чарлс не погледна менюто. Поръча два пъти блъди мери и ги изпи едно след друго. После си поръча трето.

С Франсис оставихме вилиците и се спогледахме смутено.

— Чарлс — каза Франсис, — защо не си поръчаш омлет?

— Казах ти, че не съм гладен.

Франсис взе едно меню и набързо го прехвърли. После кимна на сервитьора.

— Казах, мамка му, че не съм гладен — каза Чарлс, без да вдига поглед. Беше му трудно да задържи цигарата между показалеца и безименния си пръст.

След това никой нямаше какво повече да каже. Нахранихме се и платихме, но не преди Чарлс да има достатъчно време, за да довърши третия коктейл и да си поръча четвърти. Наложи се да го крепим до колата.

Не бях кой знае колко ентусиазиран за часа по гръцки, но когато дойде понеделник, станах и тръгнах. Хенри и Камила дойдоха поотделно, в случай че Чарлс решеше да се появи, което, слава Богу, той не направи. Забелязах, че Хенри бе подпухнал и много блед. Загледа се през прозореца и не обърна никакво внимание на мен и Франсис.

Камила беше нервна, може би се срамуваше от начина, по който се държеше Хенри. Силно желаеше да разбере какво става с Чарлс и ни отрупа с въпроси, на повечето от които не получи никакъв отговор. Скоро стана десет и десет, а после и десет и петнадесет.

— Никога не се е случвало Джулиан да закъснява толкова — каза Камила и погледна часовника си.

Изведнъж Хенри се изкашля. Гласът му бе странен и дрезгав, сякаш бе паднал, защото не бе използван отдавна.

— Няма да дойде.

Обърнахме се към него.

— Моля? — каза Франсис.

— Според мен днес няма да дойде.

Точно тогава чухме стъпки и на вратата се почука. Не беше Джулиан, а административният ръководител на студентите. Вратата се отвори със скърцане и той погледна вътре.

— Така, така — каза. Беше лукав, оплешивяващ мъж в началото на петдесетте и се славеше като доста безочлив. — Значи така изглежда Светилището. Светая светих. Досега нито веднъж не съм бил допускан вътре.

Погледнахме го.

— Не е зле — каза той замислено. — Помня, че преди петнадесет години, преди да построят новата сграда на научния факултет, се наложи да настанят няколко от съветниците тук горе. Имаше една психоложка, която обичаше да оставя вратата си отворена, смяташе, че така се създава приятелска атмосфера. Винаги поздравяваше Джулиан и му пожелаваше приятен ден когато минеше край вратата й. Можете ли да си представите, че Джулиан се обади на злия ми предшественик Чанинг Уилямс и заплашил да напусне, ако тя не се премести? — той се изхили. — „Онази ужасна жена“, така я наричаше. „Не мога да търпя тази ужасна жена да ме заговаря всеки път, когато мина край нея.“

Това бе история, която се разправяше из Хампдън, самият декан по учебната част бе разпространил известна част от нея. Психоложката не само бе оставила вратата си отворена, но и се бе опитала да накара Джулиан да направи същото.

— Честно да ви призная — каза той, — очаквах нещата да бъдат малко по-класически. Светилници. Хвърляне на дискове. Голи младежи да се борят на пода.

— Какво искате? — попита не много учтиво Камила.

Той млъкна, след като го прекъснаха, и й се усмихна мазно.

— Трябва да поговорим. Току-що научихме, че Джулиан е извикан съвсем ненадейно извън колежа. Взел е отпуска за неопределен срок и не се знае кога ще се върне. Няма нужда да споменавам — изрече фразата със саркастична изтънченост, — че това ви поставя в доста интересна ситуация от гледна точка на учебната година, особено когато краят на семестъра е след три седмици. Разбрах, че няма навика да дава писмени изпити?

Зяпнахме го.

— Курсови работи ли пишете? Песни ли пеехте? По какъв начин определяше крайната ви оценка?

— Устен изпит върху консултационните часове — каза Камила, — и срочна писмена работа за часовете по цивилизация — тя беше единствената от нас, която имаше достатъчно сили, за да говори. — За часовете по писане разширен превод от английски на гръцки, откъсът бе по негов избор.

Деканът се престори, че размишлява над това. После си пое дъх и каза:

— Проблемът, пред който сте изправени — сигурен съм, че го осъзнавате — е, че понастоящем не разполагаме с друг преподавател, който да поеме часовете ви. Господин Делгадо знае писмено гръцки и заяви, че с удоволствие ще провери писмените ви работи, но този семестър програмата му е запълнена. Самият Джулиан бе доста неотзивчив по този въпрос. Предложих му да ни препоръча евентуален заместник, но той отговори, че не познава такъв.

Извади лист хартия от джоба си.

— И така, хрумнаха ми три възможности, които стоят пред вас. Първата е да не доизкарате годината и да завършите през есента. Проблемът тук е следният: дълбоко се съмнявам, че катедрата по художествена литература и лингвистика ще наеме друг преподавател по класическа литература. Интересът към предмета е толкова малък, че по всеобщо съгласие тази част от учебната програма трябва да бъде отменена, особено сега, когато се опитваме да изправим на крака катедрата по семиотика.

Пое си дълбоко дъх.

— Втората възможност е да не приключите годината и да завършите работата по време на летните семинари. Третата възможност е, обръщам ви внимание, временно да намерим заместник. Разберете, много е съмнително, че така, както се развиват нещата, ще продължим да предлагаме степен по класическа филология в Хампдън. Мисля, че катедрата по английска литература ще приеме онези от вас, които решат да останат тук, при това с минимална загуба на учебни кредити, въпреки че по мое мнение всеки от вас, за да изпълни изискванията на катедрата, е изправен пред два семестъра допълнително учене, преди да можем да говорим за дипломиране. Във всеки случай — той погледна списъка, — сигурен съм, че сте чували за Хакет, подготвителното училище за момчета. В Хакет обръщат много сериозно внимание на класическите езици. Тази сутрин се свързах с директора и той каза, че би бил щастлив да изпрати преподавател, който два пъти в седмицата да ръководи заниманията ви. От ваша гледна точка това може да изглежда като най-добрата възможност, но при всички положения няма да е идеалното разрешение, като се има предвид, че трябва да можете да разчитате на покровителството на…

Точно този момент избра Чарлс, за да влети през вратата.

Влезе, залитайки и се огледа. Технически погледнато, може би точно в този момент не беше пиян, но е бил достатъчно скоро, така че няма защо да издребняваме. Краищата на ризата му висяха отвън. Косата му падаше на дълги, мръсни кичури над очите.

— Какво? — каза той след малко. — Къде е Джулиан?

— Нямате ли обичая да чукате? — попита деканът.

Чарлс се обърна несигурно и го изгледа.

— Какво е това? Кой, по дяволите, си ти?

— Аз — каза приветливо деканът, — съм деканът по учебната част.

— Какво си направил с Джулиан?

— Той ви напусна. Зарязал ви е, ако мога така да се изразя. Много внезапно трябвало да отпътува от страната и не знае нищо, или не е мислил, за връщането си. Даде ми да разбера, че е нещо свързано с Държавния департамент, правителството на Исрам и всичко останало. Мисля, че можем да се поздравим, защото няма да имаме повече проблеми от такова естество, въпреки че принцесата учеше тук. В такива случаи човек си мисли само за престижното име на своя ученик, за съжаление, но и за миг не се замисля за евентуалните последици. Да ме убиете, не мога да си представя какво точно ще иска правителството на Исрам от Джулиан. Нашият, Хампдънски Салман Рушди — изхили се, доволен от шегата си, а после отново погледна листа. — Във всеки случай, уредих преподавателят от Хакет утре да се срещне с вас тук, в три следобед. Надявам се, че това не обърква ничия програма. Ако има нещо такова, за вас ще бъде добре да преразгледате приоритетите си, тъй като това е единственото време, когато той е на разположение да отговаря на вашите…

Знаех, че Камила не бе виждала Чарлс повече от седмица и знаех, че не можеше да бъде подготвена за това колко зле изглеждаше. Тя го бе зяпнала, а на лицето й бе изписана не толкова изненада, колкото паника и ужас. Дори Хенри изглеждаше слисан.

— И, разбира се, това ще изисква известна склонност към компромиси и от ваша страна, тъй като…

— Какво? — прекъсна го Чарлс. — Какви ги говориш? Каза, че Джулиан е заминал…

— Младежо, позволете ми да ви поздравя за умението, с което боравите с английския език.

— Какво се е случило? Просто си е събрал нещата и си е тръгнал?

— С една дума, да.

Настъпи кратко мълчание. А после Чарлс каза високо и ясно:

— Хенри, защо ли по някаква причина си мисля, че за всичко си виновен ти?

Тогава последва дълго и не толкова приятно мълчание. После Чарлс се завъртя и изскочи навън, като затръшна вратата след себе си.

Деканът се изкашля.

— Както казвах… — поде той отново.

Странно наистина, но дори при така стеклите се обстоятелства, все още бях в състояние да се разстроя от факта, че образованието ми в Хампдън бе отишло на вятъра. Кръвта ми се смрази, когато деканът каза „два допълнителни семестъра“. Знаех със същата сигурност, с която знаех, че нощта следва деня, че по никакъв начин не можех да принудя родителите си да дадат своя мизерен, но твърде нужен принос за една допълнителна учебна година. Бях загубил време, когато три пъти сменях специалността, когато се прехвърлих от Калифорния, а щях да изгубя още повече, ако отново се прехвърлех, дори ако приемехме, че можех дори да се прехвърля в друг колеж, че мога да получа още една стипендия с нашарената ми характеристика и шарените ми оценки. Защо, питах се, защо постъпих толкова глупаво, защо не избрах едно нещо и не останах да го уча, как се случи така, че понастоящем бях в края на третата си година в колежа и нямаше какво да представя по същество?

Онова, което ме ядоса още повече, бе, че сякаш на никой друг от останалите не му пукаше. Знаех, че за тях това нямаше никакво значение. Какво щеше да им струва, ако трябваше да изкарат един допълнителен семестър? Какво значение имаше, ако не успееха да се дипломират, ако трябваше да се приберат обратно вкъщи? Поне имаха домове, в които да се приберат. Имаха попечителски фондове, издръжки, чекове от дивиденти, изцяло предани им баби, чичовци с връзки, любящи семейства. За тях колежът бе само спирка, някакъв вид младежко забавление. За мен бе главната, единствената ми възможност. И аз я бях пропилял.

Прекарах няколко безумни часа, крачейки из стаята си — това е, бях започнал да мисля за нея като за моя, но всъщност не беше така. След три седмици трябваше да я напусна и тя сякаш вече придобиваше един безсърдечен дух на безличност, трябваше да напиша и уведомително писмо до службата за финансово подпомагане. Единственият начин, по който можех да получа образователна степен, тоест по същество единственият, по който можех да придобия средства, за да се издържам сам по един поносим начин, бе ако Хампдън се съгласеше да поеме цялата такса за обучението ми през тази допълнителна година. Доста нападателно посочих, че не по моя вина Джулиан бе решил да напусне. Изтъкнах всяка жалка похвала и награда, която бях спечелил от осми клас насам. Приведох като довод, че една година, прекарана в изучаване на класически езици, може само да укрепи и обогати този нов и толкова желан курс по английска литература.

Накрая завърших молбата си, след като я изпълних с пламенни драсканици, легнах на леглото и заспах. Събудих се в единадесет часа, направих някои промени и се отправих към нощната читалня, за да я напечатам. По пътя се отбих в пощата, в кутията си намерих съобщение, в което за мое невероятно задоволство ме уведомяваха, че съм получил работата по наглеждането на апартамента в Бруклин и че преподавателят искал да се срещнем по някое време през идната седмица, за да обсъдим списъка със задълженията ми.

Добре, помислих си, поне лятото е осигурено.

Нощта бе хубава, пълнолуние, поляната блестеше като сребро, фасадите на сградите хвърляха квадратни, черни сенки, с ясно очертани контури върху тревата. Повечето от прозорците бяха тъмни — всички спяха, бяха си легнали рано. Забързах се през поляната към библиотеката, където на последния етаж лампите в нощната читалня — „Къщата на вечното учение“, както я наричаше Бъни в щастливите дни — светеха ярко и силно, и сияеха в жълто през върховете на дърветата. Качих се по външните стълби — метални, като пожарно стълбище, като стълбите в моя кошмар — обувките ми тракаха по метала така, че бих се изнервил, ако не бях толкова разсеян.

През прозореца видях самотна тъмна фигура в черен костюм. Беше Хенри. Пред него бяха струпани книги, но не работеше. Не знам защо, но се сетих за онази февруарска нощ, когато го видях да стои в сенките под прозорците на кабинета на доктор Роланд, тъмна и самотна фигура, с ръце в джобовете и снегът, който се вихреше в празните арки на уличните лампи.

Затворих вратата.

— Хенри — казах. — Хенри. Аз съм.

Той не се обърна.

— Току-що се връщам от къщата на Джулиан — каза той с равен глас.

Седнах.

— И?

— Къщата е затворена. Заминал е.

Настъпи дълго мълчание.

— Знаеш ли, много ми е трудно да повярвам, че го е направил — светлината се отразяваше в стъклата на очилата му, под тъмната и лъскава коса лицето му бе мъртвешки бледо. — Това е просто проява на малодушие. Затова е напуснал. Защото се страхува.

Капаците бяха отворени. Мокър вятър шумолеше в дърветата. Отвъд тях облаците, бързи и необуздани, плуваха над луната.

Хенри си свали очилата. Така и не свикнах да го виждам без тях, винаги ми се струваше гол и уязвим.

— Той е страхливец — каза. — Ако беше на нашето място, щеше да направи абсолютно същото. Просто е прекалено голям лицемер, за да го признае.

Не отговорих.

— На него дори не му пука, че Бъни е мъртъв. Можех да му простя, ако това бе причината да се чувства по този начин. Нямаше да му пука, дори да бяхме убили половин дузина души. Единственото, което има значение за него, е да опази името си чисто. По същество той това и каза, когато говорих с него снощи.

— Ходил си при него?

— Да. Човек би се надявал, че това ще значи за него повече от собственото му удобство. Щеше да покаже някакъв характер, дори ако ни беше предал, не че исках да ме предаде. Но у него няма нищо освен малодушие. Да избяга по този начин!

Дори и след всичко, което се бе случило, горчивината и разочарованието в гласа на Хенри ме пробождаха дълбоко в сърцето.

— Хенри — исках да кажа нещо мъдро, че Джулиан бе просто човек, че бе стар, че плътта и кръвта са немощни и слаби, и че настъпва време, когато трябва да надминем учителите си. Но се оказах неспособен да изрека каквото и да било.

Той извърна своите слепи, невиждащи очи към мен.

— Обичах го повече от собствения си баща — каза той. — Обичах го повече от всеки друг на света.

Вятърът се бе усилил. Дъждът леко трополеше по покрива. Много дълго време седяхме просто така, без да говорим.

В три следобед на следващия ден отидох да се срещна с новия преподавател.

Когато влязох в кабинета на Джулиан, се стреснах. Помещението бе напълно празно. Нямаше ги книгите, килимите, голямата кръгла маса. Бяха оставили единствено завесите на прозорците и една японска гравюра, дадена му от Бъни и закрепена с кабърчета. Камила беше там, както и Франсис, който изглеждаше доста смутен, както и Хенри. Той стоеше до прозореца и правеше всичко възможно, за да не обръща внимание на непознатия.

Учителят бе довлякъл някакви столове от трапезарията. Беше около трийсетгодишен мъж, с кръгло лице и руса коса, облечен с поло и дънки. На едната от розовите му ръце силно блестеше венчална халка, около него се носеше натрапчив аромат на афтършейв.

— Добре дошъл — каза той и се наведе, за да се ръкува с мен, а в гласа му чух ентусиазма и снизхождението на човек, свикнал да работи с юноши. — Казвам се Дик Спенс. А ти?

Часът беше кошмарен. Сърце не ми дава отново да премина през това. Гласът му бе покровителствен в началото, когато ни раздаде една страница от Новия завет с думите:

— Разбира се, не очаквам от вас да доловите нюансите, за мен е достатъчно, ако успеете да схванете смисъла.

После постепенно в тона му се появи изненада:

— Виж ти! Доста сте напреднали за студенти!

А после зае и отбранителна позиция:

— От доста време не съм виждал студенти с вашето ниво.

Докато накрая се стигна и до унижението. Той бе капелан в Хакет и гръцкият му, който бе учил предимно в семинарията, бе груб и посредствен дори и по моите стандарти. Бе един от онези езикови преподаватели, които силно разчитат на мнемотехниката.

— „Агатон“192. Знаете ли как помня тази дума? „Агата Кристи пише наистина добри криминални романи.“

Презрителното изражение на Хенри бе неописуемо. Ние, останалите, мълчахме унизени. Появата на Чарлс не подобри положението. Той влезе, залитайки, двадесет минути след започването на часа, очевидно пиян. Появата му предизвика повторен цикъл от предишните официалности.

— Добре дошъл. Казвам се Дик Спенс. А ти?

Колкото и да не е за вярване, но последва повторение и на унизителния етюд с „агатон“.

Хенри каза ледено, на прекрасен атически гръцки:

— Мой прекрасни приятелю, добре, че е твоето търпение, иначе щяхме да се валяме в невежество, като прасета в кочина.

Преподавателят погледна крадешком часовника си:

— Виж ти! Изглежда, че времето ни за днес изтича!

След края на часа петимата седяхме, потънали в мрачна тишина.

— Добре де, само още две седмици — каза Франсис, когато излязохме навън.

Хенри запали цигара.

— Аз няма да се върна.

— Аха — каза саркастично Чарлс. — Точно така. Дай му да се разбере.

— Но, Хенри — намеси се Франсис, — трябва да дойдеш. Хенри пушеше от цигарата със силно стиснати устни и се държеше решително.

— Не, не трябва.

— Две седмици. Само толкова.

— Горкичкият — каза Камила. — Прави най-доброто, на което е способен.

— Но това не е достатъчно за него — каза на висок глас Чарлс. — Кого очаква? Шибаният Ричмънд Латимър193?

— Хенри, ако не идваш, ще отпаднеш — намеси се Франсис.

— Не ми пука.

— На него не му се налага да ходи на училище — каза Чарлс. — Той може да прави каквото си поиска. Може да се провали на всеки един шибан изпит и неговият баща пак ще му праща тлъстия чек с издръжката всеки месец…

— Не казвай повече „шибам“ — каза Хенри тихо, но заплашително.

— Шибам? Какво има, Хенри? Никога преди не си чувал тази дума? Не е ли точно това, което правиш всяка вечер със сестра ми?

Помня, когато бях дете, видях как баща ми веднъж удари майка ми без абсолютно никаква причина. Понякога удряше и мен, но не разбирах, че го прави просто защото е в лошо настроение и вярвах, че измислените му оправдания („Говориш прекалено много“, „Не ми говори така“), някак си даваха основание за наказанието. Но осъзнах, че детинското впечатление за баща ми като за Справедливия законодател бе напълно погрешно в деня, когато го видях да удря майка ми, защото бе отбелязала, напълно невинно, че съседите пристрояват къщата. По-късно той щеше да твърди, че тя го провокирала, че това било упрек към способността му да печели пари, а тя през сълзи на очи щеше да се съгласи. Напълно зависехме от този човек, който не само бе заблуден и невеж, но и некомпетентен във всичко. Нещо повече, знаех, че майка ми бе неспособна да му се опълчи. Беше като да влезеш в кабината на самолет и да видиш, че пилотът и неговият заместник са пияни и припаднали на местата си. Така седях и сега пред Лицея и ме заливаше черен ужас, примесен с неверие, който в интерес на истината не се различаваше толкова от ужаса, който бях изпитал, когато бях на дванадесет и седях на високото столче в нашата слънчева кухня в Плано. С изумление си помислих „Кой командва тук? Кой пилотира самолета?“

* * *

Проблемът беше, че Чарлс и Хенри трябваше да се явят в съда след по-малко от седмица заради историята с колата на Хенри.

Знаех, че Камила се бе поболяла от тревога. Никога не я бях виждал да се страхува от нещо, но сега се боеше. По някакъв перверзен начин изпитвах задоволство от нейното нещастие, но не можеше да се отрече, че ако Хенри и Чарлс, които на практика едва не се сбиваха всеки път, щом се озовяха в една стая, щяха да се явяват пред съдията, трябваше да демонстрират някаква склонност за съдействие и приятелство, в противен случай възможният изход бе катастрофален.

Хенри бе наел адвокат от града. Камила бе споходена от слаб оптимизъм, дължащ се на надеждата, че една трета страна ще може да изглади противоречията между тях, но следобеда в деня на срещата тя ми се обади по телефона.

— Ричард — каза тя, — трябва да говоря с теб и Франсис.

Изплаших се от интонацията й. Когато пристигнах в апартамента на Франсис, го намерих силно развълнуван, а нея разплакала.

Само веднъж преди това я бях виждал да плаче, но и тогава мисля, че беше от нерви и изнемога. Но този път беше различно. Погледът й бе безучастен, очите хлътнали, а по лицето й се бе изписало отчаяние. По бузите й се стичаха сълзи.

— Камила — казах, — какво става?

Не ми отговори веднага. Постепенно разбрах какво се бе случило. Хенри и Чарлс отишли на среща с адвоката, а Камила в ролята на умиротворител ги придружила. На първи поглед изглеждало, че всичко ще бъде наред. Хенри явно не бил наел адвоката от чист алтруизъм, а защото съдията, пред когото щели да се явяват, се славел като много суров към пияните шофьори и имало вероятност Хенри да изгуби шофьорската си книжка или колата, или и двете, тъй като Чарлс нито имаше валидна шофьорска книжка, нито застраховката на Хенри го покриваше. В цялата история пък Чарлс очевидно се чувствал преследван, но въпреки това бил готов да продължи напред, но не защото изпитвал някаква привързаност към Хенри, както обяснявал на всеки, който бил готов да го изслуша, а защото му било писнало да го обвиняват за неща, за които не носел вина, но нямало да спрат да му ги натякват, ако Хенри загубел шофьорската си книжка.

Срещата обаче се оказа катастрофална. В офиса Чарлс бил мрачен и мълчалив. Това само по себе си било достатъчно притеснително, но адвокатът го попритиснал малко повечко и той без предупреждение изперкал.

— Трябваше да го чуеш — каза Камила. — Заяви на Хенри, че не го било грижа, ако си загуби колата. Каза му, че не му пукало, ако съдията ги вкара и двамата в затвора за петдесет години. А Хенри… ами можеш да си представиш как реагира Хенри. Избухна. Адвокатът помисли, че са се побъркали. Непрекъснато се опитваше да накара Чарлс да се успокои и да се държи разумно. А Чарлс му отвърна: „Не ми пука какво ще му се случи. Не ми пука, дори да умре. Ще ми се да бе мъртъв.“

По нейните думи нещата толкова загрубели, че адвокатът ги изритал от кабинета си. По целия коридор се отваряли врати — един застрахователен агент, данъчен оценител и зъболекар в бяла престилка били подали глави, за да видят за какво е целият този шум. Чарлс излетял навън, не знаела дали се е прибрал вкъщи пеша или е взел такси.

— А Хенри?

Тя разтърси глава.

— Хенри беше побеснял — гласът й бе изтощен, пропит от безнадеждност. — Бях тръгнала след него към колата, когато адвокатът ме дръпна настрани. „Виж сега, каза ми той. Не знам какво е положението, но брат ти очевидно е доста разстроен. Моля те, накарай го да разбере, че ако не се усмири, ще загази много повече, отколкото си е представял. Съдията няма да бъде особено благосклонен към тях, дори и ако се появят като хрисими агнета. Почти със сигурност ще наложи на брат ти да се запише за лечение от алкохолизъм, което може и да не е чак толкова лоша идея, предвид онова, което видях днес. Има доста голяма вероятност съдията да го пусне на свобода условно, което не е толкова лесно, колкото изглежда. Съществува и доста голям риск или да го прати в затвора, или да го прати в охраняваното отделение на центъра за лекуване на алкохолизма в Манчестър.“

Тя бе силно разстроена. Франсис бе мъртвешки блед.

— Какво казва Хенри? — попитах.

— Казва, че не му пука за колата — отговори тя. — Не му пука за нищо. „Нека върви в затвора“, така каза.

— Виждал ли си съдията? — обърна се Франсис към мен.

— Да.

— Какъв е?

— Да ти кажа право, изглеждаше костелив орех.

Франсис запали цигара.

— Какво ще се случи, ако Чарлс не се появи? — попита той.

— Не съм сигурен. Почти съм убеден, че ще дойдат да го търсят.

— А ако не го открият?

— Какво искаш да кажеш? — попитах.

— Мисля, че трябва за известно време да изведем Чарлс от града — каза Франсис. Изглеждаше напрегнат и разтревожен. — Училището почти свърши. Няма нищо, което да го задържа тук. Мисля, че трябва да го изпратим при майка ми и Крис в Ню Йорк за няколко седмици.

— При сегашното му поведение?

— Имаш предвид пиянството ли? Мислиш ли, че майка ми има нещо против пияниците? Ще бъде в съвсем сигурни ръце.

— Според мен — каза Камила, — няма да успееш да го убедиш да замине.

— Мога сам да го заведа — отговори Франсис.

— Ами ако избяга? — изтъкнах аз. — Върмонт е едно, но в Ню Йорк може да се забърка в много по-големи проблеми.

— Добре — каза раздразнено Франсис, — добре, беше просто идея — прокара ръка през косата си. — Знаете ли какво можем да направим? Можем да го заведем извън града.

— Имаш предвид твоята къща ли?

— Да.

— Какво ще постигнеш?

— На първо място, лесно ще го закараме там. А какво може да направи, след като веднъж се озове там? Няма да има кола. Къщата е на километри от пътя. Не можеш да накараш някой шофьор на такси от Хампдън да те вземе от там за нищо на света.

Камила замислено го гледаше.

— Чарлс обича да ходи извън града — каза тя.

— Зная — продължи доволно Франсис. — Какво би било по-лесно? А и няма да се налага да го държим там дълго. Ние с Ричард ще останем при него. Ще купя една каса шампанско. Ще изглежда като купон.

Не беше лесно да накараме Чарлс да отвори вратата. Стори ни се, че чукахме около половин час. Камила ни бе дала ключ, но не искахме да го използваме, освен ако не се налагаше и точно когато размишлявахме над това, резето изщрака и Чарлс примигна срещу нас през процепа.

Изглеждаше дезориентиран, видът му беше ужасен.

— Какво искате?

— Нищо — отвърна доста спокойно Франсис, въпреки първоначалната смаяна пауза. — Може ли да влезем?

Чарлс гледаше ту единия, ту другия.

— Има ли някой друг с вас?

— Не — отговори Франсис.

Отвори вратата и ни пусна да влезем. Щорите бяха спуснати и жилището миришеше на кисело, като боклук. Когато очите ми привикнаха със сумрака, видях мръсни чинии, огризки от ябълки и кутии от супа, с които буквално бяха отрупани почти всички свободни повърхности. До хладилника, подредени с една перверзна спретнатост, стояха редица празни бутилки от уиски.

Една гъвкава сянка се стрелна по плота на кухнята, заизвива се между мръсните тигани и празните кутии от мляко. „Боже, рекох си, това плъх ли е?“ Но тогава тя скочи на пода, размахвайки опашка и видях, че е котка. Очите й светеха срещу нас в тъмнината.

— Намерих я на една празна строителна площадка — каза Чарлс. Забелязах, че дъхът му не вонеше на алкохол, а подозрително на мента. — Не е много питомна — вдигна ръкава на халата си, за да ни покаже мръсна и възпалена на вид плетеница от одрасквания по ръката си между лакътя и китката.

— Чарлс — обърна се към него Франсис, подрънквайки нервно с ключовете от колата — отбихме се, защото отиваме извън града. Решихме, че ще е добре да се махнем за известно време. Искаш ли да дойдеш?

Чарлс присви очи. Свали ръкава.

— Хенри ли ви изпрати?

— Божичко, не — изненада се Франсис.

— Сигурен ли си?

— Не съм го виждал с дни.

Чарлс все още не изглеждаше убеден.

— Дори не му говорим — казах аз.

Чарлс се извърна, за да ме погледне. Очите му бяха воднисти и леко разфокусирани.

— Ричард, здравей.

— Здравей.

— Знаеш, че винаги много съм те харесвал.

— Аз също те харесвам.

— Не би действал зад гърба ми, нали?

— Разбира се, че не.

— Защото — и Чарлс кимна към Франсис, — знам, че той би го направил.

Франсис отвори уста, но я затвори. Изглеждаше така, сякаш го бяха зашлевили.

— Подценяваш Франсис — обърнах се спокойно, с тих глас, към Чарлс. Другите често правеха грешка, като се опитваха да го вразумят по напорист и агресивен начин, а единственото, от което се нуждаеше той, бе да бъде успокояван като дете. — Франсис много те харесва. Той ти е приятел. Като мен.

— Така ли е? — попита той.

— Разбира се.

Чарлс издърпа един кухненски стол и тежко се отпусна. Котката се промъкна и започна да се усуква около краката му.

— Страхувам се — каза той дрезгаво. — Страхувам се, че Хенри ще ме убие.

С Франсис се спогледахме.

— Защо? — попита Франсис. — Защо ще иска да го прави?

— Защото съм се изпречил на пътя му — погледна Чарлс към нас. — Знаете, че ще го направи. Като нищо — кимна към едно малко шише без етикет на плота. — Виждате ли го? Хенри ми го даде. Преди няколко дни.

Вдигнах го. Побиха ме тръпки, защото разпознах хапчетата нембутал, който бях откраднал заради Хенри от семейство Коркоран.

— Не знам какви са — каза Чарлс и отмахна мръсната коса от очите си. — Каза ми, че ще ми помогнат да спя. Един Господ знае, че се нуждая от малко сън, но няма да ги пия.

Подадох шишето на Франсис. Той го погледна, а после погледна ужасено мен.

— Капсули при това — каза Чарлс. — Нямам представа с какво ги е напълнил.

Не беше и необходимо да ги е пълнил, това бе ужасното. Призля ми като си спомних как се бях опитал да обясня на Хенри колко опасни са тези хапчета, ако бъдат смесени с алкохол.

Чарлс прокара ръка през очите си.

— Виждах го да се навърта наоколо през нощта. Отзад. Не знам какво прави.

— Хенри?

— Да. Но ако се опита да ми направи нещо, това ще бъде най-голямата грешка в живота му.

Убедихме го да се качи в колата много по-лесно, отколкото очаквах. Беше в параноичен пристъп и говореше несвързано, но грижите ни му подействаха успокояващо. Непрекъснато питаше дали Хенри знае къде отиваме.

— Не сте говорили с него, нали?

— Не — уверявахме го. — Разбира се, че не.

Настоя да вземем котката с нас. Имахме ужасни перипетии, докато я хванем — с Франсис се провирахме из тъмната кухня, събаряхме чинии на пода и се опитвахме да я приклещим зад бойлера, а през това време Чарлс стоеше и загрижено повтаряше неща от рода на „Ела“ и „Добро коте“. Най-накрая от отчаяние я сграбчих за една от измършавелите черни лапи, а тя се извъртя рязко и заби зъби в ръката ми. Заедно успяхме да я увием в една кърпа за съдове, така че само главата й се подаваше, очите й бяха изскочили, а ушити й бяха прилепнали назад към главата.

— Сега я дръж здраво — не спираше да повтаря Франсис в колата и нервно поглеждаше в огледалото за задно виждане, — внимавай, не я оставяй да се измъкне…

Но тя, разбира се, се измъкна и скочи на предната седалка, като почти изхвърли Франсис от пътя. Ужасеният Франсис се опитваше едновременно да не я докосва и да я изрита от себе си, докато котката дращеше край педалите за газта и спирачките, а после се настани на пода до краката ми и преди да изпадне в транс с изцъклени очи и настръхнала козина, получи силен пристъп на разстройство.

За последно бях ходил в къщата на Франсис през седмицата преди смъртта на Бъни. Дърветата по алеята се бяха раззеленили напълно, а дворът бе обрасъл и мрачен. В люляка жужаха пчели. На около тридесет метра от нас господин Хач косеше моравата, кимна ни и вдигна ръка за поздрав.

Къщата бе сенчеста и хладна. Част от мебелите бяха покрити с чаршафи, а по пода имаше валма прах. Заключихме котката в банята на втория етаж и Чарлс каза, че слиза в кухнята, за да си приготви нещо за хапване. Върна се с буркан фъстъци и двойно мартини във водна чаша, които отнесе в стаята си и се затвори.

През следващите тридесет и шест часа не го виждахме много. Стоеше в стаята си, ядеше фъстъци, пиеше и гледаше през прозореца като стария пират от „Островът на съкровищата“. Веднъж слезе в библиотеката, когато с Франсис играехме карти, отказа поканата да се присъедини към нас и безцелно заразглежда рафтовете, докато накрая не се понесе обратно по стълбите, без да си избере книга. Сутрин слизаше на кафе, облечен в стар халат на Франсис, сядаше на перваза на прозореца в кухнята и унило гледаше към моравата, сякаш очакваше някого.

— Кога според теб се е къпал за последно? — прошепна ми Франсис.

Чарлс напълно бе забравил котката. Господин Хач бе изпратен за котешка храна от Франсис, който всяка сутрин и вечер влизаше в банята, за да я нахрани („Махай се — чувах го да мърмори, — махни се от мен, дявол такъв“) и излизаше с навит, измачкан вестник, който държеше на една ръка разстояние от себе си.

На третия ден от престоя ни, около шест следобед, Франсис бе на тавана и търсеше буркан със стари монети, които леля му казала, че може да задържи, ако ги намери, а аз лежах на дивана на първия етаж и се опитвах да запомня неправилните глаголи във френския, защото изпитът ми бе след по-малко от седмица, когато телефонът иззвъня и отидох да го вдигна.

Беше Хенри.

— Ето къде си бил.

— Да.

Последва дълго, наелектризирано мълчание. Най-после той каза:

— Може ли да говоря с Франсис?

— Не може да дойде сега, какво има?

— Предполагам, че Чарлс е там при вас.

— Дай да се разберем, Хенри. Защо си дал на Чарлс онези приспивателни?

Гласът му достигна до мен рязък и хладен.

— Не знам за какво говориш.

— Напротив, знаеш. Видях ги.

— Имаш предвид онези хапчета, които ми даде ли?

— Да.

— Ами, ако са у него, значи ги е взел от аптечката ми.

— Казва, че ти си му ги дал. Мисли, че се опитваш да го отровиш.

— Това са глупости.

— Така ли?

— Той е там, нали?

— Да, докарахме го завчера… — и тогава млъкнах, защото ми се стори, че някъде в началото на изречението дочух предпазливото, но ясно изщракване от вдигането на слушалката на деривата.

— Добре, слушай сега — каза Хенри. — Ще ви бъда задължен, ако успеете да го задържите още ден-два. Всички смятат, че това трябва да е някаква голяма тайна, но повярвай ми, щастлив съм, че за известно време няма да ми се пречка. Чарлс е на крачка от това да се превърне в лейди Макбет. Ако не се яви в съда, задочно ще го признаят за виновен, но не мисля, че могат да му направят кой знае какво.

Стори ми се, че дочувам дишане от другата страна.

— Какво има? — каза Хенри, изведнъж застанал нащрек.

За секунда нито един от нас не каза нищо.

— Чарлс? — попитах. — Чарлс, ти ли си?

Телефонът се затръшна горе.

Качих се и почуках на вратата на Чарлс. Никакъв отговор. Беше заключено, когато се опитах да отворя.

— Чарлс, пусни ме.

Никакъв отговор.

— Чарлс, това не беше нищо. Той се обади неочаквано. Аз само вдигнах телефона.

Все още никакъв отговор. Няколко минути стоях в коридора, светлината на следобедното слънце изглеждаше златиста върху лъснатия дъбов под.

— Наистина, Чарлс, мисля, че се държиш малко глупаво. Хенри не може да ти причини нищо. Тук си в пълна безопасност.

— Глупости — дойде приглушен отговор отвътре.

Нямаше какво повече да кажа. Върнах се долу и се заех отново с подчинителното наклонение.

Сигурно съм заспал на дивана. Не знам колко по-късно, но не много след това, защото навън все още бе светло, но Франсис ме разтърси, при това не много внимателно.

— Ричард, Ричард, събуди се. Чарлс е изчезнал.

Седнах и разтърках очи.

— Изчезнал? Къде може да отиде?

— Не знам. Но не е в къщата.

— Сигурен ли си?

— Търсих го навсякъде.

— Трябва да е някъде тук. Може би е на двора.

— Не мога да го открия.

— Може да се крие.

— Ставай и ми помогни да го намерим.

Качих се горе. Франсис излезе навън. Вратата с мрежата се затръшна след него.

Стаята на Чарлс тънеше в безпорядък, на нощната масичка имаше полупразна бутилка от джин „Бомбай“, зает от барчето в библиотеката. Всичките му неща си бяха на мястото.

Претърсих всички стаи на втория етаж, а после се качих на тавана. Абажури, рамки от картини, тънки муселинени вечерни рокли, пожълтели от времето. Сивкав под от широки дъски, толкова изтрити, че изглеждаха разнищени. Тънък, прашен, сумрачен лъч светлина се процеждаше през стъклописа на амбразурата, която бе на предната фасада на къщата.

Слязох по задното стълбище — с клаустрофобично нисък таван, широко едва един метър — минах през кухнята и килера за провизии на иконома и излязох на задната веранда. Малко по-далеч от мен Франсис и господин Хач стояха на алеята. Господин Хач говореше на Франсис. Никога не го бях чувал да казва на някого повече от няколко думи и бе очевидно, че изпитва неудобство. Непрекъснато прокарваше ръка през косата си. Държеше се раболепничещо и извинително.

Пресрещнах Франсис на път за къщата.

— Добре, това е доста обезпокоително — изглеждаше доста зашеметен. — Господин Хач дал на Чарлс ключовете от камиона си преди час и половина.

— Моля?

— Каза, че Чарлс отишъл при него и му съобщил, че трябва да изпълни една поръчка. Обещал да му върне камиона след петнадесет минути.

Спогледахме се.

— Къде мислиш, че е отишъл? — казах.

— Откъде да знам?

— Мислиш ли, че просто е отпрашил?

— Изглежда така, нали?

Върнахме се в къщата, която изглеждаше мрачна на светлината от залеза и седнахме край прозореца на една дълга кушетка, покрита с чаршаф. Топлият въздух все още миришеше на люляк. В края на ливадата се виждаше господин Хач, който се опитваше отново да запали косачката.

Франсис бе обгърнал с ръце облегалката на кушетката и бе положил брадичка върху тях. Гледаше през прозореца.

— Не знам какво да правя — каза той. — Сещаш се, че е откраднал камиона.

— Може би ще се върне.

— Страхувам се, че ще се блъсне. Или пък, че ще го спрат ченгетата. Обзалагам се на каквото пожелаеш, че се е гипсирал. Само това му трябва, да го спрат за шофиране в пияно състояние.

— Не трябва ли да тръгнем да го търсим?

— Не знам откъде да започна. Може да е изминал половината път до Бостън.

— Какво друго можем да направим? Да седим и да чакаме телефонът да звънне?

Първо опитахме в баровете — „Фармърс Ин“, „Вилиджър“, „Болдър Тап“ и „Ноти Пайн“. „Ноч“. „Фор Скуайърс“. „Ман ъв Кент“. Беше облачно, но летният залез бе великолепен. Паркингите, настлани с чакъл, бяха пълни с камиони, но нито един не беше онзи на господин Хач.

Ей така минахме и край магазина за алкохол. Пътеките между рафтовете лъщяха и нямаше никого, крещящите редици с ром („Наградите на тропическия остров!“) се състезаваха със сериозните, аптекарски редове с водка и джин. От тавана висеше и се въртеше картон, който рекламираше съд за охлаждане на вино. Нямаше клиенти и един стар, дебел върмонтец с татуирана на ръката гола жена се бе облегнал на касовия апарат. Говореше си с едно хлапе, което работеше в съседния „Мини-Март“.

— И тогава — чух го да казва с приглушен глас, — и тогава оня вади рязана пушка. Емет стои до мен, точно където съм сега. „Нямаме ключ за касата“ му вика. А оня дърпа спусъка и виждам как мозъка на Емет… — показа, — се пръсна по цялата стена отзад.

Минахме през цялото студентско градче, дори през паркинга на библиотеката, а после отново се насочихме към баровете.

— Напуснал е града — каза Франсис. — Сигурен съм.

— Според теб дали господин Хач ще се обади в полицията?

— Ти какво би направил? Ако беше твоят камион? Няма да направи нищо, преди да е говорил с мен, но ако Чарлс не се върне, примерно утре следобед…

Решихме да се отбием през „Албемарл“. Колата на Хенри бе паркирана отпред. С Франсис влязохме предпазливо във фоайето, защото не знаехме как ще се справим с хотелиера, но като по чудо на рецепцията нямаше никого.

Качихме се на втория етаж до 3-А. Камила ни отвори. Вечеряха заедно, румсървис — агнешки пържоли, бутилка бургундско и жълта роза във ваза.

Хенри не бе доволен, че ни вижда.

— Какво мога да направя за вас? — попита и остави вилицата.

— Става дума за Чарлс — каза Франсис. — Измъкна се, без да разберем.

Разказа им за камиона. Седнах до Камила. Бях гладен, а агнешката й пържола изглеждаше доста апетитна. Видя ме, че я гледам и разсеяно побутна чинията към мен.

— Ето, хапни си.

Хапнах си и изпих чаша вино. Хенри не спря да се храни и слушаше.

— Къде според теб е отишъл? — попита той, когато Франсис свърши.

— Откъде, по дяволите, да знам?

— Не можеш да накараш господин Хач да не предявява обвинения, нали?

— Не и ако не си върне камиона. Или ако Чарлс катастрофира.

— Колко може да струва един такъв камион? Ако приемем, че леля ти не му го е купила.

— Дума да не става.

Хенри избърса устата си с кърпа и бръкна в джоба си за цигара.

— Чарлс се превръща в доста сериозен проблем. Знаете ли какво си мисля? Колко би ми струвало да наема частна болногледачка.

— За да го откажеш от пиенето, това ли имаш предвид?

— Разбира се. Очевидно не можем да го изпратим в болница. Може би, ако наемем хотелска стая — не тук, някъде другаде, и ако намерим човек, комуто можем да се доверим, може би някой, който не говори английски…

Камила изглеждаше болна. Беше се отпуснала в стола си.

— Хенри, какво ще правиш? Ще го отвлечеш ли? — попита тя.

— Да го отвлека не е думата, която бих използвал.

— Страхувам се, че ще катастрофира. Мисля, че трябва да излезем да го търсим.

— Търсихме го из целия град — каза Франсис. — Според мен не е в Хампдън.

— Звъняхте ли в болницата?

— Не.

— Според мен онова, което трябва да направим — каза Хенри, — е да се обадим в полицията. Да проверим дали не е имало някакви пътнотранспортни произшествия. Мислиш ли, че господин Хач би се съгласил да каже, че е заел камиона на Чарлс?

— Той наистина му го е заел.

— В такъв случай — каза Хенри, — би трябвало да няма проблем. Освен ако, разбира се, не го спрат за шофиране в пияно състояние.

— Или ако не успеем да го открием.

— От моя гледна точка — продължи Хенри, — най-доброто, което Чарлс може да направи сега, е да изчезне напълно от лицето на земята.

Изведнъж някой задумка бясно на вратата. Спогледахме се.

Лицето на Камила се изпъна от облекчение.

— Чарлс — каза тя, — Чарлс — стана бързо от стола и се отправи към вратата. Никой обаче не я бе заключил след нас и преди да успее да стигне, тя се отвори с трясък.

Беше Чарлс. Стоеше на прага и се оглеждаше пиянски из стаята. Бях толкова изненадан и радостен, че го виждам, та измина малко време преди да осъзная, че носи пистолет.

Влезе вътре и затвори вратата с ритник. Оръжието бе малката берета, която лелята на Франсис държеше в нощната си масичка, същото, което използвахме, за да се упражняваме по стрелба в цел миналата есен. Останахме като гръмнати. Само го зяпахме.

Най-после Камила проговори доста колебливо.

— Чарлс, какво си мислиш, че правиш?

— Махни се — каза Чарлс. Беше много пиян.

— Значи си дошъл да ме убиеш — рече Хенри. Все още държеше цигарата. Но беше запазил присъствие на духа. — Нали така?

— Да.

— И какво според теб ще решиш с това?

— Ти, кучи сине, съсипа живота ми.

Беше насочил пистолета в гърдите на Хенри. Обзе ме отчаяние, когато си спомних колко умел стрелец бе Чарлс, как чупеше редиците от саксии една след друга.

— Не бъди глупак — сряза го Хенри, а аз почувствах първите тръпки на истинската паника да пролазват по гърба ми. Този войнствен и кавгаджийски тон можеше да проработи при Франсис, може би дори при мен, но с Чарлс подходът бе пагубен. — Ако трябва да виниш някого за проблемите си, вини самия себе си.

Исках да му кажа да млъкне, но преди да успея да изрека каквото и да било, Чарлс се наведе рязко настрани, за да няма нищо на пътя му. Камила застана пред него.

— Чарлс, дай ми пистолета — каза тя.

Той отмахна с ръка косата от очите си, но в другата оръжието не трепваше.

— Казвам ти, Мили — така я наричаше галено, но много рядко, — по-добре се махни от пътя ми.

— Чарлс — каза Франсис. Беше бял като платно. — Седни. Пийни малко вино. Нека просто да забравим за това.

Прозорецът бе отворен и през него нахлуваше силното и насечено скрибуцане на щурците.

— Копеле мръсно — каза Чарлс и се олюля назад. Трябваше ми миг, за да схвана, че не се обръща към Франсис или Хенри, а към мен. — Аз ти вярвах. Ти му каза къде съм.

Бях прекалено втрещен, за да отговоря. Само примигнах.

— Знаех къде си — каза хладно Хенри. — Чарлс, ако искаш да ме застреляш, давай, направи го. Това ще бъде най-глупавото нещо, което някога си правил в живота си.

— Най-глупавото нещо, което някога направих в живота си, бе, че те послушах — отвърна Чарлс.

Това, което последва, се случи за миг. Чарлс вдигна ръка, за част от секундата Франсис, който беше най-близо до него, захвърли в лицето му чаша вино. В същия миг Хенри скочи от стола и се втурна напред. Един след друг последваха четири изстрела, звучеше като от пистолет с капси. При втория изстрел чух как се разби прозорец. А с третия усетих топло, парещо чувство в стомаха си, вляво от пъпа.

Хенри с две ръце държеше дясната ръка на Чарлс над главата му и я извиваше назад. Чарлс се бореше да хване пистолета с лявата си ръка, но Хенри я изви от китката и оръжието падна на пода. Чарлс се наведе да го вземе, но Хенри беше по-бърз.

Все още стоях прав. „Прострелян съм, мислех си, прострелян съм“. Посегнах надолу и докоснах корема си. Кръв. На бялата ми риза имаше малка, леко овъглена дупка. Присвит от болка, си казах „Ризата ми «Пол Смит»!“ В Сан Франсиско бях платил за нея едноседмична заплата. Усещах корема си много топъл. Раната излъчваше вълни от топлина.

Пистолетът бе у Хенри. Извъртя ръката на Чарлс зад гърба му, а той се бореше и се мяташе като обезумял. Хенри заби и опря пистолета в гърба му и го накара да се отмести от вратата.

Все още не бях осъзнал напълно случилото се. Помислих си, че може би трябва да седна. Дали куршумът все още бе в мен? Дали щях да умра? Мисълта бе абсурдна, струваше се ми се невъзможно. Стомахът ми гореше, но аз се чувствах странно спокоен. Винаги съм си мислел, че боли много повече, когато те прострелят. Внимателно отстъпих назад и усетих облегалката на стола, на който бях седял, да се удря в краката ми. Седнах.

Въпреки че едната му ръка бе извита зад гърба, Чарлс се опитваше да забие лакътя на другата в корема на Хенри, който го блъсна и той се запрепъва през стаята към стола.

— Сядай.

Чарлс се опита да се изправи. Хенри пак го бутна да седне. Отново се опита да стане, но Хенри го зашлеви и плесницата прозвуча по-силно от изстрел. А после отстъпи, все още насочил пистолета към Чарлс и спусна щорите.

Сложих ръка на дупката в ризата си. Леко се наведох напред и почувствах остра болка. Очаквах всички да спрат и да ме погледнат. Никой не го направи. Чудех се дали да им извикам.

Главата на Чарлс бе отпусната назад върху облегалката на стола. Забелязах, че по устата му имаше кръв. Очите му бяха изцъклени.

Хенри се пресегна неумело, защото държеше оръжието в дясната си ръка, свали очилата и ги потърка в ризата си. После пак ги сложи.

— Е, Чарлс. Сега вече я оплеска.

Чувах някаква шумотевица на долния етаж, която долиташе през отворения прозорец — стъпки, гласове, затръшване на врата.

— Мислиш ли, че някой е чул? — попита разтревожено Франсис.

— Според мен са чули — отвърна Хенри.

Камила се приближи към Чарлс. Той посегна пиянски да я отблъсне.

— Махни се от него — каза Хенри.

— Какво ще правим с прозореца? — попита Франсис.

— А какво ще правим с мен? — казах аз.

Всички се обърнаха и ме погледнаха.

— Той ме простреля.

Не знам защо, но тази реплика не предизвика драматичния ответ, който очаквах. Нямах възможност да дообясня, защото от стълбите долетяха стъпки и някой задумка по вратата.

— Какво става там? — разпознах гласа на хотелиера. — Какво става?

Франсис закри лицето си с ръце.

— О, мамка му.

— Отворете.

Чарлс промърмори нещо неясно и се опита да вдигне глава. Хенри прехапа устни. Отиде до прозореца и повдигна леко щората.

После се обърна. Все още държеше пистолета.

— Ела тук — каза на Камила.

Тя го погледна с ужас. Същото направихме Франсис и аз.

Той й направи знак да се приближи с пистолета.

— Ела. Бързо.

Призля ми. „Какво прави?“ помислих си озадачен.

Камила се отдалечи една крачка от него. В погледа й имаше ужас.

— Не, Хенри — каза тя, — недей…

За моя изненада той й се усмихна.

— Мислиш, че ще те нараня? Ела.

Тя отиде. Целуна я между очите, а после й прошепна нещо в ухото — винаги съм се питал какво е било.

— Имам ключ — извика хотелиерът, докато думкаше по вратата. — Ще го използвам.

Стаята се въртеше. „Идиот, помислих си обезумял, просто натисни дръжката на вратата.“

Хенри отново целуна Камила.

— Обичам те — каза той. А после добави високо: — Влез.

Вратата зейна. Хенри вдигна ръката си с пистолета. Като в мъгла си помислих, че ще ги застреля. Хотелиерът и съпругата му зад него си помислиха същото, защото направиха три крачки в стаята и замръзнаха, но тогава чух Камила да вика:

— Хенри, недей! — но, когато осъзнах какво възнамерява да прави, беше прекалено късно.

Той допря пистолета в слепоочието си и стреля два пъти. Две глухи изпуквания. Главата му се отметна вляво. Помислих си, че откатът на оръжието е предизвикал втория изстрел.

Устата му се отвори. Течението от отворената врата засмука завесите през отворения прозорец. За секунда-две те потрепериха, опрени в капака, а после се отпуснаха с нещо като въздишка. Очите на Хенри бяха стиснати, коленете му поддадоха и той тупна глухо на килима.

Епилог

Уви, горкият господин,

не приличаше на руините от своята младост,

а на руините от тия руини.

„Разбитото сърце“,

Джон Форд 194

Благодарение на прекрасното извинение, че съм прострелян в корема, успях да се измъкна от изпита по френски през следващата седмица.

В болницата казаха, че съм бил късметлия. Предполагам, че са били прави. Куршумът преминал през мен, като се разминал на милиметри с коремната стена и на също толкова с далака, и излязъл на около три сантиметра от мястото, където проникнал. В линейката лежах по гръб, усещах как лятната нощ нахлува топла и загадъчна — децата караха велосипеди, нощни пеперуди кръжаха около уличните лампи. Чудех се дали беше така, както го описваха, дали животът ти преминава като на лента пред теб, когато умираш. Кървях обилно. Бях почнал да изтръпвам. Не спирах да си мисля колко е смешно това пътуване към отвъдното, през тунела, осветен от бензиностанцията на Шел и „Бъргър Кинг“. Санитарят, който се возеше отзад, не бе много по-голям от мен. Всъщност си беше хлапе с акне и наболи мустаци. Никога не беше виждал огнестрелна рана. Не спираше да пита какво е усещането. Тъпо или остро? Болка или парене? Главата ми се въртеше и съвсем естествено не можех да му дам членоразделен отговор, но помня замаяната мисъл, че приличаше на първото пиянство или първата нощ с момиче. Не е същото, което си очаквал, но след като се случи, разбираш, че не може да бъде другояче. Неоновите светлини на мотела, на магазина за мляко. Цветове, толкова ярки, че почти сломиха сърцето ми.

Хенри почина, разбира се. Предполагам, че нямаше кой знае каква друга вероятност с два куршума в главата. Въпреки това живя повече от дванадесет часа — подвиг, който изуми лекарите. (Казаха ми, че съм бил под упойка.) Казаха, че повечето хора биха умрели на място от толкова тежки рани. Чудя се дали това означава, че не е искал да умре. И ако беше така, защо изобщо се застреля. Колкото и зле да изглеждаше положението в „Албемарл“, все пак си мисля, че можехме някак си да се измъкнем. Не се застреля от отчаяние. Нито пък го направи от страх. Историята с Джулиан бе прясна в съзнанието му и бе оставила дълбок отпечатък. Мисля, че бе почувствал нуждата да направи един благороден жест, нещо, с което да докаже на нас и на себе си, че на практика бе възможно да се приложат онези висши, студени норми, на които ни учеше Джулиан. Дълг, уважение, вярност, жертвоготовност. Помня отражението му в огледалото, когато опря пистолета в главата си. На лицето му бе изписано едно невероятно съсредоточаване, триумф, като скачач, полетял от края на трамплина, със стиснати очи, радостен, очакваш голямото гмурване.

Доста често си мисля за това — всъщност за изражението на лицето му. Мисля си за доста неща. Мисля си за първия път, когато видях бреза, за последния, когато видях Джулиан, за първото изречение, което чух и научих на гръцки. Χαλεπά τά καλά. „Красотата е жестока“.

* * *

Все пак се дипломирах в Хампдън със степен по английска литература. Заминах за Бруклин с корем, бинтован като на гангстер.

— Браво! — каза преподавателят. — Но това все пак е Бруклин, а не Бенсънхърст195.

Прекарах лятото в дрямка на покрива, пушех цигари, четях Пруст и мечтаех за смърт, безделие, красота и време. Огнестрелната рана заздравя, оставяйки обгорен белег на корема ми. През есента се върнах в колежа: сух, прекрасен септември, никога няма да повярвате колко красиви бяха дърветата през онази година. Небето бе чисто, навсякъде имаше нападали листа, а студентите шушукаха, когато минавах край тях.

Франсис не се върна в колежа през есента. Нито пък близнаците. Историята в „Албемарл“ бе проста, наистина, сама се разказваше: Хенри, който иска да се самоубие, борбата за пистолета, а накрая аз — ранен, а той — мъртъв. До известна степен смятах, че това бе нечестно към Хенри, но от друга — не беше. По един доста неясен начин от това се чувствах по-добре — представях си се като герой, който безстрашно се втурва за оръжието, вместо просто да се изпреча на пътя на куршума като обикновен зяпач, какъвто всъщност съм.

Камила и Чарлс отпътуваха за Вирджиния в деня на погребението на Хенри. По стечение на обстоятелствата това бе и същият ден, в който Хенри и Чарлс трябваше да се явят пред съда. Погребението се състоя в Сейнт Луис. От всички нас отиде само Франсис. Все още бях в болницата, не бях още на себе си и все още виждах преобърнатата чаша за вино, която се търкаля по килима и тапетите с дъбови клонки в „Албемарл“.

Няколко дни преди това при мен дойде майката на Хенри. Беше ходила в моргата, за да види сина си. Ще ми се да помнех повече от посещението й. Но помня само една красива дама с тъмна коса и с очите на Хенри. Бе една от цялата поредица от посетители, истински и въображаеми, живи и мъртви, които влизаха и излизаха от стаята ми, и се тълпяха край леглото ми през цялото време. Джулиан. Дядо ми. Бъни, безразличен, подрязващ ноктите си.

Тя подържа ръката ми. Бях се опитал да спася живота на сина й. В стаята имаше лекар и една-две сестри. Видях и Хенри, над рамото й, стоеше в ъгъла, облечен със старите си градинарски дрехи.

Едва когато напусках болницата, открих сред нещата си ключовете от колата на Хенри. Тогава си спомних и нещо, което се бе опитала да ми каже. Когато преглеждала нещата на Хенри, открила, че преди да умре, бил започнал процедура по прехвърлянето на колата на мое име, което идеално пасваше с официалната версия — склонният към самоубийство млад мъж, който раздава вещите си. Никой, дори и полицаите не се опитаха да съпоставят тази щедрост с факта, че когато Хенри умря, се боеше да не загуби колата си. Във всеки случай БМВ-то бе мое. Тя каза, че сама му го е избрала като подарък за деветнадесетия му рожден ден. Не можела да понесе да я продаде или пък да я види отново. Това се бе опитала да ми каже, докато тихо плачеше на стола до леглото ми, а Хенри крачеше в сенките зад нея, беше изцяло погълнат от мислите си, сестрите не го виждаха, а той с педантична загриженост преподреждаше една разбъркана ваза с цветя.

Сигурно си мислите, че след всичко, което преживяхме, през годините с Франсис и близнаците сме поддържали близки отношения. Но след смъртта на Хенри, сякаш нишката, която ни свързваше, внезапно се прекъсна и много скоро след това започнахме да се отчуждаваме.

Цялото лято, докато бях в Бруклин, Франсис бе в Манхатън. През това време говорихме пет пъти по телефона и се видяхме два. И двата пъти в един бар в горен Ийст Сайд, точно под апартамента на майка му. Не обичаше да се отдалечава от къщи. Казваше, че тълпите го изнервяли — само две пресечки и вече започвал да се бои, че сградите ще се сгромолясат върху него. Ръцете му не спираха да си играят с пепелника. Четеше много. Изглежда, че всички в бара го познаваха.

Близнаците бяха във Вирджиния, изолирани в жилището на баба си — без право на свиждания. През онова лято Камила ми изпрати три картички и ми се обади два пъти. А после, през октомври, когато се бях върнал в училище, ми писа, за да ми каже, че Чарлс е спрял да пие, от месец не бил близвал капка. Получих и една коледна картичка. През февруари една за рождения ми ден, в която съвсем подчертано нямаше никакви новини за Чарлс. А после дълго време нямах никакви известия.

По времето, когато се дипломирах, подновихме откъслечните си комуникации. „Кой би помислил, писа Франсис, че измежду всички нас ти ще си единственият, който ще завърши с диплома.“ Камила ми изпрати поздравителна картичка и се обади няколко пъти. Говорехме нещо за това двамата да дойдат в Хампдън, за да присъстват на раздаването на дипломите, но идеята не се осъществи, а и аз не бях особено изненадан от това.

Последният курс в колежа започнах да се виждам със Софи Диърболд, а през последния семестър се преместих в апартамента й извън студентското градче на Уотър стрийт, само през няколко къщи от жилището на Хенри, където в задния двор розите „мадам Исак Периер“ подивяваха. Хрумна ми, че той така и не доживя да ги види разцъфнали тези рози, които миришеха на малини. Там бе и оцелелият след химическите му опити булдог, който излизаше да ме лае, когато минавах. След колежа Софи си намери работа в една танцова трупа в Лос Анжелис. Мислехме, че се обичаме. Говорехме, че ще се женим. Цялото ми подсъзнание ме предупреждаваше да не го правя (през нощта сънувах катастрофи с автомобили, снайперисти по магистралите и блесналите очи на адски кучета из паркингите в предградията), но ограничих кандидатстванията си за стипендия до колежите в Южна Калифорния.

Бяхме изкарали там шест месеца, когато със Софи се разделихме. Тя каза, че съм бил затворен. Никога не знаела какво мисля. Начинът, по който съм я гледал понякога сутрин, след като се събудя, я плашел.

Прекарвах цялото си време в библиотеката, четях драматурзите от якобинската епоха. Уебстър и Мидълтън, Търнър196 и Форд. Темата на специализацията ми бе доста отвлечена, но аз намирах онзи осветен от свещи, коварен свят на неовъзмездени грехове и поругана невинност, в който те ме пренасяха, за привлекателен. Дори заглавията на пиесите им притежаваха някаква особена привлекателност, като капани в пода, водещи към нещо красиво и зло, което бавно клокочеше под повърхността на нравствеността: „Бунтарят“, „Белият Дявол“, „Разбитото сърце“197. Задълбочих се в тях, водех си бележки в полетата. Якобинците са имали ясно усещане за катастрофа. Разбирали са явно не само злото, но и многообразието на номерата, които то използва, за да се представи за добро. Усещах, че достигат до сърцевината на нещата, до същинската поквареност на света.

Винаги съм харесвал Кристофър Марлоу и често се улавях, че мисля за него. Един негов съвременник го наричал „Милото хлапе Марлоу“. Бил е учен, приятел на Рали и Наш, най-ярките и образовани умове в Кеймбридж. Движел се е в най-извисените литературни и политически кръгове, той е единственият от всичките му събратя-поети, когото Шекспир пряко назовава. Същевременно обаче бил фалшификатор, убиец, дружал с най-развратни хора и се отличавал с най-покварените нрави, които „проклина, умирайки“ в кръчма на двадесет и девет години. През онзи ден с него били един шпионин, един джебчия и „прислужник от простолюдието“. Един от тях пронизал смъртоносно Марлоу точно над окото, „от което гореспоменатият Крист. Марлоу умрял веднага.“

Често се сещах за тези негови редове от „Доктор Фауст“:

„Стопанинът се кани да умира.

Той завещание написа вече —

имота и дома си ми остави…“198

И за следния, изречен настрана, в деня когато Фауст, облечен в черно, отива в двора на императора:

„… той толкова прилича на магьосник…“199

Когато пишех дисертацията си върху „Трагедията на отмъстителя“200 на Търнър, получих писмо от Франсис:

24 април

Скъпи Ричард,

Ще ми се да можех да твърдя, че писането на тези редове е трудно за мен, но не мога. Години наред животът ми се разпада и най-после ми се струва, че е дошло време да извърша едно достойно дело.

Това е последната ми възможност да говоря с теб, поне що се отнася до този свят. Искам да ти кажа следното. Работи усилено. Бъди щастлив със Софи. (Не знаеше, че сме скъсали.) Прости ми за всички неща, които сторих, но най-вече за онези, които не направих.

«Стига плачове! Всяка луна е ужасна.»201 Колко тъжна и красива строфа. Винаги съм се надявал, някой ден да имам възможност да я използвам. А може би изгревите на онзи свят, където съвсем скоро ще се озова, няма да бъдат толкова мъчителни. От друга страна, атиняните гледат на смъртта просто като на сън. Скоро сам ще разбера.

Чудя се дали ще видя Хенри от другата страна. Ако го видя, нямам търпение да го питам, защо, по дяволите, не застреля всички ни, за да се свърши.

Недей да се чувстваш зле заради всичко това. Наистина.

Веселяшки,

Франсис“

Не го бях виждал от три години. Писмото бе отпреди четири дни и носеше печат от Бостън. Оставих всичко и тръгнах за летището, качих се на първия самолет за Логан. Намерих Франсис в болницата „Бригам енд Уименс“, където се възстановяваше, след като бе прерязал вените на китките си с бръснач.

Изглеждаше ужасно. Беше мъртвешки блед. Каза, че прислужницата го намерила в банята.

Беше в самостоятелна стая. Дъждът барабанеше по сивите стъкла на прозорците. Страшно много се зарадвах да го видя, а мисля, че и той се радваше да ме види. Говорихме с часове — нищо важно, наистина.

— Чу ли, че ще се женя? — каза той по-късно.

— Не — изненадах се.

Мислех, че се шегува. Но той се поизправи в леглото, бръкна в нощното шкафче и извади снимка, която ми показа. Синеока блондинка, облечена с вкус, с тяло като на Марион.

— Хубава е.

— Глупава е — избухна Франсис. — Мразя я. Знаеш ли как я нарича братовчед ми? Черната дупка.

— Защо?

— Защото когато влезе в стаята, разговорът изчезва.

— Тогава защо ще се жениш за нея?

Не ми отговори веднага.

— Виждах се с един човек. Адвокат. Малко пие, но няма проблем. Замина за Харвард. Ще го харесаш. Казва се Ким.

— И?

— Дядо ми разбра. По най-мелодраматичния начин, който можеш да си представиш.

Взе цигара. Трябваше да му я запаля, заради ръцете. Беше наранил едно от сухожилията, свързващо палеца му.

— И — продължи, издухвайки облак дим — трябва да се оженя.

— Или?

— Или дядо ми ще ме остави без пукнат цент.

— Не можеш ли да се справиш сам?

— Не.

Каза го с такава увереност, че това ме раздразни.

— Аз се справям — казах.

— Но ти си свикнал.

Точно тогава вратата на стаята му се отвори. Беше сестра — не болнична, а друга, наета от майка му.

— Господин Абърнати! — каза тя весело. — Имате посетител!

Франсис затвори очи, а после ги отвори.

— Тя е — каза той.

Сестрата се отдръпна. Спогледахме се.

— Франсис, не го прави.

— Трябва.

Вратата се отвори и блондинката от снимката, цялата грейнала, влезе с валсова стъпка, бе облечена с розов пуловер с изтъкани по него снежинки, а косата й бе вързана отзад с розова панделка. Всъщност беше доста хубава. Беше се натоварила с подаръци, сред които имаше плюшено мече, желирани бонбони в целофан, броеве на „Атлантик мънтли“, „Ескуайър“. Боже мой, от кога Франсис четеше списания?

Приближи се до леглото и бързо го целуна по челото.

— Виж, скъпи — обърна се тя към него, — нали бяхме решили да не пушим.

За моя изненада изтръгна цигарата от пръстите му и я загаси в пепелника. После погледна към мен и отново грейна в усмивка.

Франсис прокара превързаната ръка през косата си.

— Присила — каза той безизразно, — това е моят приятел Ричард.

Сините й очи се разшириха.

— Здравей! Толкова много съм слушала за теб!

— И аз за теб — отвърнах вежливо.

Тя си придърпа един стол до леглото на Франсис, седна, мила и все така усмихваща се.

И сякаш като по магия разговорът секна.

Камила се появи в Бостън на другия ден, тя също бе получила писмо от Франсис.

Дремех в стола край леглото. Четях на Франсис „Нашият общ приятел“ — сега като се замисля, бе странно каква голяма част от времето ми с Франсис в бостънската болница приличаше на времето, прекарано от Хенри с мен във Върмонт. Събудих се от изненаданото възклицание на Франсис. Когато я видях да стои на фона на потискащата бостънска светлина, помислих, че сънувам.

Изглеждаше по-стара. Бузите й бяха малко по-хлътнали. Косата й бе различна, подстригана късо. Бях започнал да мисля и за нея като за призрак, без да го осъзнавам; но да я видя, изнурена, но все така красива, от плът и кръв! Сърцето ми подскочи толкова радостно и буйно, че щях да се пръсна, помислих, че ще умра на място.

Франсис седна в леглото и протегна ръце.

— Скъпа. Ела тук.

Тримата прекарахме заедно в Бостън четири дни. През цялото време валеше. Франсис излезе от болницата на втория ден, който по случайност се оказа Заговезни.

Никога не бях идвал в Бостън, мислех си, че прилича на Лондон, който също никога не бях виждал. Сиво небе, къщи с червени тухли и китайски магнолии в мъглата. Камила и Франсис искаха да отидат на литургия, придружих ги. Църквата бе претъпкана и ветровита. Отидох до олтара с тях, за да се поклоня, тътрех се с поклащащата се редица. Свещеникът бе прегърбен, облечен в черно и много стар. Направи с палец кръстен знак на челото ми. „Защото пръст си и в пръст ще се превърнеш.“202 Отново се изправих, когато дойде време за причастието, но Камила ме хвана за ръката и бързо ме издърпа. Тримата останахме на местата си, докато пейките се опразниха и дългата и тътреща се редица отново се насочи към олтара.

* * *

— Знаеш ли — каза Франсис, когато излизахме, — веднъж направих грешката да попитам Бъни дали някога се е замислял за Греха.

— Какво ти отговори? — попита Камила.

Франсис изсумтя.

— Каза „Не, разбира се, че не. Не съм католик.“

Прекарахме целия следобед в тъмен малък бар на Бойлстън стрийт, пушехме и пиехме ирландско уиски. Разговорът се завъртя към Чарлс. Оказа се, че през изминалите няколко години е гостувал от време на време в дома на Франсис.

— Преди две години Франсис му зае доста пари — каза Камила. — Много мило постъпи, но не трябваше да го прави.

Франсис сви рамене и допи уискито в чашата. Беше ясно, че темата го кара да се чувства неудобно.

— Така исках.

— Никога няма да ти ги върне.

— Добре.

Изгаряше ме любопитство.

— Къде е Чарлс?

— Кара я някак си — каза Камила. Беше ясно, че и тя се чувстваше неловко от темата. — За кратко работи за чичо ми. После свиреше на пиано в един бар, но както можеш да си представиш, не се получи много добре. Баба ни щеше да се побърка. Най-накрая накара чичо да му каже, че или ще се стегне, или ще трябва да се изнесе от къщата. Той избра втория вариант. Нае си стая в града и продължи да работи в бара. Но накрая го уволниха и се принуди да се прибере вкъщи. Точно тогава започна да идва тук. Беше много мило от твоя страна — обърна се тя към Франсис, — да му отделяш толкова внимание.

Той гледаше надолу към чашата си.

— Няма проблем.

— Беше много добър с него.

— Той ми беше приятел.

— Франсис — каза Камила — му зае пари, за да се настани в клиника. Болница. Но той издържа само около седмица. Избяга с някаква тридесетгодишна жена, с която се запознал в отделението за алкохолици. Два месеца нямаше ни вест, ни кост от тях. Най-накрая съпругът на жената…

— Тя е била женена?

— Да. Имаше и дете. Малко момче. Както и да е. Та, най-накрая съпругът наел частен детектив, който ги открил в Сан Антонио. Живеели в някакво ужасно място, дупка. Чарлс миел чинии в закусвалня, а тя… ами не знам какво е правела тя. И двамата били в доста лошо състояние. Но нито един от тях не искал да се върне вкъщи. Казали, че са много щастливи.

Направи пауза, за да отпие.

— И? — попитах аз.

— Все още са там. В Тексас. Но вече не са в Сан Антонио. За малко са били в Корпус Кристи. Последно чухме, че са се преместили в Галвестън.

— Той обажда ли се изобщо?

Настъпи дълго мълчание. Най-накрая тя каза:

— Всъщност с Чарлс вече не си говорим.

— Изобщо?

— Не, никак — отново отпи от уискито. — Това разби сърцето на баба ни.

В дъждовния залез тръгнахме към дома на Франсис през парка. Лампите бяха запалени.

Съвсем неочаквано Франсис каза:

— Знаете ли, че все очаквам Хенри да се появи.

Леко се разстроих от това. Не бях го споменал, но и аз си мислех същото. Нещо повече, откакто бях пристигнал в Бостън, все зървах хора, които вземах за него — тъмни фигури, профучаващи в таксита, хлътващи в офис сгради.

Мисля, че го видях, когато лежах във ваната — каза Франсис. — Кранът течеше, имаше кръв навсякъде из проклетата баня. Струва ми се, че го видях да стои там, облечен в халата, онзи с джобовете, в които държеше цигарите си и какво ли още не. Бе застанал до прозореца, с гръб, полуизвърнат и ми каза наистина отвратено: „Е, Франсис, надявам се сега да си щастлив.“

Продължихме да вървим. Мълчахме.

— Странно е — продължи Франсис. — Доста време ми трябваше, за да повярвам, че наистина е мъртъв. Искам да кажа… знам, че няма начин как да изфабрикува смъртта си, но нали се сещате, ако има някой, който да намери начин да се върне, това ще е той. Малко като Шерлок Холмс е, с падането във водопада Райхенбах. Все очаквам да разбера, че всичко е било номер, че ще се появи всеки миг с някакво много засукано обяснение.

Минавахме по един мост. Жълти серпантини от светлината на уличните лампи потреперваха ярко в мастилената вода.

— Може би наистина си го видял — казах аз.

— Какво искаш да кажеш?

— Аз също мисля, че го видях — отговорих след дълга и замислена пауза. — В стаята ми. Когато бях в болницата.

— Знаеш какво би казал Джулиан — каза Франсис. — Призраците съществуват. Хората по цял свят винаги са го знаели. А ние вярваме в тях толкова, колкото е вярвал и самият Омир. Само че сега ги нарича с различни имена. Памет. Несъзнателното.

— Имате ли нещо против да сменим темата? — съвсем неочаквано попита Камила. — Моля ви?

Камила трябваше да замине в петък сутринта. Каза, че баба й не била добре и трябвало да се връща. Аз трябваше да се връщам в Калифорния чак на другата седмица.

Стоях с нея на перона, тя бе нетърпелива, нервно потупваше с крак и се навеждаше напред, за да погледне релсите. Стори ми се, че не бих могъл да понеса заминаването й. Франсис бе зад ъгъла, купуваше й книга, която да чете във влака.

— Не искам да си заминаваш — казах.

— Аз също не искам.

— Тогава недей.

— Трябва.

Стояхме, загледани един в друг. Валеше. Тя ме погледна с очите си с цвят на дъжд.

— Камила, обичам те. Нека се оженим.

Отговорът й сякаш се проточи в безкрайността. Най-накрая проговори:

— Ричард, знаеш, че не мога да го направя.

— Защо?

— Не мога. Не мога просто да реша и да замина за Калифорния. Баба е стара. Вече не може да се справя сама. Трябва някой да се грижи за нея.

— Добре, да забравим за Калифорния. Ще се преместя на изток.

— Ричард, не можеш. Ами дисертацията ти? Университета?

— Не ми пука за университета.

Стояхме дълго и се гледахме в очите. Най-накрая тя отмести поглед.

— Трябва да видиш как живея сега, Ричард. Баба никак не е добре. Едва успявам дори само да се грижа за нея, а и тази голяма къща… Нямам нито един приятел на моята възраст. Не помня дори кога за последно съм чела книга.

— Мога да ти помогна.

— Не искам да ми помагаш — вдигна глава и ме погледна, взорът й ме удари силно и сладко, като инжекция с морфин.

— Ако искаш, ще падна на колене — казах. — Наистина ще го направя.

Тя затвори очи, тъмни клепачи с тъмни сенки под тях, наистина бе остаряла и вече не бе онова момиче със стрелкащ се поглед, в което се бях влюбил, но това не я правеше по-малко красива. Сега бе красива по начин, който не толкова възбуждаше сетивата ми, колкото разкъсваше сърцето ми.

— Не мога да се омъжа за теб — каза тя.

— Защо?

Помислих, че ще каже „Защото не те обичам“, което повече или по-малко би отговаряло на истината, но за моя изненада, тя отвърна:

— Защото обичам Хенри.

— Хенри е мъртъв.

— Въпреки това. Все още го обичам.

— Аз също го обичах — казах.

За миг си помислих, че се е разколебала. Но тогава тя погледна встрани и отвърна:

— Знам, че го обичаше. Но това не е достатъчно.

Дъждът остана с мен през целия път обратно до Калифорния. Знаех, че едно внезапно отпътуване би било прекалено. Ако трябваше да напусна Изтока, трябваше да го направя постепенно, затова наех кола и карах, карах, докато накрая природата не се промени и вече бях в Средния запад, а дъждът бе единственото, което бе останало от прощалната целувка на Камила. Дъждовни капки по предното стъкло и радиостанции, които идват и си отиват. Неприветливи царевични ниви сред онези сиви, огромни пространства. Вече веднъж се бях сбогувал с нея, но трябваше да положа всички сили, за да се сбогувам отново и за последен път да се обърна като нещастния Орфей, за последен поглед назад към призрака на единствената му любов и със същия удар на сърцето да я загубя завинаги: hinc illae lacrimae, затова са и сълзите203.

Предполагам, не ми остава нищо друго освен да ви разкажа какво се случи, поне доколкото ми е известно, с другите участници в нашата история.

Може да е странно, но Клоук Рейбърн записа да учи право. Сега е младши сътрудник по сливания и покупки в „Милбанк Туийд“ в Ню Йорк, където — това е интересно — Хю Коркоран наскоро стана съдружник. Говори се, че Хю го уредил с работата. Това може да е вярно, може и да не е, според мен обаче е истина, тъй като Клоук със сигурност не се е отличил на нито едно място, където е кандидатствал. Сега живее недалеч от Франсис и Присила, на „Лексингтън“ и Осемдесет и първа улица. Между другото Франсис има невероятен апартамент, бащата на Присила, който е в търговията с недвижими имоти, им го подарил за сватбата. Франсис, който все така има проблеми със съня, казва, че от време се засичат по малките часове на нощта, когато и двамата си купували цигари от корейския магазин.

Джуди Пуви е нещо като малка знаменитост. Дипломиран инструктор по аеробика, редовно се появява заедно с цял орляк мускулести красавици по кабелната телевизия в предаването „Мощни движения!“

След колежа Франк и Джъд се сдружиха и купиха „Фармърс Ин“, който се превърна в най-популярния бар на Хампдън. Предполага се, че въртят добра търговия. Много бивши възпитаници на Хампдън работят за тях, в това число Джак Тайтелбаум и Руни Уейн, както пише в една скорошна редакционна статия в списанието на колежа.

Някой ми каза, че Брам Джързи бил станал „барета“, но не съм склонен да го вярвам.

Жорж Лафорг все още преподава в катедрата по литература и езици в Хампдън, откъдето враговете му все още не са успели да го изпъдят.

Доктор Роланд се е оттеглил вече от активна дейност. Живее в град Хампдън, публикува книга със снимки на колежа през годините, която го направи търсен събеседник в различните клубове из града. Той едва не стана причина да не ме допуснат до дипломиране, като ми написа блестяща препоръка, в която непрекъснато ме наричаше „Джери“.

Котката, която Чарлс бе намерил, се оказа учудващо добър домашен любимец. През лятото се сприятели с братовчедката на Франсис Милдред, а през есента се премести с нея в Бостън, където и досега живее, управлява целия апартамент от десет стаи на „Ексетър стрийт“ и се подвизава под името „Принсес“.

Марион се омъжи за Брейди Коркоран. Живеят в Таритаун, Ню Йорк, откъдето Брейди лесно стига до града. Двамата имат бебе, момиче, което е и първото момиче, родено в рода Коркоран, от поколения насам. Според Франсис господин Коркоран е напълно луд по нея като изключим другите му деца, внуци и домашни любимци. Кръстиха я Мери Катрин, име, което използват все по-рядко и по-рядко, тъй като по известни само на тях причини, семейство Коркоран решиха да я наричат с прякора „Бъни“.

От време на време се чувам със Софи. Наранила си е крака и известно време не работи с танцовата трупа, но наскоро получи голяма роля в нова постановка. Понякога излизаме на вечеря. В повечето случаи, когато тя се обади късно през нощта и иска да говорим за проблемите с приятелите й. Харесвам Софи. Предполагам, бихте казали, че тя е най-добрата ми приятелка. Но някак си никога няма да й простя, че ме накара да се върна обратно в това забравено от Бога място.

Не съм виждал Джулиан от онзи следобед в кабинета му с Хенри. Франсис преодоля невероятни трудности, докато успее да се свърже с него няколко дни преди погребението на Хенри. Каза, че Джулиан сърдечно го поздравил, изслушал вежливо новините за кончината на Хенри и казал:

— Оценявам жеста, Франсис. Но се боя, че наистина няма какво повече да направя там.

Преди година Франсис повторно ми съобщи за слуха, че Джулиан бил назначен за кралски възпитател на престолонаследника на Суаориланд, някъде в Източна Африка, който впоследствие разбрахме, че е пълна измишльотина. Но колкото и лъжлива да бе тази история, тя започна съвсем отделен живот в моето въображение. Каква по-добра съдба за Джулиан от тази някой ден да бъде властта зад трона на Суаори, какво по-добре от това да превърне своя ученик в крал-философ? (Принцът от измислицата бе само на осем. Чудя се какъв бих бил сега, ако бях попаднал в ръцете на Джулиан, когато бях едва осемгодишен.) Ще ми се да мисля, че може би като Аристотел той щеше да отгледа мъж, който да покори света.

От друга страна, както казва Франсис, може би не.

Не знам какво се случи с агент Давънпорт, предполагам, че все още живее в Нашуа, Ню Хемшър. Детектив Скиола е мъртъв. Починал преди около три години от рак на белите дробове. Разбрах го от съобщение за заупокойна служба, което видях късно през нощта по телевизията. На него се виждаше изправеният, слаб, излязъл сякаш изпод перото на Данте Скиола, на фона на черен екран.

— Когато видите това съобщение, ще съм мъртъв.

В съобщението той каза и още, че не кариерата му в полицията го е убила, а двете кутии цигари на ден. Видях го в три сутринта, бях сам в апартамента си, телевизорът бе чернобял и имаше доста смущения. Бял шум и снеговалеж. Сякаш говореше на мен, право от телевизора. За миг бях обзет от дезориентация и паниката ме сграбчи. Можеше ли призрак да се въплъти през дължината на вълните, електрическите точки и кинескопа? Какво всъщност са мъртвите, ако не вълни и енергия? Светлина, идваща от мъртва звезда?

Това между другото е израз на Джулиан. Помня от една негова лекция върху „Илиада“, когато Патрокъл се явява в съня на Ахил. Има един трогателен откъс, в който Ахил, преизпълнен с радост от появата на призрака, се опитва да прегърне своя стар приятел. Но той изчезва.

— Мъртвите ни се явяват в сънищата — каза Джулиан, — защото само по такъв начин могат да ни накарат да ги видим. Онова, което виждаме е само един образ, дошъл от много далеч, светлина, идваща от мъртва звезда…

Което пък ми напомня за нещо, което сънувах преди няколко седмици.

Бях се озовал в непознат и пуст град, стар град като Лондон. Населението му бе изчезнало заради война или епидемия. Беше нощ, улиците са тъмни, бомбардирани, изоставени. Дълго се щурах безцелно край разрушени паркове, взривено убежище, празни парцели, погълнати от плевели и срутили се блокове, а ръждясалите им подпори се подаваха отстрани като ребра. Но тук-там, пръснати между безлюдните черупки на достолепните стари обществени сгради, виждам нови, които са свързани с футуристични алеи, осветени отдолу. От руините се издигат дългите, студени образи на модерната архитектура, фосфоресциращи и зловещи.

Влязох в една от тези нови сгради. Май беше лаборатория или музей. Стъпките ми отекваха по настлания с плочки под. Имаше група мъже, всички пушеха лули и се бяха събрали около стъклена витрина, която проблясваше в сумрака и осветяваше по вампирски лицата им изотдолу.

Приближих се. Във витрината имаше машина, която бавно се въртеше на поставка, машина, чиито метални части влизаха, излизаха и се събираха, за да създадат нови образи. Храм на инките… щрак, щрак, щрак… Пирамидите… Партенона. Историята се нижеше пред очите ми и се променяше всяка секунда.

— Мислех си, че ще те открия тук — каза един глас до лакътя ми.

Беше Хенри. В сумрака безстрастният му поглед не трепваше. Над ухото му, под телената рамка на очилата, виждах барутния нагар и тъмната дупка в дясното слепоочие.

Не бях кой знае колко изненадан да го видя, но се радвах.

— Знаеш ли — казах му, — всички казват, че си мъртъв.

Той се загледа надолу към машината. Колизеят… щрак, щрак, щрак… Пантеонът.

— Не съм мъртъв. Само имам известни проблеми с паспорта.

— Моля?

Той се изкашля.

— Движенията ми са ограничени. Вече нямам право да пътувам толкова свободно, колкото бих искал.

Света София. „Сан Марко“ във Венеция.

— Какво е това място? — попитах го.

— Боя се, че тази информация е засекретена.

Огледах се любопитно. Явно бях единственият посетител.

— Отворено ли е за всички? — попитах.

— Не, принципно не е.

Погледнах го. Имаше толкова много неща, които исках да го попитам, толкова много, които да му кажа. Но някак си знаех, че не бе време за това, а и дори да беше, не това бе най-важното.

— Щастлив ли си тук? — казах накрая.

Замисли се за миг.

— Не особено. Но и ти не си много щастлив там, където си.

„Василий Блажени в Москва“. Катедралата в Шартр. Солсбъри и Амиен. Погледна часовника си.

— Надявам се, че ще ме извиниш, но закъснявам за среща.

Обърна се и си тръгна. Гледах как гърбът му се отдалечава надолу по дългия и блестящ коридор.

Бележки

1

Възможната липса на очилата е препратка към едно от най-печално известните престъпления в историята на САЩ. На 21 май 1924 г. в Чикаго е убит четиринадесетгодишният Боби Франкс, малко по-късно в процеса на разследването са арестувани и обвинени в неговото убийство двама от съучениците му — Нейтън Леополд и Ричард Льоб. Двамата изключително надарени и произхождащи от богати семейства младежи са искали да извършат „идеалното престъпление“ и да се измъкнат. Намерените на местопрестъплението очила, принадлежащи на Нейтън Леополд, едва не пращат и двамата малолетни престъпници на бесилото. — (Бел.прев.)

(<< back)

2

„За мен. Историята на една от моите лудости.“, „Един сезон в ада“, Артюр Рембо. — (Бел.прев.)

(<< back)

3

Quod erat demonstrandum (лат.) — което и трябваше да се докаже. — (Бел.прев.)

(<< back)

4

„Изгубеният рай“, Джон Милтън, прев. Ал. Шурбанов, изд. „Народна култура“, София, 1981 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

5

Лицей — така в Западния свят наричали школата на Аристотел. — (Бел.прев.)

(<< back)

6

Дъглас, лорд Алфред (1870-1945), поет и приятел на Оскар Уайлд. — (Бел.прев.)

(<< back)

7

Монтескиу-Фезансак, граф Робер дьо (1855-1921), писател и поет символист, покровител на хора на изкуството като Дега, Моро, Верлен, Маларме, Копе и Уистлър. Ако външният вид и хомосексуалните подвизи на барон Жак Досан са прототип на барон Паламед дьо Шарлюс от поредицата на Марсел Пруст „В търсене на изгубеното време“, то графът е припознат от елегантния свят на Париж в арогантността, маниеризма и безочливостта на героя. — (Бел.прев.)

(<< back)

8

De rigueur (фр.) — „наложително“. — (Бел.прев.)

(<< back)

9

Джон Филип Суса (1854–1932 г.) — известен като „краля на маршовете“, американски композитор и диригент, автор на много от най-популярните американски маршове. — (Бел.ред.)

(<< back)

10

У. К. Фийлдс (1880–1946 г.) — американски комедиен актьор. — (Бел.ред.)

(<< back)

11

Диалект, който се отличава с това, че говорещите го силно стискат зъбите си при изговаряне на думите. — (Бел.прев.)

(<< back)

12

(гр.). За Картаген — (Бел.ред.)

(<< back)

13

Търстън Хауъл — герой от популярния телевизионен сапунен сериал „Островът на Гилиган“, излъчван за първи път от 1964 до 1967 г. — (Бел.ред.)

(<< back)

14

Основните модели при мъжките обувки са „Ришельо“ и „Дерби“, разликата е в начина на връзване — при първите отворите за промушване на връзките са пробити направо върху горната част на обувката, а при вторите се намират на отделни ивици кожа, пришити от двете страни на горната част на обувката. — (Бел.прев.)

(<< back)

15

Пипин Къси (715–768), син на Шарл Мартел, крал на Франция от 751 г., родоначалник на династията на Каролингите. — (Бел.прев.)

(<< back)

16

Вид горчиво портокалово дърво; бергамотовото масло се използва в парфюмерията, а настърганите кори на плодовете му се смесват с черен китайски чай, за да създадат един от най-популярните видове — ърл грей. — (Бел.прев.)

(<< back)

17

„Енеида“, книга III, Публий Вергилий Марон. — (Бел.прев.)

(<< back)

18

„Сбогом, Колумбе“, книгата на Филип Рот, публикувана през 1959 г. разказва за еврейско семейство от средната класа. — (Бел.прев.)

(<< back)

19

На доста вулгарен латински „Ще спиш ли с мен?“. — (Бел.прев.)

(<< back)

20

(фр.) — умение, ловкост. — (Бел.прев.)

(<< back)

21

Старогръцки, използван от 300 г. пр.Хр. до 300 сл.Хр.; оригиналният език на Новия Завет; нарицателно за Новия Завет на същия език. — (Бел.прев.)

(<< back)

22

Плотин (204–270) — древногръцки философ, най-видният представител на неоплатонизма. — (Бел.прев.)

(<< back)

23

Робърт бърка, „еклога“ означава първоначално избрани съчинения или подбрани откъси. С второто си значение — на „стихотворен жанр с пасторален характер“, думата е използвана за обозначаване на „Буколиките“, написани от Вергилий по почина на Теокрит. Съчиненията на Плотин са наречени „Енеади“, т.е. „Деветки“, подредени от ученика му Порфирий в шест групи от по девет свитъка. — (Бел.прев.)

(<< back)

24

Гръцко наименование на фуриите, хтонически демони като харпиите, които приемат образа на кучета и змии; оръдия на божието отмъщение за човешките грехове, като преследват хората, всявайки страх в сърцата им. — (Бел.прев.)

(<< back)

25

„Агамемнон“, Есхил, прев. Ал. Ничев, изд. „Народна култура“, София, 1967 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

26

Ямбът се състои от къса и дълга сричка, а тримакърът от три дълги. — (Бел.прев.)

(<< back)

27

Пиеро да Медичина е бил прочут интригант, посял раздори между князете, с чието приятелство и доверие се ползвал. — (Бел.прев.)

(<< back)

28

В песен XXVIII от своя „Ад“ Данте наказва сеячите на граждански и религиозни раздори на земята: „В лицето грозно обезобразен,/ с прорязана посред средата бърна/ от нос и от едно ухо лишен…“, песен XVIII, „Ад“, Данте, прев. К. Величков, изд. на сп. „Художник“, София, 1906 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

29

Терцина (от ит. terzina от terzia rima — трета рима) — вид строфа, съставена от три стиха, изгражда се от тройна кръстосана верижна рима; средният стих на всяка терцина се римува с двата крайни стиха на следващата терцина. — (Бел.прев.)

(<< back)

30

(фр.) — вкупом. — (Бел.прев.)

(<< back)

31

Трагедия от Еврипид (485–406 пр.Хр.), другото име на вакханките е „менади“, т.е. „безумствалите, буйните“, символизират любовното опиянение, желанието да се отдадат изцяло на бога. — (Бел.прев.)

(<< back)

32

„Кристин“ е роман от Стивън Кинг, в който гимназистът Арни Кънингам се „влюбва“ в яркочервен плимут от 1968 година. — Бел.пр.

(<< back)

33

„Мечта на колела“ е роман от Ян Флеминг за ексцентричен учен, който създава необикновен автомобил. — (Бел.прев.)

(<< back)

34

Коктейл от водка, портокалов ликьор и лимонов сок. — (Бел.прев.)

(<< back)

35

Езикът на теравадинския будизъм. — (Бел.прев.)

(<< back)

36

(фр.) непретенциозни — (Бел.ред.)

(<< back)

37

„Поло Лаундж“ е известен ресторант в хотел „Бевърли Хилс“. — (Бел.прев.)

(<< back)

38

Пепър, Артър Едуард (1925–1982) — американски джазмен, алт саксофонист, един от водещите в джаза на Западния бряг, заедно с Чет Бейкър и Джери Мълиган. — (Бел.прев.)

(<< back)

39

„Езикови школи Бърлиц“ по името на основателя си Максимилиан Бърлиц, създадени през 1878 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

40

Един от прякорите в САЩ за Мисури, името е свързано с легендата, че по време на миньорски стачки в Колорадо, собствениците на мини вкарват работна ръка от Мисури, миньорите не познавали техниките в съседния щат и началниците на смяна започнали да казват „Този човек е от Мисури, трябва да му покажеш.“ — (Бел.прев.)

(<< back)

41

Джоуит, Бенджамин (1817-1893) — английски учен и теолог, известен с преводите и коментарите към Платоновата „Република“ и „Политика на Аристотел“. — (Бел.прев.)

(<< back)

42

Рузвелт, Теодор (1858–1919) — двадесет и шести президент на Съединените щати, известен като голям ловец на едър дивеч, по време на Испано-американската война повел конницата срещу испанските войски на хълма Сан Хуан. — (Бел.прев.)

(<< back)

43

Песен на Ричард Роджърс. — (Бел.прев.)

(<< back)

44

(исп.) „хайде“. — (Бел.прев.)

(<< back)

45

„Веселият“ („L’Allegro“) и „Замисленият“ („Il Penseroso“) — пейзажни поеми от Джон Милтън. — (Бел.прев.)

(<< back)

46

Ранчото Ла Бреа се намира в сърцето на Лос Анджелес, известно като едно от най-големите находища на фосили от растения от Ледената епоха. — (Бел.прев.)

(<< back)

47

Бейкър, Жозефин (1908-]975), родена Фрида Джоузефин Макдоналд, американска танцьорка, певица и актриса от афро-американски произход, известна като „Черната Венера“. — (Бел.прев.)

(<< back)

48

Корели, Мери (1855–1924) незаконна дъщеря на прочутия шотландски пост и автор на песни доктор Чарлс Макей, една от най-четените авторки за времето си, но подлагана на сериозни критики от страна на литературния елит заради прекалено мелодраматичния си и сантиментален начин на писане. — (Бел.прев.)

(<< back)

49

„Братята Роувър“ — поредица от приключенски детски книги за братята Том, Сам и Дик Роувър, за периода от 1899 до 1926 г. са публикувани тридесет заглавия. — (Бел.прев.)

(<< back)

50

Пенант, Томас (1726–1798) уелски натуралист и антиквар, автор на книги за пътешествията си из Шотландия и Уелс; томовете, които вижда Ричард са „Пътешествие от Честър до Лондон“, публикувани през 1782 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

51

Комична опера от популярните през Викторианската епоха Уилям Гилбърт и Артър Съливан. — (Бел.прев.)

(<< back)

52

Популярна приключенска поредица, чийто първи том се появява пред 1904 г., последният е през 1979 г., общият брой на книгите е 72. — (Бел.прев.)

(<< back)

53

Зигфелд, Флоренц (1869–1932), известен бродуейски импресарио, прочут с поредицата си от пищни спектакли под името „Лудостите на Зигфелд“ — (Бел.прев.)

(<< back)

54

Популярна песен по текст на поета Робърт Бърнс, бълг. прев. Владимир Свинтила. — (Бел.прев.)

(<< back)

55

(гр.) кръгло здание от класическата епоха. — (Бел.прев.)

(<< back)

56

Уайт, Станфърд (1853–1906) американски архитект, проектите му са въплъщение на „американския ренесанс“. — (Бел.прев.)

(<< back)

57

Грифит, Дейвид Уорк (1875–1948), американски режисьор, най-известен с филма си „Раждането на една нация“. Де Мил, Сесил Блаунт (1881–1959) един от най-преуспелите създатели на филми през първата половина на XX в. — (Бел.прев.)

(<< back)

58

Келтски племена, населяващи Британските острови преди нашествието на римляните. — (Бел.прев.)

(<< back)

59

Дъдли, Робърт, първи граф на Лестър (1532–1588), дългогодишен фаворит на Елизабет I. — (Бел.прев.)

(<< back)

60

Елизабет I съсредоточава войските си пред крепостта Тилбъри, за да попречи на испанските войски да достигнат Лондон, след като дебаркират в Кент. — (Бел.прев.)

(<< back)

61

Деверьо, Робърт, втори граф на Есекс (1566–1601) фаворит на Елизабет I, през 1601 г. се опитва да направи държавен преврат, арестуван е, осъден за държавна измяна и екзекутиран в Тауър. — (Бел.прев.)

(<< back)

62

Поема от Томас Стърнз Елиът (1888–1965), прев. В. Свинтила, изд. Захарий Стоянов, София, 2002 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

63

„Мислите й, безцелни в началото, бродеха без път, както нейната хрътка, която обикаляше на кръгове из полето…“, „Мадам Бовари“, Гюстав Флобер, прев. Константин Константинов, изд. „Народна култура“, София, 1984 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

64

Роман на английския автор Сакс Ромър (1883–1959) от криминалната поредица за доктор Фу Манчу, който е „кралят на престъпниците“ и се бори да унищожи Западната цивилизация. — (Бел.прев.)

(<< back)

65

(фр.) — тютюнопродавница. — (Бел.прев.)

(<< back)

66

(фр.) — Мари бе занесла зеленчуците на брат си. — (Бел.прев.)

(<< back)

67

Сутрешен коктейл против махмурлук от сурово яйце, малко бренди или уиски, доматен сок, устършърски сос, сол и черен пипер. Жълтъкът трябва да се запази цял, а преди изсипването на съставките, чашата се облива със зехтин. — (Бел.прев.)

(<< back)

68

(лат.) — „Свърши се!“, Йоан 19:30, последните думи на Иисус Христос на кръста, използвани са и от Кристофър Марлоу в трагедията му „Доктор Фауст“, когато героят приключва сделката с Мефистофел. — (Бел.прев.)

(<< back)

69

Известна в САЩ марка болкоуспокояващи, съдържащи парацетамол. — (Бел.прев.)

(<< back)

70

„Киванис Интернешънъл“ — благотворителна организация, чиято цел е да „служи на децата по света“. — (Бел.прев.)

(<< back)

71

„Лей-зи-бой“ — американска фирма, производител на мебели. — (Бел.прев.)

(<< back)

72

(лат.) сами по себе си. — (Бел.прев.)

(<< back)

73

(ит.) „Говорим италиански“. — (Бел.прев.)

(<< back)

74

(фр.) богатство — (Бел.прев.)

(<< back)

75

Уолтън, Айзък (1593–1683) — английски писател, автор на „Съвършеният рибар“. — (Бел.прев.)

(<< back)

76

(фр.) — съвършено, идеално. — (Бел.прев.)

(<< back)

77

Брук, Рупърт (1887–1915) — английски поет, загинал по време на Първата световна война. — (Бел.прев.)

(<< back)

78

Мюзикъл на Алън Лърнър и Фредерик Лоу. — (Бел.прев.)

(<< back)

79

Статуя на император Октавиан Август, от вилата на Ливия в Прима Порта, открита през 1863, понастоящем се намира в колекцията на Ватиканския музей. — (Бел.прев.)

(<< back)

80

(ит.) — грешен правопис на думата „pensione“ (пансион) — (Бел.прев.)

(<< back)

81

Монументален фонтан или голям резервоар, богато украсен и посветен на нимфите. — (Бел.прев.)

(<< back)

82

Горещо помещение в бански комплекс. — (Бел.прев.)

(<< back)

83

Студено помещение в бански комплекс. — (Бел.прев.)

(<< back)

84

Братята Осбърт и Сачи Ситуел, и сестра им Идит Ситуел създават литературен и артистичен кръг в Лондон, през периоди от 1916 до 1930 години. — (Бел.прев.)

(<< back)

85

(исп.) — Добър ден. — (Бел.прев.)

(<< back)

86

Цитат от песен, посветена на американския флаг. — (Бел.прев.)

(<< back)

87

Дюи, Мелвил (1851–1931) създател на Десетичната система на Дюи, която използва определени кодове за даден клас книги, последвани от десетична точка и допълнителни цифри. — (Бел.прев.)

(<< back)

88

Конгресната библиотека във Вашингтон използва система, разработена от Хърбърт Пътнам, базирана е на 26 букви от латинската азбука. — (Бел.прев.)

(<< back)

89

(фр.) — Никакъв отговор. — (Бел.прев.)

(<< back)

90

Американска авиокомпания. — (Бел.прев.)

(<< back)

91

Касиди, Бъч (1866–1908/1909), роден Робърт Лирой Паркър, известен американски престъпник, през 1908 или 1909 година загива заедно със Сънданс Кид в Боливия. — (Бел.прев.)

(<< back)

92

Менгеле, Йозеф (1911–1979), нацистки военнопрестъпник, лекар, лично извършвал медицински експерименти върху затворници в Аушвиц, лагерниците го наричали „Ангелът на смъртта“. — (Бел.прев.)

(<< back)

93

Борман, Мартин (1909–1945) личен секретар на Адолф Хитлер, според слуховете избягал в Южна Америка, през 1999 г. скелетът му е открит в Запазен Берлин. — (Бел.прев.)

(<< back)

94

(англ.) прасето купонджия. — (Бел.прев.)

(<< back)

95

(гр.) „Народът. Варварите.“ Гърците противопоставят „народът, жителите на полиса“ на „чужденците, варварите“. При употребата си в английския език думите hoi polloi добиват отрицателна и пренебрежителна отсянка, каквато в оригиналния език не съществува. — (Бел.прев.)

(<< back)

96

Арто̀, Антонен (1986–1948), френски драматург, актьор и режисьор, създател на „Театъра на жестокостта“, известен със своите песимистични възгледи за живота. — (Бел.прев.)

(<< back)

97

(нем.) като крадец в нощта. — (Бел.прев.)

(<< back)

98

Герои от романа на Джеймс Матю Вари „Питър Пан“. — (Бел.прев.)

(<< back)

99

(гр.) безумие, сливащо бога и поклонника. — (Бел.прев.)

(<< back)

100

(гр.) мист, участник в мистериите. — (Бел.прев.)

(<< back)

101

Името Пития, свързано със змията Питон, се дава на пророчицата в Делфи. — (Бел.прев.)

(<< back)

102

(гр.) бука. „отвеждане в планината“, нощна церемония на дионисиевите жени. — (Бел.прев.)

(<< back)

103

Жезълът на Дионис. — (Бел.прев.)

(<< back)

104

(лат.) „Печално е да те хванат.“, Хораций, „Сатири“, книга 1, 2, 134. — (Бел.прев.)

(<< back)

105

(фр.) прозореца, стола. — (Бел.прев.)

(<< back)

106

(фр.) „Чувствам се като Елен Келер, приятелю.“ — Случаят на Елен Келер е известен в медицината, тя е родена незряща, глуха и няма, от 1880 г. може да разчита само на две от сетивата си — допир и мирис. — (Бел.прев.)

(<< back)

107

Филм на Алфред Хичкок от 1939 г., в който главният герой се опитва да помогне на агент от контраразузнаването и се забърква в страшни истории. — (Бел.прев.)

(<< back)

108

Банши — женски дух от ирландския фолклор, който с воя си предупреждава за наближаваща смърт. — (Бел.прев.)

(<< back)

109

Ядене на сурово месо. — (Бел.прев.)

(<< back)

110

(гр.) „привет“ — (Бел.прев.)

(<< back)

111

(лат.) — „пакостлив заек“ — (Бел.прев.)

(<< back)

112

Буквално „наострил уши“, но и цитат от Вергилий, „Енеида“, 1152. — (Бел.прев.)

(<< back)

113

Американски рок състав, създаден през 1965 г. в Сан Франсиско. — (Бел.прев.)

(<< back)

114

„Да заспя — да не живея!“, XXX, „Цветята на злото“, Ш. Бодлер, прев. К. Кадийски, изд. „Народна Култура“, С. 1984 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

115

„В съня си — сън и от смъртта по-блед — …“, пак там. — (Бел.прев.)

(<< back)

116

Вид игра на карти с две тестета, в които влизат от седмиците до асата. — (Бел.прев.)

(<< back)

117

Игра на карти за двама до четирима играчи, в която също се използват само картите от седмица до асо. — (Бел.прев.)

(<< back)

118

Тоджо, Ямамото (1884–1948) — министър-председател на Япония от 1941 до 1944 г., през 1945 г. прави неуспешен опит за самоубийство, след оздравяването му е съден като военнопрестъпник и екзекутиран на 23 декември 1948 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

119

(лат.) — огън, голям пожар, адска жега, страст. — (Бел.прев.)

(<< back)

120

(фр.) — огън. — (Бел.прев.)

(<< back)

121

Героиня от романа „Мартин Чъзълуит“ на Чарлс Дикенс. — (Бел.прев.)

(<< back)

122

„Сряда на пепелите“, III, Т. С. Елиът, „Четири квартета“, изд. „Захарий Стоянов“, С., 2002 г., прев. В. Свинтила. — (Бел.прев.)

(<< back)

123

Първи химн към Зевс, Калимах — (Бел.прев.)

(<< back)

124

Сладък пай, поднасян с лъжица бита сметана. — (Бел.прев.)

(<< back)

125

Вид успокоително, наричано още „флуразепам“ — (Бел.прев.)

(<< back)

126

Вид малък гризач, според една от „градските легенди“ в САЩ, хомосексуалните използват тези гризачи за сексуални удоволствия — (Бел.прев.)

(<< back)

127

(англ.). „бръшлянова лига“ — първоначално име на спортната асоциация на осем елитни частни университета от североизточните щати (Браун, Кълъбмия, Корнел, Дартмут, Харвард, Принстън, Пенсилвания, Иейл), междувременно превърнало се в нарицателно за споменатите учебни заведения. — (Бел.ред.)

(<< back)

128

(лат.). Нека почива в мир. — (Бел.ред.)

(<< back)

129

(фр.). Нали? — (Бел.ред.)

(<< back)

130

(фр.) смисъл на живота. — (Бел.ред.)

(<< back)

131

Вид мухоморка, популярна под названията „булка гъба“ или „ченушка“, в античността се смята за царска гъба. — (Бел.прев.)

(<< back)

132

Елизабет Форд е съпруга на 38 президент на САЩ Джералд Форд, през 1978 г. постъпва в клиника, за да се лекува от алкохолизъм, през 1982 г. създава клиника, носеща нейното име, за лечение на алкохолици и наркомани. — (Бел.прев.)

(<< back)

133

Лотън, Чарлс (1899–1962) английски актьор, известен с ролята си във филма „Личният живот на Хенри VIII“ и „Бунтът на Баунти“.

Симпсън, Уолис, херцогиня на Уиндзор (1896–1986) два пъти развеждана американка, съпруга на Едуард, херцог на Уиндзор. Желанието на Едуард, тогава крал на Великобритания, да се ожени за нея, предизвиква конституционна криза и води до абдикацията му.

Стайн, Гъртруд (1874–1946) американска писателка, поетеса, феминистка и авторка на пиеси, прекарала по-голяма част от живота си във Франция, заедно с дългогодишната си приятелка Алис Б. Токлас.

Конъли, Сирил (1903–1974) публицист от англо-ирландски произход, дългогодишен редактор на влиятелното литературно списание „Хоризонт“. — (Бел.прев.)

(<< back)

134

Актън, Харълд (1904–1994) писател и учен, може би най-известен като прототип за героя Антъни Бланш на Ивлин Уо от романа „Завръщане в Брайдсхед“. — Бел.пр.

(<< back)

135

Мърфи, Сара Шърмън (1883–1975) в началото на XX в. се мести със съпруга си Джералд на Френската Ривиера, където поддържа контакти с артисти и писатели, Пабло Пикасо я изобразява в няколко от работите си от 1923 г.

(<< back)

136

(фр.) рецепта за морски език. — (Бел.прев.)

(<< back)

137

Легендите разказват, че Чезаре Борджия имал пръстен с лъвска глава, чиито зъби били намазани с отрова, Катерина Медичи се опитва да отрови Анри дьо Бурбон с книга за лов с намазани с отрова страници, а майка му, Жана д’Албре, убива с отровни ръкавици, подготвени от придворния парфюмерист. — (Бел.прев.)

(<< back)

138

Анимационна поредица от САЩ (1956–1982), чиито главни герои са две неразделни и напълно идентични на външен вид свраки. — (Бел.прев.)

(<< back)

139

Сълк, Джонас Едуард (1914–1995) — американски лекар и изследовател, създател на първата ваксина срещу полиомиелит. — (Бел.прев.)

(<< back)

140

Карпентър, Карен (1950–1983) заедно с брат си Ричард създават дуета „Карпентърс“, умира от булимия. — (Бел.прев.)

(<< back)

141

Легендарен ирландски воин от Ълстърския цикъл — (Бел.прев.)

(<< back)

142

Велик крал на Ирландия от 1002–1014 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

143

Габор, За За — американска актриса от унгарски произход, по-известна с деветте си брака, острия си език и страстта си към скъпоценни камъни — (Бел.прев.)

(<< back)

144

Миланд, Рей (1905–1986) американски актьор, във филма „Пропуснатия уикенд“ (1945) на Били Уайлдър играе писател-алкохолик. — (Бел.прев.)

(<< back)

145

(лат.) „Нищо ново под слънцето.“ — (Бел.прев.)

(<< back)

146

(фр.) „Добър ден, господин Лафорг. Какво удоволствие е да се срещнем отново.“ — (Бел.прев.)

(<< back)

147

Цитат от сборника с речи на Апулей „Флорида“, повечето от тях са произнесени в Картаген през 160 пр.Хр. — (Бел.прев.)

(<< back)

148

Алма-Тадема, сър Лорънс (1836-1912) художник от Викторианската епоха, роден в Холандия, известен с пищните си картини, изобразяващи живота в древния свят. — (Бел.прев.)

(<< back)

149

Фрит, Уилям Пауъл (1819-1909) английски художник-портретист. — (Бел.прев.)

(<< back)

150

Комедиен сериал, излъчван от 1963 до 1970 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

151

Ликьор, който първоначално се е правел само в Далмация, от ферментиралия сок на мараска, вид горчиви, диви череши. — (Бел.прев.)

(<< back)

152

(фр.) развръзка — (Бел.прев.)

(<< back)

153

Така в Съединените щати се нарича службата, която в другите страни отговаря на Министерство на външните работи. — (Бел.прев.)

(<< back)

154

Дик, Филип Киндред (1928-1982), американски писател, автор на научнофантастични разкази. — (Бел.прев.)

(<< back)

155

Терминът произлиза от използването на рибарски мрежи, които се влачат по дъното, но се налага в полицейската терминология, като система от мерки за залавяне на престъпници. В случая става дума за полицейски сериал, просъществувал до 1959 г., действието се развива в Лос Анджелес. — (Бел.прев.)

(<< back)

156

Въображаем град от романа на Робърт Стоун „Синове на светлината“, в който авторът описва ужасите от пристрастеността към наркотиците, от алкохолизма, шизофренията и други заболявания. — (Бел.прев.)

(<< back)

157

(фр.) — в случая „подлютена“ — (Бел.прев.)

(<< back)

158

Палинур е спътник и кормчия на Еней, легендата свързва гибелта му с предсказание на богинята Венера. — (Бел.прев.)

(<< back)

159

Пиеса на френския поет, драматург и романист Алфред дьо Вини (1797-1863), посветена на английския поет и „фалшификатор“ на средновековна поезия Томас Чатъртън (1752-1770г.). Чатъртън се самоубива на 17 години, геният му и трагичната му смърт са увековечени от Шели, Уърдсуърт, Колридж, Данте Габриел Росети и Кийтс. — (Бел.прев.)

(<< back)

160

Мебели, проектирани и изработени от шейкърите, американска религиозна секта, създадена през XIX в., които вярвали, че красотата идва от полезността на вещите, а непрактичните предмети покварявали. — (Бел.прев.)

(<< back)

161

Поклонници или още членове на Древния арабски орден на благородниците от Мистичния параклис са представители на разклонение на масоните, създадено през 70-те години на XIX в., организират походи с умалени модели на автомобили и се разпознават по червените фесове, които носят. — (Бел.прев.)

(<< back)

162

Скот, Уилърд Хърман е известен американски телевизионен водещ на предаването на ЕнБиСи „Днес“. — (Бел.прев.)

(<< back)

163

Мейр, Голда Мабовиц (1898-1978) една от основателките на Израел, министър-председател от 1969 до 1974 г., Давид Бен Гурион веднъж я описва като „единственият мъж в правителството“. — (Бел.прев.)

(<< back)

164

Песен на „Грейтфул дед“. — (Бел.прев.)

(<< back)

165

Индо-арийски диалект, на който са предадени свещените писания на теравадинския будизъм — (Бел.прев.)

(<< back)

166

Американска актриса, играла в популярни сериали. — (Бел.ред.)

(<< back)

167

„Илиада“, прев. Ал. Милев, Блага Димитрова, изд. „Народна култура“, София, 1969 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

168

Радиоактивен химичен елемент, наричан още „радиева еманация“, смята се, че високото му съдържание в жилищни помещения може да доведе до рак на белите дробове. — (Бел.прев.)

(<< back)

169

„Ангелите на Ада“ е клуб на мотоциклетисти, основан през 1948 г. във Фонтана, Калифорния, взема името си от филма „Ангелите на Ада“, режисиран от Хауърд Хюз. — (Бел.прев.)

(<< back)

170

Филм от 1940 г., посветен на Кнут Кенет Рокне (1888-1931) един от най-прочутите колежански треньори по ръгби. — (Бел.прев.)

(<< back)

171

Хаусман, Алфред Едуард (1859-1936) английски поет, известен с цикъла си стихотворения „Момъкът от Шропшър“. — (Бел.прев.)

(<< back)

172

Стихотворение от лорд Алфред Тенисън, посветено на атаката на 13-ти хусарски полк в битката при Балаклава в Кримската война. — (Бел.прев.)

(<< back)

173

Едно от най-известните стихотворения, посветени на Първата световна война, написано от канадския лекар Джон Макрий на 3 май 1915 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

174

Сладкиши от пандишпанено тесто. — (Бел.прев.)

(<< back)

175

Йоан 11:25-26 — (Бел.прев.)

(<< back)

176

В бълнуванията си Ричард се разхожда из гробището „Пер Лашез“, където са погребани Пруст, Пиаф, Уайлд и т.н. — (Бел.прев.)

(<< back)

177

Св. Григорий от Тур (ок. 538-594) гало-римски историк и епископ на Тур, съчиненията му, написани на тромав, с лоша граматика латински, са основен източник за епохата на Меровингите. — (Бел.прев.)

(<< back)

178

Линейно писмо В е използвано от микенците и се счита за ранна форма на гръцкия, предхожда гръцката азбука, която пък е адаптиран вариант на финикийската, с няколко века. На Кносос са намерени 4360 плочки. — (Бел.прев.)

(<< back)

179

(лат.) „Здравей, приятелю, как си?“ — (Бел.прев.)

(<< back)

180

(лат.) „Много благодаря“ — (Бел.прев.)

(<< back)

181

Австрийският психиатър и психоаналитик Вилхелм Райх (1897-1957 г.), застъпник на значимостта на здравословния сексуален живот, твърди, че неосвободената психосексуална енергия създава реални физически блокади в мускулите и органите — така наречената „броня“. — (Бел.прев.)

(<< back)

182

(фр.). любовен триъгълник — (Бел.прев.)

(<< back)

183

Роман на Робърт Луи Стивънсън. — (Бел.прев.)

(<< back)

184

Малцовото мляко е на прах и се приготвя от направен на малц ечемик, пшеничено брашно и пълномаслено мляко. — (Бел.прев.)

(<< back)

185

Стърн, Лорънс (1713-1768) английски романист, англикански пастор, най-известен с романите си „Животът и мненията на Тристрам Шанди, джентълмен“ и „Сантиментално пътешествие из Франция и Италия“. — (Бел.прев.)

(<< back)

186

Кашер (ивр.). — в юдаизма — храна, приготвена и сервирана в специални съдове и по определен начин в съответствие с религиозните норми. — (Бел.ред.)

(<< back)

187

Сега Колумбийски университетски медицински център. — (Бел.прев.)

(<< back)

188

Първата строфа от стихотворението на сър Джон Съклинг (1609-1642) английски поет от школата на роялистките поети, поддръжници на крал Чарлс I в Гражданската война, към същата школа принадлежат Бен Джонсън, Робърт Херик и Ричард Лавлейс. — (Бел.прев.)

(<< back)

189

Амишите, подобно на менонитите, произхождат от швейцарска анабаптистка секта в християнството, названието й идва от Якоб Аман (ок. 1656 — ок. 1730), който смятал, не менонитите се отдалечават от ученията на Мено Симон. Членовете на тази секта носят скромни, старомодни дрехи, отхвърлят съвременните технологии, включително автомобили и телефони. — (Бел.прев.)

(<< back)

190

В католицизма тайнствата на молитвената броеница са свързани с живота, страстите и смъртта Иисусова и участието на Дева Мария в тях. Петте печални тайнства са агонията в Гетсиманската градина, боят с камшик, короноването с трънения венец, носенето на кръста и разпването и смъртта. — (Бел.прев.)

(<< back)

191

Всяка седма година, през която даден университетски преподавател няма лекции. — (Бел.прев.)

(<< back)

192

(гр.). agathos — добър; Агатон — мъжката версия на името Агата. — (Бел.ред.)

(<< back)

193

Латимър, Ричмънд Алекзандър (1906-1984) американски поет и преводач, известен с преводите си на класиците, особено с „Илиада“ и „Одисея“, все още считани за най-добри. — (Бел.прев.)

(<< back)

194

Форд, Джон (1586-след 1639) английски драматург. — (Бел.прев.)

(<< back)

195

Бенсънхърст се слави като рай за членовете на мафията. — (Бел.прев.)

(<< back)

196

Търнър, Сирил (?1575-1626) английски драматург, за чийто живот почти нищо не се знае, освен че известно време е работил в Холандия и умира в Кинсейл, Ирландия. — (Бел.прев.)

(<< back)

197

„Бунтарят“ е трагикомедия от Джон Марстън, а „Белият дявол“ — трагедия от Джон Уебстър. — (Бел.прев.)

(<< back)

198

Марлоу Кристофър, „Доктор Фауст“, д.5, сц.I, „Театър на английския ренесанс“ прев. Ал. Шурбанов, Сф., Народна култура, 1975. — (Бел.прев.)

(<< back)

199

Марлоу Кристофър, „Доктор Фауст“, д.4, сц.II, „Театър на английския ренесанс“ прев. Ал. Шурбанов, Сф., Народна култура, 1975. — (Бел.прев.)

(<< back)

200

Тази драма е публикувана през 1607 година анонимно, през 1656 г. Едуард Арчър я приписва на Търнър, въпреки че в края на XIX в. изниква името на Мидълтън като предполагаем автор. — (Бел.прев.)

(<< back)

201

„Пияният кораб“, А. Рембо, Сф., Народна култура, 1987 г. — (Бел.прев.)

(<< back)

202

Битие 3:19 — (Бел.прев.)

(<< back)

Content

Дона Тарт
Тайната история

Благодарности

Пролог

КНИГА ПЪРВА

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

КНИГА ВТОРА

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Епилог

Бележки