Янсон Туве

Країна Мумі-тролів. Книга третя

Туве Янсон

КРАЇНА МУМІ-ТРОЛІВ

Книга третя

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Ілюстрації Туве Янсон

Зі шведської переклала Наталя Іваничук

Переклад здійснено за сприяння FILI (Finnish Literature Information Centre)

Видавець висловлює вдячність Посольству Фінляндії в Україні за допомогу у популяризації цього видання

TOVE JANSSON

DET OSYNLIGA BARNET ОСН ANDRA BERATTELSER, 1962

PAPPAN ОСН HAVET, 1965

SENT I NOVEMBER, 1970

НЕВИДИМЕ ДИТЯТКО

та інші історії

Весняна пісня

Одного тихого безхмарного вечора наприкінці квітня Нюхмумрик дістався таких далеких північних країв, що на північних схилах там іще виднілися клапті снігу.

Він увесь день мандрував пустельними просторами, а вгорі над ним виспівували пташки. Вони також поверталися додому з теплих країв.

Йти було легко, бо не мав він жодних турбот, а наплічник був майже порожній. Нюхмумрик тішився лісом, погожою дниною та самим собою. Учорашній день давно минув, завтрашній ще нескоро настане, а зараз сонце пурпурово просвічувало з-поміж беріз, повітря пестило ніжною прохолодою.

«Вечір, немов пісня, — подумав Нюхмумрик. — Нова пісня, у якій трохи сподівань, ще трішки весняної меланхолії, а решта — нестримне щастя від подорожі, самотності та злагоди із самим собою».

Мелодію нової пісні він уже багато днів виношував під своїм зеленим капелюхом, ніяк не наважуючись випустити на волю. Мелодія мала визріти і набубнявіти такою переконливою радістю, що звуки самі затанцюють, щойно він торкнеться устами гармонії.

Якщо заграти надто рано, звуки можуть впертися і зазвучати лише наполовину, або ж самому Нюхмумрикові минеться бажання озвучити пісню, і він уже ніколи не зможе повернутися до неї по-справжньому. Мелодії — сумні чи веселі — то дуже серйозна річ.

Однак нинішнього вечора Нюхмумрик був певний, що пісня склалася. Вона народилася, дозріла й обіцяла стати найліпшим до цього часу його витвором.

Коли Нюхмумрик дістанеться врешті Долини Мумі-тролів, сяде на поручні містка над рікою, прикладе до вуст гармонію, Мумі-троль одразу вигукне: «Гарна! Страшенно гарна пісня!»

Бредучи мохом, Нюхмумрик раптом зупинився, легенька тінь набігла на його чоло. Він згадав Мумі-троля, який чекав на нього і так страшенно за ним тужив. Сидів удома і виглядав його з подорожі. А ще неймовірно захоплювався другом. «Звичайно, ти мусиш мати свободу! — казав Мумі-троль. — Звичайно, тебе чекає дорога! Хто, як не я, зрозуміє твоє прагнення інколи побути на самоті!»

Та водночас очі Мумі-троля тьмяніли від розчарування та нестерпної туги.

— Ой-ой-ой! — мовив Нюхмумрик сам до себе, рушаючи далі. — Ой-ой-ой! Який цей тролик вразливий! Покинь думати про нього. Він добрий троль, але зараз ліпше про це не думати. Нині увечері я на самоті зі собою та своєю мелодією, а нині — це ще не завтра.

За якийсь час Нюхмумрикові пощастило цілком викинути з голови думки про Мумі-троля. Він винюхував собі гарненьке місце для ночівлі і, зачувши віддалік у лісі дзюркіт струмка, одразу подався туди.

Останній багряний промінчик сонця згас поміж стовбурами дерев, поволі западали блакитні весняні сутінки. Увесь ліс поголубів, берізки, немов білі стовпці, губилися у присмерковій далині.

Струмок був саме такий, як треба.

Прозора брунатна течія витанцьовувала понад купками торішнього листя, пробивалася крізь ще не розталі крижані тунелі, робила закрут між порослими мохом берегами, а потім стрімко спадала водоспадом уділ, розбиваючись об біле піщане дно. Інколи струмок, наче комар, виводив мажорну пісеньку, а інколи намагався вдавати з себе велику та грізну ріку, прополіскував горло талою водою та сміявся назустріч берегам.

Стоячи у вологому моху, Нюхмумрик прислухався до співу струмка. «Треба його взяти у свою пісню, — подумав він. — Може, як приспів…»

Раптом камінь, що загачував струмок, зірвало течією, і мелодія води змінилася на одну октаву.

— О, непоганий пасаж, — із захопленням зауважив Нюхмумрик. — Саме так і повинна звучати ця пісня. Нова тональність додає окраси мелодії. А чи не подарувати струмкові пісню, і то буде його, струмкова, пісенька?

Нюхмумрик добув з наплічника свою стару каструлю і наповнив її водою під водоспадом. Потім подався на пошуки хмизу попід віттям смерек. Ліс наскрізь промок від талих снігів та весняних дощів. Щоб знайти сухі галузки, треба було заповзати у найглухіші закутки. Нюхмумрик простягнув лапку. Тієї ж миті хтось скрикнув і кинувся напролом попід гіллям смерек — тоненький голосок незнайомої істоти ще довго було чутно у глибині лісу.

— Так-так, — мовив Нюхмумрик. — Під кожним кущиком уже рояться повзики та інші лісові створіння. Це помітно… Дивно лише, чому вони завжди такі збуджені. Що менші, то метушливіші.

Він витягнув з купи сухий пеньок та трохи хмизу і став спокійно розкладати ватру на закруті струмка. Вогонь зайнявся відразу, бо ж Нюхмумрикові не вперше доводилося готувати собі обід. Він ніколи ні для кого не готував обіду, хіба вже був змушений, а чужі обіди його не хвилювали. Усі чомусь мають звичку базікати з повним ротом. Ще подавай їм столи та стільці, а в найгіршому випадку — серветки.

Нюхмумрикові якось доводилося чути про гемуля, котрий переодягався до трапези, але то, напевно, вигадки.

Нюхмумрик з відсутнім виглядом їв свою пісну зупку, милуючись зеленою ковдрою моху попід берізками.

Мелодія увивалася десь зовсім поруч, досить ухопити її за хвіст. Але він не квапився — вона в облозі з усіх боків й нікуди від нього не подінеться. Спершу слід помити посуд, потім викурити люльку, а вже згодом, коли ватра перегорить на грань, коли у лісі почнуть перекликатися нічні звірі, настане час для пісні.

Споліскуючи каструлю у струмку, Нюхмумрик враз помітив крихітку. Маленька істота сиділа під коренем дерева на протилежному березі потічка і витріщалася на нього з-під стрепехатої гривки. Хоч в оченятах і зачаївся страх, звірятко з величезною цікавістю спостерігало за кожним його рухом.

Пара розгублених оченят під сколошканим чубом. Такі на вигляд ті істоти, до котрих усім байдуже.

Нюхмумрик вдавав, ніби не помічає Крихітки. Він загасив вогонь і нарізав трохи смерекового гілля, щоб було на чому сидіти. Дістав люльку, поволі розпалив. Видмухував у нічне небо вишукані хмаринки диму й чекав на свою весняну пісню. Але вона не приходила. Натомість Нюхмумрик відчував на собі погляд Крихітки, прискіпливий та сповнений захвату, аж його це почало дратувати.

Нюхмумрик склав докупи лапки і шикнув на звіреня.

Тоді Крихітка виповз з-під кореняки і дуже засоромлено мовив:

— Сподіваюся, я тебе не налякав? Я знаю, хто ти. Ти — Нюхмумрик.

З тими словами Крихітка ступив у воду і побрів через струмок. Для такої крихітки потічок був надто великий, а вода — холодна. Кілька разів звірятко втрачало рівновагу і падало, однак Нюхмумрик був у такому її поганому гуморі, що навіть лапою не поворухнув, щоб йому допомогти.

Урешті нещасна, тонка, мов нитка, істота, цокочучи зубами, видерлася на берег:

— Привіт! Я такий щасливий, що зустрів тебе!

— Привіт! — холодно привітався Нюхмурик.

— Можна мені погрітися біля твого вогню? — не вгавав Крихітка, уся його мокра мордочка променіла утіхою. — Хто б повірив, що я коли-небудь буду Тим, кому пощастить сидіти біля табірної ватри самого Нюхмумрика! Ніколи в житті цього не забуду!

Крихітка присунувся ближче, поклав лапку на наплічник і шанобливо прошепотів:

— Це тут лежить твоя гармонія? Ось тут, всередині?

— Так, — вкрай непривітно відбуркнув Нюхмумрик.

Його мелодія про самотність зникла, а добрий настрій розвіявся без сліду. Він гриз люльку і безтямно видивлявся на берези, навіть не помічаючи їх.

— Ти мені не заважатимеш, — невинно запевнив Крихітка. — Я маю на увазі, коли гратимеш. Ти собі навіть уявити не можеш, як я стужився за музикою. Я ніколи її не чув. Зате багато чув про тебе. їжак, Малюк і моя Мама розповідали… Малюк навіть якось бачив тебе! Так, ти й уявити не можеш… тут нечасто щось трапляється… а ми ж такі мрійники…

— Що ж, скажи хоча би, як тебе звуть? — запитав Нюхмумрик. Вечір все одно був уже безнадійно зіпсований, тож він подумав, що простіше підтримати розмову.

— Я такий маленький, що й імен^ не маю, — жваво відгукнувся Крихітка. — Подумати лишень, ніхто ніколи й не питав мене про ім’я. Та ось з’являєшся ти, про якого я стільки чув і якого страшенно мріяв побачити, і запитуєш, як мене звати. Як гадаєш… якщо можеш, звісно… чи не було б тобі надто важко придумати мені ім’я, щоб було моїм і нічиїм іншим? Просто ось зараз?

Нюхмумрик щось пробуркотів і натягнув капелюха на самі очі.

Хтось із довгими шпичастими крилами перелетів понад струмком, сумно й протяжно заводячи десь у лісі:

— Ю-ююю, ю-ююю, ті-уу!

— Не можна по-справжньому стати вільним, занадто кимсь захоплюючись, — сказав зненацька Нюхмумрик. — Я це добре знаю.

— Я знаю, що ти все знаєш, — торохтів Крихітка, підсуваючись чимраз ближче. — Я знаю, що ти все на світі бачив. Усе, що ти кажеш, правильно, а я завжди намагатимуся стати таким вільним, як ти.

Зараз ти прямуєш додому, в Долину Мумі-тролів, щоб відпочити і побачитися з друзями… їжак казав, що Мумі-троль, прокинувшись від зимового сну, одразу затужив за тобою… Як приємно, коли хтось тужить за тобою і чекає… чекає…

— Я повернуся додому, коли мені захочеться, — гостро відрубав Нюхмумрик. — Може, й зовсім не повернуся. Піду собі куди-інде…

— О, Мумі-троль сумуватиме, — похнюпився Крихітка.

Його хутро почало підсихати у теплі, стало спереду світло-брунатним і м’якеньким. Він знову поторгав наплічник і обережно запитав:

— Може б ти… Ти так багато подорожував…

— Ні, — відповів Нюхмумрик. — Не зараз.

І подумав з гіркотою: «Ну чому вони ніколи не дадуть мені побути на самоті у мандрах? Невже так важко зрозуміти, що усі враження розіб’ються вщерть, якщо про них розповісти уголос, розвіються і зникнуть. А коли спробую пригадати, як мені подорожувалося, пам’ятатиму тільки власну розповідь».

На довгий час запала тиша, десь знову заячала нічна птаха.

Крихітка підвівся і несміливо сказав тоненьким голоском:

— Що ж, напевно, мені час додому… Бувай!

— Бувай! — буркнув Нюхмумрик і враз засоромився своєї непривітності: — Послухай! До речі… Оте ім’я, що ти хотів би мати… Тебе можна було б назвати Ті-ті-ууу! Розумієш, Ті-ті-уу — ім’я веселе на початку і з сумовитим довгим «у» наприкінці.

Маленьке звірятко розгублено витріщилося на Нюхмумрика, його очиці жовто вилискували у відсвітах вогню. Воно замислилося над своїм іменем, посмакувало його, прислухалося до звучання, увібрало його в себе, нарешті підняло мордочку до неба і проспівало: Ті-ті-ууу. Та так журливо, що Нюхмумрикові аж мороз поза шкіру пішов.

Потім лише коричневий хвостик змигнув у вересі, і все стихло.

— Ет, — крекнув Нюхмумрик, копнувши спересердя ватрище. Вибив люльку. Урешті підвівся і гукнув: — Агов! Повертайся назад!

Однак ліс відповів тишею.

— Що ж, — зітхнув Нюхмумрик, — не завжди ж бути привітним та товариським. Повсюди не встигнеш, ото й усе. Зате крихітка має тепер ім’я…

Він знову сів, прислухаючись до дзюркоту струмка, тиші й чекаючи своєї мелодії. Та вона не приходила. Він одразу збагнув, що пісня відлетіла так далеко, що йому її не наздогнати. Можливо, й ніколи… У голову лише нестримно ліз запопадливий та розгублений голосок Крихітки, котрий все базікав, базікав, базікав…

— Такі мали би сидіти вдома біля своїх мамусь, — сердився Нюхмумрик. Він відкинувся горілиць на смерекове гілля, за мить знову сів, погукав ще трохи Крихітку з лісу, довго прислухався, а тоді натягнув капелюха на носа і заснув.

Наступного ранку Нюхмумрик подався далі. Утомлений, в поганому гуморі, він простував на північ, не роззираючись навсібіч, а під капелюхом не бриніло навіть найкрихітнішого зачину мелодії.

Усі його думки заполонив Крихітка. Нюхмумрик згадував кожне його слово і свої слова, без упину перебирав подумки розмову, аж йому недобре стало, довелося сісти й перепочити.

— Що це діється? — думав Нюхмумрик сердито й розгублено водночас. — Такого зі мною ще ніколи не бувало. Напевно, я захворів.

Він підвівся й поволі почвалав далі, знову й знову пригадуючи, що сказав Крихітка і що на те відповідав він сам. Зрештою виснажився до краю. А десь пополудні Нюхмумрик повернувся і рушив у зворотному напрямку.

За якийсь час йому стало легше. Нюхмумрик пришвидшив крок, потім побіг, раз по раз спотикаючись.

Маленькі мелодії кружляли довкола вух, але він не мав часу підхоплювати їх. Ближче до вечора він знову опинився у березовому гаю й заходився кликати:

— Ті-ті-уу! Ті-ті-уу!

— Ті-уу! Ті-уу! — почали відгукуватися, прокинувшись, нічні птахи, однак Крихітка не відгукнувся.

Нюхмумрик сходив гай вздовж і впоперек, шукаючи й гукаючи, аж доки запали сутінки. Над лісовою галявиною зійшов молодий місяць. Нюхмумрик, геть зневірившись, дивився на нього.

«То ж настав новий місяць, — подумав він. — Треба загадати бажання!»

Він ледь не забажав собі того, що й завжди: нової пісні або — як це час до часу бувало — нової мандрівки. Та враз схаменувся і загадав: знайти Ті-ті-уу!

Нюхмумрик тричі крутнувся, перетнув галявину і, увійшовши до лісу, рушив через горбистий кряж. Раптом у кущах зашаруділо щось брунатне і кошлате.

— Ті-ті-уу! — тихенько покликав Нюхмумрик. — Я повернувся, щоб побалакати з тобою.

— О, привіт! — виткнувся з нетрів Ті-ті-уу. — Це добре, бо я зможу показати тобі свій витвір — іменну табличку. Поглянь! На ній — моє нове ім’я, а висітиме вона на дверях, коли у мене з’явиться нова домівка.

Крихітка простягнув шматок березової кори з видряпаним на ній іменем і поважно вів далі:

— Гарно, правда ж? Усі просто в захопленні!

— Дуже гарно, — погодився Нюхмумрик. — У тебе буде власна домівка?

— Звичайно! — аж променів Крихітка. — Я пішов з дому і розпочав серйозне життя. Це так цікаво! Розумієш, доки в мене не було імені, я гасав собі довкруги і сприймав речі лише в загальних рисах, події шмигали повз мене — інколи небезпечні, інколи безпечні, але ніколи нічого справжнього! Розумієш?

Нюхмумрик спробував щось сказати, але Крихітка не дав йому й слова вставити.

— А зараз я вже персона! І всі події щось уже означають, бо відбуваються не десь там собі, а стосуються мене, Ті-ті-уу. А Ті-ті-уу бачить речі так чи інак, якщо ти розумієш, що я маю на увазі…

— Звичайно, розумію, — сказав Нюхмумрик. — Це чудово!

Ті-ті-уу кивнув і знову заходився порпатися в кущах.

— Знаєш, — знову озвався Нюхмумрик, — я таки провідаю Мумі-троля. Я майже певний, що трохи вже за ним скучив.

— Он як! Скучив за Мумі-тролем? Ясна річ…

— Якщо хочеш, — вів далі Нюхмумрик, — я можу тобі пограти… Або розповісти якісь історії…

Крихітка визирнув з-поза кущів:

— Історії? Так-так, звичайно… Може, увечері… Ти вже вибач, але зараз я трохи поспішаю…

Світло-брунатний хвостик шмигнув у хащі вересу, зник на мить з очей, а потім віддалік з’явилися вушка Ті-ті-уу, він радісно загукав:

— Мої вітання Мумі-тролеві! А я мушу поквапитися жити, вже й так багато часу змарнував!

І вмить пропав.

Нюхмумрик почухав потилицю.

— Отак, — мовив він. — Отакої… Он воно як…

Він ліг горілиць у мох і задивився у весняне небо — блакитне просто над головою й зеленкувате, наче море, понад кронами дерев. Десь під капелюхом заворушилася його мелодія, у якій було сподівання, трохи більше весняної мрійливості, а найбільше — нестримної радості від самотності.

Жахлива історія

Майже наймолодший Мудрик скрадався вздовж паркану. Часом він завмирав, розглядаючи крізь штахети ворога, а тоді крався далі. За ним повз його ще менший братчик.

Добравшись до грядок з яриною, Мудрик ліг на живіт і, звиваючись, поповз поміж листками зеленого салату. То була єдина можливість. Ворог мав усюди своїх нишпорок, навіть у повітрі.

— Я почорнів, — заскиглив братчик.

— Замовкни, якщо тобі життя дороге! — шепнув Мудрик. — Чого ж ти сподівався від торф’яного болота? Поголубіти?

— Це не болото, а салат, — заперечив братчик.

— Ти дуже скоро станеш дорослим, якщо й далі так будеш поводитися, — сердився Мудрик. — Таким, як мама і тато. Так тобі й треба! Будеш чути і бачити, як чують і бачать усі, тобто нічого не чутимеш і не бачитимеш. Тут тобі й капець!

— Ага, — буркнув Братчик і заходився їсти землю.

— Земля отруєна, — коротко кинув Мудрик. — Усе, що тут росте, також отруєне. Тепер вони нас помітили… А все через тебе!

Двоє розвідників летіли на них з горохового поля, але Мудрик швидко їх убив. Задихаючись від хвилювання, він зсунувся у канаву і принишк, немов жаба. Мудрик так напружено прислухався, аж вуха тремтіли, а голова ледь не лускала. Інших нишпорок не було чути, але вони йшли, поволі повзли травами. Травами прерій! І їх не злічити.

— Я хочу додому, — почувся голосок Братчика з-понад краю канави.

— Ти більше ніколи не потрапиш додому, — зловісно мовив Мудрик. — Твої кості побіліють на просторах прерій, а мама з татом виплачуть усі сльози, доки не потонуть у них. Ні від кого нічого не зостанеться, лише гієни витимуть над усім…

Братчик розтулив рота, набрав духу і заревів.

Мудрик зрозумів, що той ревіти буде довго. Тому дав спокій малому і поповз далі канавою.

Він цілком втратив з очей ворожі позиції, навіть уже й не знав, які вони і де.

Мудрик почувався покинутим напризволяще і гнівно думав, сам у собі розпалюючи лють: «Ліпше би не існувало молодших братиків! Хай би народжувалися одразу великими або ж зовсім не приходили на світ! Вони нічого не тямлять у війні! їх треба тримати у скрині, доки порозумнішають».

У канаві хлюпало, тож Мудрик звівся да ноги і побрів калюжею. То була велика і дуже довга канава. Мудрик постановив собі відкрити Південний полюс, тож рушив далі. Він ішов страшенно довго, неймовірно втомився, їжа та вода давно скінчилися, до того ж, його покусав білий ведмідь.

Нарешті канава урвалася, і Мудрик одержав Південний полюс у своє цілковите володіння.

Він опинився посеред болота. Воно було сірим і сіро-зеленим, де-не-де вилискувала чорним оком вода. Довкола біліли, наче сніг, пухнасті китички болотяної трави, приємно пахло тванню.

«На болото ходити заборонено, — подумав він уголос. — Заборонено маленьким Мудрикам, дорослі теж сюди не ходять. Але ніхто, крім мене, не знає, чому тут небезпечно. Пізно уночі болотом котиться на величезних важких колесах карета-примара. Ген вдалині чутно її гуркіт, і ніхто не знає, хто нею править…»

— О ні! — скрикнув Мудрик, ураз похолонувши. Йому раптом стало страшно, страх заповз у живіт і подряпався вище.

Ще зовсім недавно не було ніякої карети, ніхто нічого про неї не чув, а потім він вигадав її, і ось вона тут, ще десь далеко, але тільки й чекає ночі, щоб викотитися з пітьми.

— Ні, не так, — фантазував Мудрик. — Зараз я Мудрик, котрий десять років мандрував світами у пошуках своєї домівки, а тепер у нього з’явилося відчуття, що та домівка десь поряд.

Мудрик принюхався, куди віє вітер, і рушив далі, уявляючи собі болотяних змій та живі гриби, котрі повзуть слідом за мандрівником… Не встиг подумати, як вони вигулькнули з моху і почали рости!

«Таким нічого не завадить вмить з’їсти меншого братчика, — подумав він із сумом. — А може, уже з’їли… Вони повсюди. Я боюся найгіршого… Але є ще надія, бо ж існують рятувальні експедиції».

Мудрик кинувся бігти.

«Бідолашний Братчик, — думав Мудрик. — Він такий ще маленький і такий дурненький. Якщо болотяні змії його схопили, то у мене більше немає меншого братчика. Я стану наймолодшим…»

Він захлипав і побіг швидше, голова у нього упріла від страху. Мудрик пролетів подвір’ям, йромчав повз дровітню, вихопився угору східцями, голосно ридаючи:

— Мамо! Тату! Братчика з’їли!

Мама Мудрика була великою і заклопотаною. Вона завжди була заклопотаною. Мама враз зірвалася зі стільця, аж горох з подолу її фартуха розкотився по підлозі і закричала:

— Що? Що! Що ти кажеш! Де Братчик? Ти ж мав за ним наглядати!

— Ах, — Мудрик трішки заспокоївся, — він упав у ковбаню на болоті. Тут же зі своєї нори виринула болотяна змія, обвилася навколо його маленького пухкенького животика і відкусила йому носа. Ось так було. Я аж нетямився з розпачу, але що я міг вдіяти? Болотяних змій набагато більше, ніж маленьких братчиків.

— Змія?! — скрикнула мама.

Але тато розважливо мовив:

— Заспокойся. То все брехні… Хіба не бачиш, він знову вигадує.

І тато Мудрика вмить, щоб не встигнути й собі занепокоїтись, визирнув у вікно: маленький Братчик сидів на подвір’ї та наминав пісок.

— Скільки разів я просив тебе не брехати! — суворо сказав тато.

А мама схлипнула:

— Може, дати йому поза вуха?

— Не завадило б, — погодився тато. — Але саме зараз я щоеь надто втомлений. Хай хоча би визнає, що брехати негарно.

— А я й не брехав! — запротестував Мудрик.

— Але ж ти сказав, що твого меншого Братчика з’їдено, хоча ніхто його не з’їдав, — терпляче пояснював тато.

— Та це ж добре! — не розгубився Мудрик. — Хіба ви не раді? Я страшенно радий! Мені стало легше на душі. Отакі болотяні змії можуть проковтнути кого хоч, навіть оком не встигнеш змигнути. Розумієте? Ані кісточки не зостанеться. Лише гола пустеля та виття гієн уночі…

— О лишенько! — зітхнула мама. — Лихо та й годі!

— Отож, усе завершилося щасливо, — радісно підсумував Мудрик. — А буде десерт на вечерю?

Але тут тато Мудрика раптом розсердився:

— Нині залишишся без десерту! І вечері не одержиш, доки не збагнеш, що брехати не можна.

— Хто ж сперечається? Звісно, не можна, — здивувався Мудрик. — Це гидко!

— Ось бачиш, — втрутилася мама. — Хай дитина повечеряє, воно і так нічого не розуміє.

— Ні, якщо вже я сказав, що він залишиться без вечері, то так воно і буде, — вперся на своєму тато, бо раптом злякався, що Мудрик ніколи не віритиме йому, якщо він зараз відмовиться від своїх слів.

Отож довелося Мудрику лягти спати разом із сонцем. Він гірко образився на тата і маму. Звичайно, вони частенько погано поводилися з ним, але так нерозумно, як нині, ще ніколи. Мудрик вирішив піти геть з дому. Не для того, щоб покарати батьків, — він раптом відчув, як страшенно втомився від них і від їхньої неспроможності збагнути, що насправді є важливим чи небезпечним. Вони просто проводили лінію почерез усе, стверджуючи, що по один бік знаходиться те, у що можна вірити і чим можна користуватися, а по інший — лише вигадки і непотрібні речі.

— Хотів би я побачити, як би вони зіткнулися віч-на-віч з Готомомбою, — бурмотів Мудрик сам до себе, скрадаючись униз сходами і вислизаючи на господарське подвір’я позад будинку. — Ото би їм заціпило! Чи хоч би з болотяним змієм… Можу послати їм одного у скриньці зі скляною покришкою, бо таки аж ніяк не хочу, щоб їх зжерли.

Мудрик попрямував знову до забороненого болота, аби довести самому собі, що він цілком самостійний. Тепер болото було синім, майже чорним, а небо — зеленим. Ген далеко сяяв жовтогарячий західний пруг небосхилу. Болото від цього видавалося неймовірно великим і сумним.

— Я нікого не обдурюю, — говорив сам до себе Мудрик, чалапаючи по багнюці. — Усе правда: і вороги, і Готомомба, і болотяні змії, і карета-примара. Вони такі ж справжні, як, скажімо, сусіди, садівники, кури чи самокати.

Нараз Мудрик спинився і завмер, прислухаючись.

Десь вдалині на болоті загуркотіла карета-примара, осяваючи червоним світлом вересові простори; вона скрипіла, тріщала й котилася чимраз швидше.

— Не варто було собі вигадувати карету-примару, — пошкодував про себе Мудрик. — Ось вона тут, справжня. Утікай!

Купини гойдалися і провалювалися під ним, чорні озерця води, немов очиці, витріщалися на нього з осоки, а твань чвакала між пальцями лапок.

— Тільки не думай про болотяних змій, — наказав собі Мудрик і тут же подумав про них, та так яскраво й виразно, що вони нараз посунули з нір, облизуючи свої вуса.

— Був би я таким, як мій маленький Братчик-грубасик, — вигукнув Мудрик у розпачі. — Він думає животиком, їсть деревну стружку, пісок та землю, доки не вдавиться. Якось навіть спробував проковтнути надувну кульку. Якби це йому вдалося, ми більше ніколи б уже його не побачили.

Уява так захопила Мудрика, аж він зупинився. Маленький товстенький Братчик злітає у повітря, ніжки безпомічно теліпаються, а з рота звисає мотузок від кульки…

Ой, ні!

Далеко на болоті світилося вікно. Як не дивно, була то зовсім не карета-примара, а лише маленьке чотирикутне віконце, з якого сіялося рівномірне світло.

— Тобі туди, — мовив сам до себе Мудрик. — Йди спокійно, не біжи, бо інакше налякаєшся. І не думай ні про що. Просто' йди…

Будиночок мав округлу форму, тож там, напевно, мешкала якась мюмля. Мудрик постукав. Він стукав ще й ще, а коли ніхто йому не відчинив, увійшов досередини.

У будиночку було тепло й затишно. Лампа стояла на підвіконні, від неї ніч здавалася ще чорнішою. Десь цокав годинник, а вгорі, на шафі, лежала на животі крихітна мюмлечка й позирала на Мудрика.

— Привіт! — привітався Мудрик. — Я ледь врятувався! Болотяні змії і живі гриби! А ти навіть уявлення про них не маєш.

Крихітна мюмля розглядала його мовчки і ледь скептично. Потім мовила:

— Мене звуть Мю. Я вже бачила тебе раніше. Ти гуляв з маленьким Мудриком-грубасиком і весь час щось буркотів собі під ніс та розмахував у повітрі лапами. Ха-ха!

— То й що! А чого це ти сидиш на шафі? Сміх та й годі!

— Для декого, — протяжно відказала Маленька Мю. — Для декого, може, й смішно, а для мене єдиний порятунок від жахливої долі.

Вона перехилилася через край шафи і зашепотіла:

— Живі гриби уже дісталися передпокою.

— Що-о?

— Звідси, згори, мені видно, як вони сидять уже перед дверима, — вела Маленька Мю далі. — Вичікують. Було б мудро з твого боку скотити килимок й затулити ним шпарину під дверима. Бо інакше вони зіщуляться і проповзуть у шпарку.

— Ти правду кажеш? — запитав Мудрик. Горло йому перехопило від ляку. — Ще вранці їх не було зовсім. Це ж я їх вигадав…

— Та невже? — зверхньо кинула Мю. — Оті клейкі гриби? Котрі ростуть суцільним покривалом, огортають нещасного й приклеюються навіки?

— Я не знаю, — тремтячи усім тілом, прошепотів Мудрик. — Я не знаю…

— Моя бабуся вже всуціль обросла ними, — ніби знічев’я зронила Маленька Мю. — Вона там, у передпокої.

Чи, вірніше, те, що від неї зосталося. Вона схожа на велику зелену купу, лише вуса стирчать з одного боку. Можеш покласти килимок і під ті двері теж. Та чи це допоможе…

Серце Мудрика голосно гупало в грудях, а лапки так закоцюбли, що він ледь спромігся скотити килимки. Годинник невтомно цокав десь у будинку.

— Це так голосно ростуть гриби, — пояснила Маленька Мю. — Вони ростимуть, ростимуть, аж доки двері розколються, і тоді вони наваляться на тебе.

— Візьми мене до себе на шафу! — заволав Мудрик.

— Тут немає місця, — заперечила Маленька Мю.

Хтось постукав до вхідних дверей.

— Дивно, — мовила, зітхнувши Мю. — Дивно, вони ще й стукають, хоча можуть увійти, коли їм лиш заманеться…

Мудрик кинувся до шафи, намагаючись видряпатися нагору. У двері знову постукали.

— Мю! Хтось стукає! — долинув звідкись із будинку голос.

— Так-так, чую! — крикнула Маленька Мю у відповідь. — Двері відчинені… Це бабуся гукала, — пояснила вона Мудрику. — Хто б міг подумати, що вона іще здатна говорити…

Мудрик витріщився на двері, що вели до передпокою. Вони поволі прочинялися, з’явилася маленька чорна шпарина. Мудрик верескнув і закотився під канапу.

— Мю, — знову озвалася бабуся, — скільки разів я тобі казала: коли стукають, треба відчинити! І навіщо ти поклала килимок під двері? І чому я ніколи не можу спокійно поспати?

То була неймовірно стара і сердита бабуся у довгій білій нічній сорочці. Вона перетнула кімнату й, відчинивши вхідні двері, сказала:

— Доброго вечора!

— Доброго вечора і вам, — відповів тато Мудрика. — Вибачте, що турбую, але чи не бачили ви випадково мого синочка, мого майже наймолодшого?..

— Він під канапою, — гукнула Маленька Мю.

— Вилазь, — попросив тато Мудрика. — Я вже на тебе не гніваюся.

— Так-так, під канапою, — втомлено зітхнула бабуся. — Приємно, ясна річ, коли внуки приходять у гості, до того ж, Маленька Мю полюбляє запрошувати додому своїх друзів. Однак хотілось би, щоб діти бавилися за дня, а не вночі.

— Мені дуже прикро, — поквапився з виправданнями тато. — Наступного разу малий прийде зранку.

Мудрик виліз з-під канапи. Він не дивився на Мю і навіть не глянув у бік бабусі, натомість попрямував прямісінько до дверей, зійшов сходами та зник у темряві.

Тато, не зронивши ні слова, крокував поряд. Мудрик почувався таким скривдженим, що ледь не плакав.

— Татку, — озвався він. — Оте дівчисько… ти навіть собі не уявляєш… Ніколи туди більше не піду, — гнівно додав він. — Вона мене обдурила! Брехуха! Вона так жахливо мене надурила, що мені аж зле зробилося!

— Я розумію, — потішив малого тато. — Відчуття страшенно неприємне…

Вони попростували додому і з’їли всі смаколики, які ще зоставалися від десерту.

Чепуруля, котра вірила в катастрофи

Якось жила собі Чепуруля. Одного разу вона прала в морі свого клаптикового килимка, терла його щіткою й милом до блакитної оторочки по одному краю, а тоді чекала кожної сьомої хвилі, яка накочувалася саме вчасно, щоб змити мильне шумовиння. А потім терла до блакитної оторочки з іншого боку килимка. Сонце пригрівало їй спинку, вона стояла на своїх тонких ніжках у прозорій воді і терла тай терла.

То був теплий, тихий літній день, саме такий, як годиться для прання килимків. Розлого й сонно накочувалися на берег хвилі-помічниці, кілька джмелів кружляли над червоною шапочкою Чепурулі, гадаючи, що то квітка.

«Так-так, прикидайтеся лагідними, — похмуро міркувала Чепуру— ля. — Я ж знаю, як усе насправді. Так тихо й мирно буває завжди перед катастрофою».

Вона дійшла до останньої блакитної оторочки, дочекалася сьомої хвилі, щоб змити мильне шумовиння, а тоді стягнула увесь килимок у воду й виполоскала його.

Скелясте дно було гладке й червонувате, по ньому шугали туди й сюди сонячні зайчики. Вони витанцьовували й на Чепурулиних лапках, вкриваючи позолотою усі десять пальців.

Чепуруля поринула у задуму. Можна пошити собі нову помаранчеву шапочку. Або вигаптувати сонячними зайчиками краї старої. Золотими нитками… Але вишитим сонячним зайчиками ніколи не зрівнятися зі справжніми, миготливими! Та й зрештою! Кому потрібна нова шапочка на порозі катастрофи? Загинути можна й у старій, це суті справи не міняє…

Чепуруля витягнула килимок на берег, кинула його на камінь й заходилася заповзято повзати по ньому, щоб зцідити зайву воду.

Надто гарна погода, неприродно гарна. Щось неодмінно має статися. Вона це знала. Десь за небокраєм громадилось щось темне й грізне, воно пробивалося нагору, наближалося чимраз скоріше…

— Ніхто не знає, що це, — шепотіла сама до себе Чепуруля. — Усеньке море почорніє, забурмотить… сонце згасне…

Її серце почало битися швидше, похолола спина, вона рвучко обернулася, ніби ворог чатував на неї позаду. Однак море так само виблискувало, сонячні зайчики танцювали на дні, вимальовуючи грайливі вісімки, а літній вітерець лагідно торкався її носа.

Та не так легко заспокоїти Чепурулю, охоплену панікою, котра не знати звідки взялася. Тремтячими лапками вона розстелила килимок сушитися, схопила мило та щітку й поквапилася додому, щоб поставити окріп. Десь коло п’ятої години до неї пообіцяла завітати на чай Капаруля.

Будинок Чепурулі був великий і не надто гарний. Комусь, очевидно, хотілося позбутись бляшанок зі старою фарбою, тож помалював його зовні в темно-зелений колір, а зсередини — в коричневий. Чепуруля винайняла будиночок без умеблювання в одного гемуля, котрий запевняв, що тут любила літувати у часи своєї молодості її бабуня. А так як Чепуруля дуже поважала родинні зв’язки, вона одразу ж вирішила замешкати у будиночку з поваги до пам’яті своєї бабуні.

Першого вечора вона сиділа на східцях і з зачудуванням розмірковувала над тим, що бабуня у свої юні роки була, напевно, зовсім не схожа на себе. Зажко собі уявити, щоб справжня Чепуруля з вродженим тонким відчуттям прекрасного у природі могла поселитися на цьому жахливому пустельному узбережжі. Ані садка, з урожаю якого можна було б варити варення. Ані щонайменшого деревця, крону якого можна перетворити на альтанку. Ані гарної панорами з вікон.

Чепуруля зітхала, розгублено споглядаючи присмеркове море й прибій, що лизав берег, скільки сягало око. Зелене море, білий пісок, червонясті водорості… Місце, неначе створене для катастроф. Жодного надійного закутка…

І тоді Чепуруля, ясна річ, збагнула, що припустилася помилки. Надаремно перебралася вона у цей жахливий будинок на цьому жахливому узбережжі. Її бабуня, без сумніву, мешкала у зовсім іншому будинку. Отаким буває життя!

Однак Чепуруля уже встигла написати всій родині про своє переселення і вважала, що тепер не пасує знову міняти помешкання. Родина могла би подумати, що вона легковажниця.

Отож Чепуруля зачинила за собою двері і спробувала створити затишок у домівці. То була нелегка справа. Височенні стелі завжди губилися в сутіні, і жодні мереживні фіранки не змогли би звеселити великі похмурі вікна. То не були вікна, з яких приємно виглядати надвір, у них будь-хто міг хіба зазирнути досередини, а це Чепурулі не подобалося.

Вона намагалася причепурити куточки, але затишними вони так і не стали — меблі у них губилися. Стільці шукали прихистку біля столу, канапа злякано тулилася до стіни, а світляні кружала під лампами були такими ж безпомічними, як тремкі снопики світла кишенькового ліхтарика в темному лісі.

Як і всі Чепурулі, вона мала купу гарних дрібничок: маленькі дзеркальця, фотографії родичів в оксамитових рамках, черепашки, порцелянові кошенята й гемулі, що спочивали на мереживних серветках, гарні крилаті вислови, вигаптувані шовком або сріблом, крихітні вазочки й симпатичні грілки для чайників у вигляді мюмль — усе те, що робить життя легшим, а світ не таким великим та загрозливим.

Однак усі ці гарні, любі серцю дрібнички втрачали свою надійність та свій сенс у цьому похмурому будинку біля моря. Чепуруля переставляла їх зі столу на комод, з комоду на підвіконня, але вони ніде не почувалися на місці.

Ось і тепер вони там стояли. Такі ж розгублені й безпомічні.

Чепуруля зупинилася на порозі, намагаючись знайти розраду у своїх речах, але вони були такими ж безпорадними, як і вона сама. Вона пішла в кухню, поклала біля мийки щітку й мило, потім запалила вогонь під чайником і вийняла свої найгарніші філіжанки з золотим крайчиком; зняла з полиці таріль із печивом, старанно здмухнула з країв крихти, а поверх печива виклала кілька тістечок з цукровою помадкою, щоб справити враження на Капарулю.

І хоч Капаруля завжди пила чай без вершків, Чепуруля все ж виставила на стіл бабусин срібний молочник у формі човника, а цукор насипала у маленький плюшевий кошичок з ручкою, обнизаною перлами. Накриваючи стіл, вона була цілковито спокійною, усі думки про катастрофи зникли без сліду.

Шкода лишень, що у цій затаврованій фатумом місцині не знайти гарних квітів, які б годилися для святкового столу, а ті, що ростуть, схожі на злі настовбурчені кущики й не пасують до кольору стін вітальні. Чепуруля невдоволено відсунула убік вазу і рушила до вікна — подивитися, чи не видно ще Капарулі.

Та враз спохопилася: «Ні-ні, не буду дивитися. Почекаю, доки вона постукає. А тоді кинуся до дверей, відчиню, і ми обидві страшенно втішимося, будемо радіти й базікати без угаву… А якщо визирну за нею, берег може виявитися пустельним аж до самого маяка. Або ж побачу маленьку цяточку, котра невпинно наближатиметься, а речі, що невідворотно наближаються, я терпіти не в змозі… Ще гірше, якщо цяточка раптом змаліє й зрештою зникне з очей…»

Чепуруля затремтіла. «Що зі мною діється? — подумала вона. — Слід поговорити про це з Капарулею. Можливо, вона зовсім не та особа, якій я воліла б довіритися, але ж нікого іншого не знаю».

У двері постукали. Чепуруля кинулася до передпокою, захлинаючись словами, ще й відчинити не встигла:

— …і яка ж погода! Море, яке море… таке блакитне й лагідне, ані хвильки! Як почуваєтесь? У Вас неперевер— шений вигляд! То й нічого дивного… Але живучи тут… серед природи й таке інше… життя налагоджується, чи не так?

«Нині вона ще затурканіша, ніж звичайно», — подумала Каларуля, стягаючи рукавички (бо ж була справжньою дамою), а вголос сказала:

— Власне! Ваша правда, пані Чепуруле!

Вони сіли за стіл. Чепуруля так тішилася товариством, що теревенила, не змовкаючи, і від неуважності розлила чай на скатертину.

Капаруля хвалила печиво і цукрову помадку, і все, що спадало їй на думку, але про квіти не обмовилася й словом. Нічого дивного! Вона була добре вихованою Капарулею. Кожному упало б в око, що ці дикі стрепехаті колючки не личать святковому столу.

За якийсь час потік слів у Чепурулі вичерпався, Капаруля теж не озивалася — у кімнаті зависла тиша.

Несподівано сонячне сяйво на скатертині потьмяніло. Великі суворі вікна затулили хмари, і обидві дами почули, як здалеку, з морських просторів налітає вітер, і шум його схожий на шепіт.

— Я бачила, пані Чепуруля випрала килимок, — ввічливо зауважила Капаруля.

— Так, морська вода дуже добра для килимів, — відповіла Чепуруля. — Кольори не линяють та й пахнуть вони після прання так свіжо…

«Я повинна змусити Капарулю зрозуміти, — думала вона. — Я повинна змусити кого-небудь збагнути, що мені страшно. Когось, хто відповів би мені: «Звісно, тобі страшно, я тебе чудово розумію!» або ж: «Чого боятися, любонько? Такий гарний, погідний літній день!» Неважливо, що скажуть, тільки би щось сказали…

— Ці тістечка я спекла за бабусиним рецептом, — сказала Чепуруля, а потім раптом перегнулася через стіл і зашепотіла: — Цей спокій неприродний. Він провіщає щось жахливе. Люба Капаруле, повірте мені, ми такі мізерні з нашими тістечками, килимками та усім, що видається нам важливим, дуже важливим, Ви ж самі знаєте… Але усьому цьому загрожує невблаганний фатум…

— О! — Капаруля розгубилася.

— Так-так, невблаганний фатум, — похапливо вела далі Чепуруля. — Його не вблагаєш і не переконаєш ні в чому, не збагнеш і не розпитаєш… Він там, за чорною шибкою вікна, десь у дорозі, далеко в морі, щораз росте й росте, невидимий доти, аж стане надто пізно. Чи Ви, Капаруле, відчували таке? Скажіть, що й у Вас таке було хоч раз! Благаю, скажіть!

Капаруля, червона мов буряк, нервово крутила в лапах цукерничку і від усього серця шкодувала, що сюди прийшла.

— У цю пору, пізно влітку, інколи дмуть сильні вітри, — обережно мовила вона врешті.

Чепуруля розчаровано замовкла. Капаруля теж трохи помовчала, а тоді повела далі, ледь дратівливо:

— У п’ятницю я сушила білизну і, хочете вірте чи ні, віяв такий вітрюган, що мені довелося бігти до самої хвіртки саду, щоб упіймати найгарнішу пошивку на подушку. А яким миючим засобом Ви користуєтеся, пані Чепуруле?

— Не пригадую, — Чепуруля раптом відчула неймовірну втому. Капаруля навіть не намагалася її зрозуміти. — Налити вам іще чаю?

— Ні, дякую, — відмовилася Капаруля. — Була дуже гарна гостина. Боюся, мені уже час потроху збиратися додому.

— Так-так, — відказала Чепуруля. — Я розумію.

Над морем уже стемніло, хвилі шаруділи на березі.

Було ще надто рано засвічувати лампу (щоб не видатися страхопудом), однак частування у сутінках ставало неприємним. Вузенька мордочка Капарулі ще більше зморщилася. Вона вочевидь почувалася незатишно. Однак Чепуруля не допомогла їй прощатися, вона тихо сиділа, не мовивши й слова, за столом та кришила у лапках на дрібні шматочки тістечка з помадкою.

«Це стає нестерпним», — подумала Капаруля і, крадькома стягнувши свою торбинку з комода, взяла її під пахву. Південно-західний вітер надворі набирав сили.

— Ви кажете про вітер, — раптом озвалася Чепуруля. — Про вітер, який ухопив вашу білизну… Але я веду мову про циклони, про урагани, люба Капаруле… Вихори, смерчі, тайфуни, піщані бурі… Хвилі-цунамі, що здатні зруйнувати будинки… Але насамперед я говорю про себе, хоч і розумію, що це не надто скромно. Я знаю, що все полетить шкереберть. Ці думки не йдуть мені з голови… навіть коли перу килимки. Можете це зрозуміти? Невже Ви не відчуваєте нічого подібного?

— Добре допомагає оцет, — бовкнула Капаруля, не відриваючи погляду від своєї філіжанки з чаєм. — Килими з клаптиків не линяють, якщо у воду для полоскання додати оцту.

Нараз Чепуруля розлютилася, що було їй дуже не властиво. Вона відчула, що мусить кинути Капарулі виклик і вдалася до першого-ліпшого способу. Показала на нечупарний маленький віхоть у вазі і вигукнула:

— Погляньте на цей букет! Який гарний! І винятково пасує до чайного сервізу!

Та Капаруля, вже також сита по горло гостиною, розсердилася не менше і, зірвавшись на рівні ноги, закричала:

— Дурниці! Він надто великий, надто колючий і надто строкатий, а ще надто викличний і анітрохи не пасує до святкового столу!

Після того обидві дами розпрощалися, Чепуруля зачинила за гостею двері й повернулася до вітальні. Вона була сумна й розчарована, її не полишало відчуття, що гостина не вдалася. Крихітний букетик стояв посеред столу: сірі колючі цурпалки, усіяні темно-червоними квітками. Раптом Чепуруля збагнула, що зовсім не квіти погано допасовуються до чайного сервізу, а сам сервіз ні на що не годиться.

Вона поставила вазу на підвіконня.

Море було не впізнати, воно посіріло, хвилі білозубо шкірилися й люто вгризалися в берег. Небо налилося багрянцем і обважніло.

Чепуруля усе ще стояла біля вікна, довго стояла, прислухаючись, як набирає сили вітер, коли зненацька задзвонив телефон.

— Це пані Чепуруля? — почувся у слухавці несміливий голос Капарулі.

— Звісно, це я, — відповіла Чепуруля. — Крім мене, тут ніхто більше не мешкає. Щасливо дісталися додому?

— Так, дякую. Здається надворі знову трохи дме… — якусь мить Капаруля помовчала, а потім озвалася приязно: — Пані Чепуруле, оті жахливі речі, про які ви розповідали, вони часто з Вами траплялися?

— Ні, — відказала Чепуруля.

— Отже, тільки інколи?

— Власне кажучи, ніколи. Я просто так» відчуваю…

— О! — мовила Капаруля. — Я лише хотіла подякувати Вам за гостину… Отож з Вами ніколи нічого схожого не відбувалося?

— Ні, ніколи… Дякую, що Ви зателефонували. Сподіваюся, ми ще зустрінемося коли-небудь.

— Я теж сподіваюся, — і Капаруля поклала слухавку.

Чепуруля сиділа якийсь час, не зводячи очей з телефону, її лихоманило.

«Скоро мої вікна почорніють, — думала вона. — Можна було би заслонити їх ковдрами, а дзеркала повернути до стіни». Але Чепуруля навіть не поворухнулася, лише сиділа, прислухаючись, як у димарі завиває вітер. Ніби маленьке покинуте звірятко.

У стіну з південного боку будинку почала гупати верша гемуля, але Чепуруля не наважилася вийти з хати і зняти її.

Будинок стиха затремтів, вітер налітав тепер наскоками, чутно було, як шторм розпалюється і галопом мчить через море.

Десь із даху зсунулася черепиця і розбилася об скелю. Чепуруля здригнулася й підвелася, квапливо рушила до спальні, але спальня була надто велика і не здавалася надійним прихистком. Комора! Вона достатньо маленька, щоб відчути себе там у безпеці. Чепуруля схопила в оберемок ковдру і кинулася через кухню, відчинила ногою двері до комірки і, важко сапаючи, замкнула їх за собою. Завивання бурі сюди майже не долинало. А ще у коморі не було вікон, лише маленький отвір для вентиляції.

Навпомацки у темряві вона обійшла мішки з картоплею і, загорнувшись у ковдру, примостилася біля самої стіни під полицями з варенням.

Поволі її уява почала вимальовувати власну бурю, набагато грізнішу й шаленішу аніж та, яка стрясала її будиночком. Хвилі прибою оберталися величезними білими драконами, могутній вихор, ревучи, здіймав на видноколі чорний іскристий стовп води, що мчав просто на неї й невблаганно наближався…

Її уявна буря була найстрашніша, але так бувало завжди. У глибині душі Чепуруля навіть трохи пишалася своїми вигаданими катастрофами, які належали тільки їй.

«Капаруля — дурна вівця, — міркувала вона. — Дурепа, у якої на думці самі лише тістечка до чаю та пошивки на подушки. Вона навіть на квітах не знається! Що вже вимагати, щоб зрозуміла мене… Сидить собі тепер і думає, що зі мною ніколи нічого не траплялося. І це зі мною, тією, яка щодня переживає кінець світу, однак, незважаючи ні на що, уранці одягається, а ввечері роздягається, їсть і миє посуд, приймає гостей, ніби нічого й не трапилося.

Чепуруля виставила носа з— під ковдри й, суворо дивлячись у темряву, сказала:

— Та я вам всім ще покажу!..

Невідомо, що вона мала на увазі. Потім вона знову загорнулася з головою у ковдру й затулила лапками вуха.

Вже й північ настала, а шторм шаленів ще дужче. Десь о першій годині вночі швидкість вітру сягнула сорока шести метрів на секунду. Ще приблизно за годину з даху зірвало димаря. Одна його половина впала під стіною будинку, а інша висипалася в коминок. Крізь діру в даху виднілося темне нічне небо, по якому невпинно котилися хмари. А тоді буря увірвалася в дім, і все перемішалося: з коминка вимітало попіл, фіранки й скатерті тріпотіли на вітрі, а в повітрі літали родинні фотографії. Перелякані речі Чепурулі враз ожили, усе навколо шурхотіло, дзвеніло й лускало, двері грюкали, а картини падали на підлогу.

Нажахана напівпритомна Чепуруля стояла посеред вітальні, сукня лопотіла навколо її ніг, а в голові стугоніла думка:

— Ось воно й сталося. Тепер настане усьому кінець! Нарешті! Дочекалася!

Вона ухопила слухавку, щоб зателефонувати Капарулі й розповісти їй… гм… щось таке, що назавжди заткало би їй рота. Щось тріумфальне і заспокійливе.

Однак буря обірвала телефонні дроти.

Чепуруля нічого не чула, окрім ревища бурі та гуркоту черепиці, що злітала з даху.

«Якщо я вийду на горище, зірве дах, — міркувала вона. — А якщо зійду в льох, наді мною завалиться увесь будинок. Що б я не зробила, катастрофа неминуча!»

Вона схопила порцелянове кошеня й міцно притиснула до себе. Тієї миті вітер вибив вікно, осколки скла закружляли по підлозі. Потоки дощу шмагали меблі з червоного дерева, гарненький гіпсовий гемуль упав зі своєї підставки й розбився вщент.

З неймовірним гуркотом гепнулася на підлогу величезна кришталева дядечкова люстра. Чепуруля чула, як плачуть та голосять її речі, побачила краєм ока у розбитому дзеркалі свою пополотнілу мордочку і, не замислюючись, що робить, кинулася до вікна та вистрибнула надвір.

Отак вона й сиділа в піску, теплий дощ умивав її мордочку, поділ сукні лопотів та тріпотів на вітрі, наче вітрило. Вона міцно зажмурилася, збагнувши, що опинилася цілком безпорадна у самому центрі небезпеки.

Шторм погуркотів далі, впевнений, незворушний. Звуки, що наганяли страх, стихли. Стихло все, що вило, тріщало, розбивалось, гупало та рвалось. Однак небезпека чигала не надворі, а всередині будинку.

Чепуруля сторожко вдихнула гострий запах водоростей і розплющила очі.

Темрява була вже не такою чоренною, як перед тим у вітальні.

Хвилі накочувалися на берег, спокійний промінь маяка поволі мандрував крізь ніч, наглядаючи за штормом й тримаючи його на припоні, він ковзав повз Чепурулю, пропливав піщаними дюнами, губився на крайобрії і повертався знову, щоразу повертався знову.

«Я ніколи раніше не бувала сама надворі уночі, — думала Чепуруля. — От якби мама знала…»

Вона поповзла супроти вітру вниз берегом, якнайдалі від будинку гемуля, не випускаючи з лапок порцелянове кошеня. Відчуття, що й вона когось захищає, заспокоювало її. Море перед нею стало сизо-білим. Вітер зривав шумовиння з гребенів хвиль, й воно імлою розсівалося над пляжем. У роті відчувався присмак солі.

Позаду Чепурулі у будинку щось розбилося, але вона не обернулася. Вона скрутилася калачиком під великою каменюкою й широко розплющеними очима вдивлялася в ніч. Її вже не лихоманило. Як не дивно, Чепуруля раптом відчула себе в цілковитій безпеці. То було дуже незвичне відчуття, воно видалося їй заворожливо приємним. Та й чого, власне кажучи, тривожитися? Катастрофа таки трапилася врешті-решт!

Над ранок шторм улігся. Та Чепуруля ледве чи й помітила це. Вона поринула в глибоку задуму, розмірковуючи про себе, свої уявні катастрофи, меблі у хаті й запитуючи себе, як тепер дати собі раду з усім. Зрештою, нічого надзвичайного не сталося, лише димар «завалився.

Усе ж Чепуруля відчувала: все, що нині відбувалося, було найважливішою подією в її житті, яка потрясла, перевернула все її єство, і тепер вона не знала, як повернути життя у звичну колію. їй здавалося, що колишня Чепуруля перестала існувати, і не була певна, чи бажає її повернення. А як же бути з усім, що належало тій колишній Чепурулі? Що робити з тим, що розбилося, припало сажею, тріснуло й промокло? Важко собі уявити, що тижнями доведеться доводити все до ладу, клеїти, лагодити, вибирати розсипані повсюди осколки та уламки. А ще мити, прасувати, фарбувати наново, засмучуватися, коли щось не вдається полагодити, і завжди знати, що десь позалишалися сліди руйнації і що зовсім іще недавно все було набагато гарнішим… О ні! А потім порозставляти увесь старий непотріб на свої місця, у тих самих темних кімнатах і щосили переконувати себе, ніби навколо панує затишок…

— Нізащо! — скрикнула, підхопившись, Чепуруля. Ніжки їй затерпнули. — Якщо я спробую повернути все на свої колишні місця, то й сама зостануся колишньою. І знову боятимуся… Я вже це відчуваю. Знову крастимуться за мною циклони, тайфуни і буревії…

Чепуруля вперше приглянулася до будинку гемуля. Він стояв там, де й стояв. Руйнації відбулися лише в будинку, уламки лежали довкруги, чекаючи, доки вона потурбується про них.

Жодна справжня чепуруля ніколи не покине свої чудові успадковані меблі на поталу долі…

«Мама сказала би, що існує таке поняття, як обов’язок», — пробурмотіла сама до себе Чепуруля.

Надворі уже розвидніло.

На сході крайобрій очікував сходу сонця. Над морем пролітали поодинокі злякані подмухи вітру, небо було усіяне хмаринками, які загубив дорогою буревій. Інколи долинало слабке гуркотіння грому. Стихія ще не заспокоїлася, хвилі не знали, куди їм податися.

Чепуруля завагалася.

І раптом вона побачила смерч.

Він зовсім не був схожий на смерч із Чепурулиних фантазій — чорний, блискучий водяний стовп. Цей смерч був справжнім. Світлим. Біла хмарина, клубочучись, закручувалася донизу гігантською спіраллю, ставала крейдяно-білою у тому місці, де з поверхні моря здіймалася вода, щоб зустрітися зі смерчем. Смерч не ревів і не закипав. Він мовчки, поволі погойдуючись, наступав на берег, а сонце, що саме зійшло, забарвило його в яскраво-рожевий колір. Він губився у високості, безшумно закручувався могутнім вихором і невблаганно наближався.

Чепуруля не могла й поворухнутися. Вона завмерла, притискаючи до себе кошеня, й думала: «О, це моя чудова, розкішна катастрофа!»

Смерч вийшов на берег неподалік від Чепурулі. Білий вихор, тепер уже піщаний стовп, велично прокотився повз неї й незворушно підняв у повітря дах гемулевого будинку. Чепуруля бачила, як дах злетів угору і зник. А ще вона бачила, як закружляли у вихорі її меблі і також зникли. Гайнули у небо всі її гарні дрібнички, підставки і фотографії родичів, грілка до чайника і бабусин жбанок для вершків, крилаті вислови, вигаптувані шовком та сріблом, і геть усе-усе! Зворушена до глибини душі, вона подумала: «Яка краса! Хіба можу я, маленька бідолашна Чепуруля, протистояти могутнім силам природи? Чим я ще можу тут зарадити? Нічим… Усе виметено і прибрано!»

Смерч урочисто помандрував углиб суходолу, він ставав щораз тоншим, зрештою тріснув і розчинився в повітрі. Став непотрібним…

Чепуруля важко перевела дух.

— Тепер я вже ніколи більше не боятимуся, — мовила вона сама до себе. — Тепер я вільна! Тепер я робитиму все, що заманеться!

Чепуруля поставила порцелянове кошеня на камінь. Одне вушко у нього відбилося десь уночі, а на мордочці з’явилися масні плями. Від цього кошеня стало трохи інакшим, задерикуватим і ледь хитруватим.

Зійшло сонце. Чепуруля брела мокрим піщаним пляжем і враз помітила свій килимок. Море розцяцькувало його водоростями та черепашками — ще жодний килимок у світі не був так старанно випраним. Чепуруля хмикнула. Взявшись обома лапками, вона потягнула килимок за собою у прибережний прибій, поринула у величезну зелену хвилю, потім сіла на килимок й попливла прямісінько у шипуче біле шумовиння, знову пірнула, пірнула аж до дна. Над нею одна за одною прокочувалися прозорі зеленкуваті хвилі. Чепуруля виринула на поверхню, до сонця, вона відфоркувалася й сміялася, репетувала й вигойдувалася зі своїм килимком на хвилях. їй ще ніколи в житті не бувало так весело.

Капаруля довго гукала, доки Чепуруля врешті її помітила.

— Який жах! — скрикнула Капаруля. — Люба бідолашна пані Чепуруля!

— Доброго ранку! — привіталася Чепуруля, витягуючи килимка на берег. — Як справи?

— Я просто не тямлюся! — випалила Капаруля. — Яка ніч! Усеньку ніч я думала лише про вас! І я бачила смерч! Бачила, як він насувався! То була справжня катастрофа!

— Яка катастрофа? — невинно запитала Чепуруля.

— Ви мали рацію! Ах, ви таки мали рацію! — не вгавала Капаруля. — Ви ж казали, що буде катастрофа! А всі ваші гарні дрібнички… Ваш чудовий дім! Я намагалася додзвонитися до вас усю ніч, так хвилювалася… Але вітром зірвало усі телефонні лінії…

— Як мило з вашого боку, — мовила Чепуруля, викручуючи воду зі своєї шапочки. — Однак не варто було хвилюватися! Ви ж знаєте, треба додати до води трохи оцту, і барви на килимках не вицвітуть! Даремні ваші хвилювання!

І Чепуруля, сидячи на піску, так зайшлася сміхом, аж сльози виступили у неї на очах.

Історія про останнього на світі дракона

Наприкінці літа, у четвер, на дні великої ями з каламутною водою праворуч від дерева, на якому висів Татів гамак, Мумі-троль упіймав маленького дракона.

Ясна річ, він не мав жодних намірів ловити дракона. Він лише намагався роздобути кілька крихітних комашок, які роїлися в намулі на дні ями, і дослідити, як вони, плаваючи, ворушать лапками, і чи справді вміють плавати навспак. Та коли він швидко витягнув на поверхню слоїка, то побачив там зовсім щось інше.

— Клянуся своїм хвостом, — побожно прошепотів Мумі-троль. Він обхопив лапками слоїк і витріщався на нього, не вірячи своїм очам.

Дракончик був не більший за пачечку з-під сірників, він зграбно плавав у воді, ворушачи прозорими крильцями, такими ж витонченими, як плавники золотої рибки. Та жодна золота рибка у світі не була так розкішно позолочена, як цей крихітний дракончик. Він увесь виблискував, іскрився на сонці, малесенька голівка була світло-зеленого кольору, а очі — жовті, немов цитринки. Шість позолочених лапок мали зелені пальчики, а позолочений хвіст завершувався зеленим кінчиком. То був неперевершений дракончик.

Мумі-троль загвинтив покришку (з діркою для доступу повітря) й обережно поставив слоїк у мох. Потім ліг на живіт, щоб поспостерігати за дракончиком зблизька. Дракончик підплив до скляної стінки слоїка й розтулив маленьку пащу, усіяну крихітними білими зубками.

«Він злий, — подумав Мумі-троль. — Злий, хоча такий неймовірно малесенький. Що ж зробити, аби він мене полюбив?.. І чим його годувати? Що їдять дракони?..»

Стурбований і схвильований, Мумі-троль схопив слоїк і рушив додому, обережно ступаючи, щоб дракончик ненароком не вдарився до скляних стінок. Він бо ж був неймовірно маленьким та ніжним.

— Я любитиму тебе і піклуватимусь, — шепотів Мумі-троль. — Ти будеш спати на моїй подушці, а коли підростеш і полюбиш мене, ми зможемо плавати удвох у морі…

Мумі-тато працював на своїй тютюновій грядці. Йому, звичайно, можна показати дракончика. А може, й не варто. Принаймні не тепер. Ліпше потримати кілька днів лише для себе, щоб він призвичаївся. Потримати в таємниці і дочекатися найприємнішої миті, коли можна буде показати дракончика Нюхмумрикові! Мумі-троль міцно пригорнув слоїк до себе і, як тільки міг байдуже, почимчикував до чорного входу будинку. Інші члени родини Мумі-тролів були десь на веранді. Саме тієї миті, як Мумі-троль крадькома заходив до будинку, з-за бочки з дощівкою визирнула Маленька Мю й, згораючи від цікавості, закричала:

— Що ти там маєш?

— Нічого…

— Це — слоїк, — не відступалася Маленька Мю, витягуючи шийку. — А що у слоїку? Навіщо ти його ховаєш?

Мумі-троль бігцем кинувся угору сходами і вскочив до своєї кімнати. Він поставив слоїк на стіл, вода у ньому шалено хлюпалася. Дракончик склав крильця над головою, згорнувшись калачиком. Тепер він поволі випростався й вишкірив зубки.

— Такого більше ніколи не трапиться, — пообіцяв Мумі-троль. — Вибач мені, будь ласка.

Він зняв зі слоїка покришку, щоб дракончик міг роззирнутися навколо, а тоді замкнув зсередини кімнату на засув. Ніколи не знаєш, що ще може спасти на гадку Мю…

Коли Мумі-троль повернувся до дракончика, той виліз із води і сидів на краю слоїка. Мумі-троль сторожко простягнув лапку, щоб погладити його.

Раптом дракончик роззявив пащу й дмухнув на нього крихітним клубельцем диму. Червоний язичок, схожий на пломінець вогню, мигцем висунувся назовні і так само миттю сховався.

— Ой, — зойкнув Мумі-троль, бо обпікся. Хоч і не дуже, та все ж…

Він щораз більше захоплювався дракончиком.

— Ти злий? — поцікавився він обережно. — Ти страшний, жахливий, кровожерний, чи не так? Ой ти моє маленьке любе дивовижне створіннячко!

Дракончик пирхнув.

Мумі-троль заповз під ліжко і витягнув звідти свою нічну скриньку, в якій віднайшлися кілька черствих оладок, половинка канапки та яблуко. Він порізав усе на дрібненькі шматочки, виклав на стіл навколо дракончика. Той обнюхав гостинці, презирливо глянув на Мумі-троля, раптом із неймовірною спритністю плигнув на підвіконня й упіймав величезну жирну серпневу муху.

Муха перестала дзижчати, натомість почувся не— вдоволений писк. Дракончик луснув її по голові своїми крихітними зеленими лапками й випустив клубок диму їй в очі. А тоді лиш трісь-трась зубками, і для мухи навіки стулилися його щелепи. Дракон проковтнув здобич, облизався, почухав себе за вушком, зневажливо зиркаючи на Мумі-троля одним оком.

— Скільки ти усього вмієш! — захоплено вихопилося у Мумі-троля. — Моє маленьке чудо-юдо-марудо!

Тієї ж миті Мумі-мама вдарила в гонг — настав час сніданку.

— Зачекай на мене трішки, — попросив Мумі-троль. — Я швиденько повернуся назад.

Він трохи постояв, з ніжною тугою дивлячись на дракончика, якому зовсім не до вподоби було пеститись, і прошепотів: «Любчику мій!» А тоді збіг сходами на веранду. Маленька Мю ще не встигла запхати ложку в кашу, як відразу завелася:

— А дехто ховає таємниці у деяких банках…

— Замовкни!

— Можна подумати, — не вгавала Маленька Мю, — що дехто колекціонує п’явок або мокриць, або — чом би й ні — сороканіжок, які розмножуються сотні разів у хвилину.

— Мамо, — озвався Мумі-троль. — Знаєш, якби я коли-небудь міг би мати якусь маленьку тваринку, яку я полюбив би, то це був би…

— Був би — рув би — мув би — дув би! — урвала його Мю, випускаючи ротиком бульбашки у склянку з молоком.

— Що? — запитав Тато, глянувши поверх газети.

— Мумі-троль знайшов собі нове звірятко, — пояснила мама. — Воно кусається?

— Не дуже… Воно ще надто маленьке, — ледь чутно пробурмотів Мумі-троль.

— А скоро воно виросте? — поцікавилася Доня Мюм— лі. — Коли його можна буде побачити? Воно уміє розмовляти?

Мумі-троль не відповів. Знову все зіпсували. А мало би бути так: спочатку таємниця, а потім — несподіванка. Однак якщо живеш з родиною, не буде ні одного, ні іншого. Усі знають про все наперед, тож годі й сподіватися на приємну несподіванку.

— Я піду до річки за їжею, — повільно й презирливо процідив Мумі-троль. Так само презирливо, як це зробив би Дракончик. — Мамо, скажи їм, щоб не заходили до моєї кімнати. За наслідки я не відповідатиму…

— Гаразд, — погодилася Мама і глянула на Маленьку Мю. — Жодна жива душа не сміє переступити порога його кімнати!

Мумі-троль поважно доїв свою кашу, а потім почимчикував через садок до містка на ріці.

Нюхмумрик сидів перед наметом і фарбував корковий поплавок. Коли Мумі-троль побачив друга, у його душі знову спалахнула радість, що він має Дракончика.

— Охо-хо! — зітхнув він. — Родина часом так обтяжує…

Нюхмумрик на знак згоди фуркнув, не виймаючи люльки з рота. Деякий час вони сиділи мовчки, насолоджуючись взаємним порозумінням, як це буває між справжніми чоловіками.

— До речі, — нарешті озвався Мумі-троль, — чи доводилось тобі коли-небудь під час мандрівок зустрічати якого дракона?

— Ти ж не маєш на увазі саламандр, ящірок чи крокодилів? — запитав Нюхмумрик після довгої мовчанки. — Йдеться, ясна річ, таки про дракона… Ні, не бачив… Вони вимерли.

— Може, й так, — спроквола мовив Мумі-троль. — Хоча, можливо, котрийсь і вижив, а хтось упіймав його до скляного слоїка…

Нюхмумрик підвів голову, пильно глянув на свого друга — Мумі-троль ледь не лускав від захоплення та збудження — і сказав досить стримано:

— Не думаю…

— Цілком імовірно, що він завбільшки з пачечку від сірників і випльовує полум’я, — позіхнув з напускною байдужістю Мумі-троль.

— Бути такого не може! — відрізав Нюхмумрик, який добре знав, як слід підігравати, щоб несподіванка вдалася.

Його друг задер голову й випалив:

— Дракон зі щирого золота з малюсінькими зеленими лапками, який може віддано супроводжувати свого господаря по всьому світу! — враз Мумі-троль зірвався на ноги й закричав: — Це я його знайшов! Я знайшов маленького Дракончика!

Доки друзі крокували до будинку, Нюхмумрик пройшов через усі стадії: від недовіри та здивування до захоплення. Він був неперевершений!

Мумі-троль та Нюхмурик піднялися сходами, обережно відчинили двері й увійшли до мансарди. Слоїк стояв на столі, однак Дракончика й слід пропав. Мумі-троль шукав під ліжком, під комодом, облазив усю кімнату, гукаючи:

— Любчику мій… маленька крихітко…

— Поглянь! — сказав Нюхмумрик. — Він сидить на фіранці.

Дракончик справді сидів на карнизі під самою стелею.

— Як він туди потрапив? — злякався Мумі-троль. — А якби упав… Сиди тихенько… Почекай… Помовч…

Він зірвав з ліжка постіль, розстелив її на підлозі під вікном, потім взяв старий сачок на метеликів гему ля й підсунув його Дракончикові під самий ніс.

— Гоп! — пошепки закомандував він. — Тась-тась— тась… А тепер помаленьку… обережно…

— Ти його налякаєш, — застеріг Нюхмумрик.

Дракончик роззявляв пащу й шипів. Він уп’явся зубками в сачок, задзижчав, немов крихітний двигунець. Раптом Дракончик злетів з карниза і затріпотів крильцями, кружляючи під стелею.

— Він літає, літає! — зарепетував Мумі-троль. — Мій Дракончик літає!

— Звичайно, літає, — нітрохи не здивувався Нюхмумрик. — Та не стрибай так! Заспокойся!

Дракончик завмер під стелею, крильця у нього шалено тріпотіли, мов у нічної нетлі. Зненацька він шугонув униз, вкусив Мумі-троля за вуха, аж той закричав від болю, підлетів угору й вмостився на плечі Нюхмумрика. Він підсунувся під саме його вухо й замуркотів, заплющивши очка.

— Ото малий шибеник! — вражено мовив Нюхмумрик. — А який гарячий! Що це він робить?

— Він тебе любить, — відказав Мумі-троль.

По обіді повернулася додому Хропся. Вона була на гостині у бабусі Маленької Мю і, звичайно, відразу довідалася, що Мумі-троль знайшов Дракончика.

Той сидів на столику біля Нюхмумрикового горнятка з кавою і облизував лапки. Дракончик покусав уже всіх членів родини, окрім Нюхмумрика, а коли сердився, пропалював дірку у чомусь.

— Який гарненький! — захоплено скрикнула Хропся. — Як його звати?

— Ніяк. Просто Дракончик, — буркнув Мумі-троль, обережно посуваючи лапку по скатертині, аж доки торкнувся позолоченої ніжки Дракончика. Дракончик рвонув угору, зашипів, видмухнувши клубок диму.

— Ой, яке чудо! — тішилася Хропся.

Дракончик знову підсів до Нюхмумрика, принюхуючись до його люльки. Там, де він сидів, з’явилася кругла коричнева дірка на скатертині.

— Цікаво, чи може він випалити дірку в клейонці, — озвалася Мумі-мама.

— Без сумніву! — встряла Маленька Мю. — Ось заждіть лишень! Підросте — і спалить увесь дім!

Вона потягнулася за шматочком торта, але тієї ж миті на неї, немов маленька золота фурія, налетів Дракончик й укусив за лапку.

— От чортяка! — скрикнула Мю, намагаючись хляснути бешкетника серветкою.

— Як будеш лаятися, не потрапиш до раю, — миттю встряла з повчаннями її сестра, Доня Мюмлі, однак Мумі-троль урвав суперечку, гаряче захищаючи свого знайду:

— Дракончик не винен! Він подумав, що ти хочеш з’їсти муху, яка сиділа на торті…

— Забирайся собі геть разом зі своїм драконом! — Маленька Мю розсердилася вже не на жарт. — Та й не твій це дракон, зрештою, а Нюхмумрика… Він тільки Нюхмумрика любить!

Враз запала тиша.

— Що оте маля патякає, — порушив мовчанку Нюхмумрик, підводячись. — Ще годинку чи дві, і Дракончик зрозуміє, хто його господар. Ану забирайся! Лети до свого господаря!

Однак Дракончик, перелетівши на плече Нюхмумрикові, учепився в нього усіма шістьма лапками й воркотів, як швейна машинка. Нюхмумрик згріб звірятко у жменю, запхав його під грілку кавника, а тоді відчинив скляні двері веранди й вийшов у сад.

— Він задихнеться, — обурився Мумі-троль, ледь піднявши грілку-накривку. Дракончик миттю вислизнув у шпарку, підлетів до вікна, сів на підвіконні. Поклавши лапки на віконну шибку, він не спускав очей з Нюхмумрика. За якийсь час він почав скавуліти, а його позолота потьмяніла аж до самого кінчика хвоста.

— Дракони, — раптом втрутився Мумі-тато, — зникли з загальної свідомості приблизно сімдесят років тому. Я вичитав про це в енциклопедичному словнику. Вид, який зник найпізніше, належав до так званої емоційної групи з високою здатністю до спалахування. Вони дуже вперті і ніколи не змінюють своїх намірів…

— Дякую за каву, — підвівся Мумі-троль. — Я йду до себе в кімнату.

— Любий синочку, а як бути з твоїм Дракончиком? Він залишиться на веранді? — поцікавилася Мумі-мама. — Чи, може, забереш його з собою?

Мумі-троль промовчав.

Він відчинив двері веранди. Умить посипалися іскри, коли крізь прочинені двері Дракончик вилетів надвір.

— Ой ні! — скрикнула Хропся. — Ти ніколи вже його не спіймаєш! Навіщо ти це зробив? Я навіть не роздивилася його до пуття…

— Можеш піти до Нюхмумрика й роздивитися, — відказав Мумі-троль, ледь стримуючись, щоб не заплакати від гіркої образи. — Він сидить у нього на плечі.

— О, мій любий синочку! — засмучено мовила Мама. — Мій маленький Мумі-тролю!

Нюхмумрик ледве встиг витягнути з води вудку, як прилетів Дракончик і сів йому на коліна. Звірятко аж звивалося від захоплення, що знову бачить Нюхмумрика.

— Ну що за день! — скрушно мовив Нюхмумрик, змітаючи Дракончика з колін. — Йди геть! Забирайся звідси! Лети додому!

Проте Нюхмумрик, ясна річ, знав, що проганяти його марно. Дракончик ніколи не забереться геть. І якщо йому не зраджує пам’ять, дракони живуть понад сотню літ. Нюхмумрик стурбовано дивився на крихітну блискучу істоту, яка щосили намагалася йому сподобатися.

— Звичайно, ти гарненький, — сказав Нюхмумрик. — Звичайно, я був би радий зостатися з тобою. Але ж зрозумій, Мумі-троль…

Дракончик позіхнув, злетів на Нюхмумрикового капелюха, згорнувся клубочком на його обшарпаних крисах і заснув. Нюхмумрик лише зітхнув, знову закидаючи вудку у річку. Новий поплавок, блискучий, яскраво-червоний, погойдувався на воді. Він знав, що Мумі-тролеві нині не до рибальства… Мара би вхопила таке життя…

Минав час.

Маленький Дракончик кілька разів вилітав на полювання за мухами, однак щоразу повертався, вмощувався на капелюсі Нюхмумрика й знову засинав. Нюхмумрик упіймав п’ять червоноперок і вужа, якого, однак, відпустив, бо той надто звивався та рвався з гачка.

Надвечір угорі за течією річки з’явився човен. Ним кермував молодий гемуль.

— Бере? — поцікавився він.

— Не дуже, — відказав Нюхмумрик. — Далеко прямуєш?

— Не дуже…

— Підпливи ближче, я дам тобі кілька рибинок, — запропонував Нюхмумрик. — Загорнеш їх у мокрий газетний папір, а тоді підсмажиш на вогні. Дуже смачно…

— А що дати тобі взамін? — запитав гемуль, який не звик отримувати подарунки.

Нюхмумрик засміявся і зняв з голови капелюха з сонним Дракончиком.

— Зроби добру справу — відвези ось цього якнайдалі й випусти у якомусь місці, де багато мух. Капелюха згорни так, щоб він був схожий на гніздо; ліпше запхати його під кущі, щоб дракона не турбували.

— Це дракон? — гемуль не йняв віри. — Він кусається? І часто його треба годувати?

Нюхмумрик увійшов до намету і повернувся з кавником. Напхав туди трохи трави, обережно поклав на дно Дракончика, затулив кавника накривкою.

— Запихатимеш мух через носик кавника, інколи наливатимеш по краплині води. Не лякайся, якщо кавник стане гарячим. Ось маєш усе необхідне, а за два дні зробиш, як я сказав…

— Висока плата за п’ять червоноперок, — сказав з квасною міною гемуль, відчіпляючи швартову мотузку. Човен поволі відносила течія.

— Не забудь, що я казав про капелюха, — гукнув Нюхмумрик йому навздогін. — Дракончик дуже його любить…

— Так-так, гаразд, — відповів гемуль і зник за вигином річки.

«Цей дракон добряче покусає його, — подумав Нюхмумрик. — Але так йому і треба!»

Мумі-троль прийшов до річки, коли сонце вже сідало.

— Привіт! — гукнув Нюхмумрик.

— Привіт! — відгукнувся Мумі-троль. — Щось упіймав?

— Небагато. Може, посидиш зі мною?

— Та я лише проходив неподалік… — пробурмотів стиха Мумі-троль.

Друзі замовкли, але то була нова, незвична мовчанка, прикра й ніякова. Врешті Мумі-троль не стримався, запитав:

— Він світиться у темряві?

— Хто?

— Дракончик, ясна річ! Я собі подумав: цікаво знати, чи світиться таке крихітне створіннячко у темряві?

— Справді не знаю, — сказав Нюхмумрик. — Піди додому й подивися…

— Але ж я його випустив! Хіба він не прилітав до тебе? — аж скрикнув Мумі-троль.

— Ні, не прилітав… — відповів Нюхмумрик, припалюючи люльку. — Такі крихітні дракончики роблять усе, щоб їм лишень заманеться. То одне, то інше… Досить їм угледіти жирну муху, забувають про все, що знали й любили. Отаке-то воно з драконами, як бачиш! Ніщо їх не може втримати…

Мумі-троль надовго замовк, а тоді таки сів у траву поруч з другом.

— Мабуть, твоя правда. Добре, що він собі полетів геть! Так… Можливо, це було найправильніше рішення… Послухай, у тебе новий поплавок. Гарний має вигляд у воді… Червоний!

— Так, гарненький, — погодився Нюхмумрик. — Я й тобі зроблю такий самий. Ти ж прийдеш завтра до річки порибалити?

— Звичайно! Неодмінно прийду! — відказав Мумі-троль.

Гемуль, який любив тишу

Жив собі колись Гемуль, який працював у луна-парку, однак це зовсім не означає, що йому завжди жилося дуже весело. Він пробивав дірки у квитках відвідувачів, щоб вони могли розважитися в парку не більше одного разу. Уже лише це навіювало смуток, а окрім того, зважте, що цією справою Гемулеві доводилося займатися усе своє життя.

День у день Гемуль клацав пробивачкою, роблячи дірки у квитках, і мріяв, що він робитиме, коли нарешті піде на пенсію. На випадок, якщо хтось не знає, що таке пенсія, пояснимо: це коли в тиші та спокої можна робити усе, що душа забажає, але для цього треба стати достатньо старим. Принаймні так пояснювали родичі Гемуля.

Гемуль мав неймовірно велику родину, купу огрядних, галасливих, балакучих гемулів, котрі гупали одне одного по плечах і розкотисто реготали.

Уся родина спільно володіла луна-парком, та, окрім того, кожен мав своє заняття: хтось грав на тромбоні, хтось метав молот, або розповідав потішні історії, або лякав народ. Хоча ніхто не мав нічого злого на думці.

Гемуль не володів нічим, бо належав до «побічної лінії» родини, тобто був напівродичем. А ще він через свою скромність ніколи не вмів відмовити у проханні, тож довелося йому наглядати за дітьми, роздмухувати міхи каруселі та компостувати квитки.

— Ти самотній, тобі нічим зайнятися, — привітно усміхаючись, казали йому інші гемулі. — Така робота тебе підбадьорить: і серед людей будеш, і нам допоможеш.

— Але я ніколи не буваю самотній, — намагався переконати родичів Гемуль. — Я не встигаю бути самотнім. Надто багато тих, хто хоче мене підбадьорити. Вибачте, але мені би так хотілося…

— Гаразд, — уривали його родичі, поплескуючи по плечі. — Так і має бути! Жодної самотності, завжди У русі…

Гемуль далі пробивав квитки, мріяв про велику чудову мовчазну самотність і сподівався якнайскоріше постаріти.

У парку щовечора кружляли каруселі, гриміли духові інструменти, верещали від захвату капарулі, мудрики і мюмлі, злітаючи то вгору, то вниз на американських гірках. Дронт Едвард здобув першу нагороду у розбиванні порцелянового посуду. Навколо замріяного смутного Гемуля постійно танцювали й галасували, сміялися й сварилися, їли й пили, тож з часом Гемуль почав боятися веселощів тих, котрі здіймали стільки ґвалту.

Він спав у дитячій кімнаті гемуленят, яка була світла й затишна удень, а вночі, коли діти прокидалися й плакали, заспокоював їх, граючи на катеринці.

Окрім того, Гемуль допомагав по господарству, лагодив усілякий дріб’язок, що потребував працьовитих рук у будинку, переповненому гемулями. Він ні на мить не залишався на одинці з самим собою, навколо нього метушилися родичі, вони були в доброму гуморі, без угаву розповідали про все, що думали, що робили чи мали на меті зробити. Однак ніколи не намагалася дочекатися відповіді.

— Чи скоро я постарію? — запитав якось за обідом Гемуль.

— Постарієш? Ти? — зареготав його дядечко. — Ще нескоро! Не бери собі до голови! Кожен старий настільки, наскільки старим себе відчуває…

— Але ж я почуваюся неймовірно старим! — з надією в голосі мовив Гемуль.

— Гоп-скок, труляля! — урвав його дядечко. — Нині увечері влаштуємо феєрверк, щоб збадьоритися, духовий оркестр гратиме аж до сходу сонця.

Однак влаштувати феєрверк не вдалося, бо задощило, злива шаленіла всеньку ніч, і наступного дня, і увесь тиждень. Правду кажучи, дощ не вщухав вісім тижнів поспіль — такого ще ніхто ніколи не чув і не бачив. Луна-парк зів’яв і втратив барви, наче квітка. Він вицвів, поіржавів, покоробився і поступово почав сповзати з насидженого місця, бо збудували його на піску. Американські гірки зі стогоном осіли, каруселі кружляли самі собою посеред велетенських брудних калюж і, стиха дзеленькаючи, відпливали руслами нових річок, вимитих дощами.

Уся дітлашня — повзики, гризлики, мудрики та мюмлі — сиділи по домівках, приліпившись носиками до віконних шибок й дивлячись, як з дощем спливає липень, а разом з ним різнобарв’я та музика. Зала Кривих Дзеркал розсипалася на мільйони мокрих осколків, рожеві розбухлі від вологи паперові троянди з Будиночка Дивовиж пливли нивами. А з усіх-усюд долинав дитячий плач.

Діти доводили своїх мам і татів до шалу, бо неймовірно нудилися і сумували за втраченим луна-парком.

На деревах тріпотіли обшарпані вимпели та потріскані надувні кульки, Кімнату Сміху затопило багнюкою, триголовий крокодил подався до моря, _щоправда, дві голови відпали, бо були приклеєні.

А гемулі невимовно веселилися. Вони обліпили вікна, реготали й гупали одні одних по плечах, раз у раз горланячи:

— Диви! Он пливе завіса з Арабської Таємниці! А ген там понесло на хвилях танцювальний майданчик! Ой погляньте, на даху Чепурулі сидять п’ятеро летючих мишей з Кімнати Жахів! Ото потіха!

Веселі, як і завжди, гему лі вирішили замість луна— парку облаштувати ковзанку. Коли вода замерзне, ясна річ. І втішили Гемуля, що й там він зможе пробивати дірки у квитках.

— Ні! — раптом запротестував Гемуль. — Ні, ні і ще раз ні! Не хочу! Я хочу на пенсію! Хочу робити, що душі заманеться, жити в повній самотності й тиші!

— Але ж любий… — неймовірно здивувався його племінник. — Невже ти справді?..

— Так, — урвав Гемуль. — Я відповідаю за кожне слово…

— Чому ж ти раніше мовчав? — скрикнули в один голос ошелешені родичі. — Ми гадали, тобі таке життя до вподоби…

— Я не наважувався, — визнав Гемуль.

Гемулі знову зайшлися реготом: те, що Гемуль усе своє життя займався тим, до чого не лежало його серце, лише тому, що не наважувався признатись у цьому, видалося їм надзвичайно комічним.

— То чим би ти тепер хотів зайнятись? — поцікавилася тітка по материнській лінії, прагнучи підбадьорити племінника.

— Змайструвати ляльковий дім, — прошепотів Гемуль. — Найгарніший у світі багатоповерховий ляльковий дім з численними кімнатками, затишними, порожніми і тихими.

Гемулі аж покотом покотилися від сміху. Вони штовхали одне одного під боки, вигукуючи:

— Чи ви чули? Ляльковий дім! Він сказав: Ляльковий дім! — і аж ридали від реготу. — Любчику, роби, що твоя душа забажає! Ми подаруємо тобі старий бабусин парк, віднині там пануватиме цілковита тиша. Ніхто тебе не потурбує, і ти зможеш досхочу бавитися. Щасти тобі!

— Дякую, — мовив Гемуль, хоча серце його стислося. — Я знав, що ви завжди бажали мені добра…

Мрія про ляльковий дім з гарними тихими кімнатками розвіялася, мов дим. Гемулі своїм сміхом зруйнували її. Та, щиро кажучи, це не була їхня провина. ¦ Вони би щиро засмутилися, довідавшись, що чимось скривдили Гемуля. Завчасу розповідати про свої найпотаємніші мрії страшенно небезпечно.

Прихопивши з собою ключа, Гемуль попрямував до старого бабусиного парку.

Парк стояв замкнений і порожній відтоді, як бабуся ненароком спалила феєрверком будинок і всій родині довелося перебратися на нове місце. Ті події трапилися дуже давно, тож Гемулеві ледь вдалося відшукати туди дорогу.

Дерева у лісі розрослися, дороги замулило водою. Доки Гемуль йшов, дощ ущух так само раптово, як почався вісім тижнів тому. Однак Гемуль цього не зауважив: усі його думки поглинула скорбота за втраченою мрією. Йому вже перехотілося майструвати ляльковий дім.

Нарешті поміж деревами завиднівся кам’яний мур. Стіна обвалилася, та все ж була достатньо високою. Залізна хвіртка вкрилася іржею, замок важко піддавався. Гемуль увійшов до парку, замкнувши за собою хвіртку. І враз забув про вимріяний ляльковий дім. Уперше в своєму житті він відчинив і замкнув за собою власні двері. Тут він удома. Йому вже не доведеться жити у приймах.

Потроху дощові хмари розвіялися, визирнуло сонце. Мокрі дерева парку парували й виблискували навколо нього. Навколо безтурботно буяла зелень. Тут давно вже ніхто не наводив ладу й не підстригав гілок. Віття гнулося додолу, кущі відчайдушно дряпалися на дерева, парк вздовж і впоперек мережили дзюркотливі струмки, русла для яких свого часу повикопувала бабуся; вони більше не служили для зрошування парку, а лише самим собі. Ще збереглося чимало маленьких місточків, хоча самі стежки давно позникали.

Гемуль вмить поринув у зелену привітну тишу, потонув у ній, загорнувся у неї і враз відчув себе молодшим, ніж будь-коли раніше.

«Як приємно нарешті постарітися й вийти на пенсію, — думав він. — Як я люблю своїх родичів! Тепер можна надовго забути про них!»

Гемуль брів високою іскристою травою, обнімав дерева і врешті, пригрітий сонечком, заснув на галявинці посеред парку, там, де колись стояв бабусин будинок.

Тепер часи грандіозних свят з феєрверками скінчилися. Галявина заросла молодими деревцями, а на тому місці, де була бабусина спальня, буяв розкішний кущ шипшини, усіяний червоними ягідками.

Прийшла ніч з шатром, зітканим з міріадів яскравих зірок. Гемуль закохався у свій парк, великий, таємничий. У ньому можна було й заблукати, але це не біда, бо ж він у себе вдома.

Гемуль брів далі й далі.

Він натрапив на старий бабусин сад, землю під деревами вкрили опалі яблука та груші. «Як шкода! — майнула йому в голові думка. — Я й половини не подужаю з’їсти. Слід би…» — І одразу ж забув, про що хотів подумати, заворожений самотністю й тишею.

Йому належало місячне сяйво, що пробивалося між стовбурами, він закохувався у найгарніші дерева, плів вінки з листя й одягав собі на шию… Тієї першої ночі він не зміг заснути.

А вранці задзеленькав старий дзвоник, який усе ще висів біля хвіртки. Гемуль занепокоївся. Хтось там, за хвірткою, хоче увійти, чогось хоче від нього. Він обережно заповз під кущі під кам’яним муром, принишк. Дзвоник теленькнув знову. Гемуль витягнув шию і побачив зовсім крихітного мудрика, який терпляче чекав під хвірткою.

— Забирайся геть! — злякано закричав Гемуль. — Це приватна територія. Я тут живу!

— Я знаю, — відповів маленький мудрик. — Мене послали гемулі з обідом для тебе…

— Он як! Це мило з їхнього боку! — уже примирливіше заговорив Гемуль. Він відімкнув замок, взяв кошика через ледь прочинену хвіртку і знову замкнувся зсередини. Мудрик стояв, не зводячи з нього погляду. На якусь мить запала тиша.

— То як там справи? — нетерпляче запитав Гемуль. Він переступав з ноги на ногу, прагнучи чимскоріше повернутись до свого парку.

— Погано, — щиросердо відповів Мудрик. — Нам, усім маленьким, дуже зле. Луна-парку більше немає. Ми лише плачемо.

— О, — тільки й мовив Гемуль, потупивши погляд.

Він не хотів, щоб його змушували думати про сумне, однак він так звик вислуховувати інших, що не міг просто забратися геть.

— Ви, напевно, теж сумуєте, — співчутливо мовив Мудрик. — Ви ж завжди перевіряли квитки. Але коли дітки були цілком маленькі, брудні та обдерті, ви клацали діркачем у повітрі. А інколи дозволяли двічі або й тричі проходити за одним квитком.

— Лише тому, що не добачаю, — знічено пояснив Гемуль. — Тобі вже, мабуть, час додому?

Мудрик кивнув, але не рушив з місця. Він підійшов до самої хвіртки, пропхавши мордочку крізь металеві прути.

— Дядечку, — зашепотів він. — У нас є таємниця…

Гемуль нажахано відмахнувся, бо не любив чужих таємниць, та Мудрик уже збуджено торохтів:

— Ми майже все врятували. Воно стоїть у коморі Чепурулі. Ви собі навіть не уявляєте, як важко ми працювали: рятували й рятували, уночі потайки виходили з дому, виловлювали з води, стягали з дерев, сушили й лагодили, щоб усе було незгірш, як колись.

— Про що це ти торочиш? — не міг збагнути Гемуль.

— Про луна-парк, звісно! — вигукнув Мудрик. — Про все, що вдалося відшукати, кожний уцілілий шматочок! Хіба не чудово?! Можливо, гемулям вдасться зліпити уламки докупи, і ви знову зможете пробивати квитки.

— О, — пробурмотів Гемуль, ставлячи кошик з обідом на землю.

— Правда ж, гарно! Он як ви здивувалися! — радісно засміявся Мудрик, махнув лапкою і зник.

Наступного ранку Гемуль схвильовано чекав біля хвіртки, а ледь забачивши Мудрика з обіднім кошиком, загукав:

— То що там? Як справи?

— Вони не хочуть, — розчаровано відповів Мудрик. — Хочуть замість луна-парку облаштувати ковзанку. Але ж більшість із нас засинають на зиму, та й хто нам дасть ковзани…

— Як шкода! — полегшено вихопилося у Гемуля.

Мудрик нічого не відповів, надто великим було його розчарування. Він лише поставив кошика на землю і подався геть.

«Бідолашні діти, — подумав Гемуль. — Гай-гай…»

І одразу ж заходився обмірковувати будівництво хатинки з листя на руїнах бабусиного будинку.

Гемуль працював не покладаючи рук увесь день, аж до самого смерку, коли вже годі було щось розгледіти. Неймовірно задоволений своєю роботою, він заснув щасливий та зморений і проспав дуже довго наступного дня.

Коли Гемуль прийшов до хвіртки за обідом, Мудрик уже чекав на нього. На покришці кошика лежав лист, підписаний купою дітлахів.

«Любий дядечку з парку розваг, — прочитав Гемуль. — Тобі усе вдасться, бо ти добрий. Може, дозволиш нам приходити й бавитися з тобою, бо ми тебе дуже любимо».

Гемуль нічого не зрозумів, однак від жахливого здогаду раптом засмоктало в животі. А тоді він враз побачив: перед залізною хвірткою діти розклали усі віднайдені уламки з парку розваг. їх було багато. Більшість деталей були розтрощені вщент або неправильно складені — усе мало дуже чудернацький вигляд, ніби втратило свій сенс. Знищений, однак барвистий світ з дерева, шовку, металевого дроту, паперу та іржавого заліза скорботно і з надією дивився на Гемуля, а той у паніці витріщався на нього.

Гемуль не витримав, утік до парку і знову взявся до спорудження свого житла пустельника. Він будував, будував, але нічого йому не клеїлося. Гемуль працював нетерпляче, думки його витали деінде. Раптом завалився дах, приплескавши хатину до землі.

— Годі, — сказав він рішуче сам до себе. — Не хочу! Я щойно навчився казати «ні»! Я на пенсії. Робитиму тільки те, що мені заманеться. І нічого іншого!

Гемуль повторив це багато разів, щоразу більш погрозливо. Зрештою підвівся, перетнув парк, відчинив хвіртку й взявся затягувати досередини увесь той розмаїтий мотлох.

Дітлахи сиділи на високому обшарпаному мурі Гемулевого парку, схожі на сірих горобчиків, але мовчазних.

Іноді чувся чийсь шепіт:

— Що він робить?

— Ш-ш-ш, — долинало у відповідь. — Він не бажає розмовляти.

Гемуль розвісив на деревах ліхтарики та паперові троянди, повернувши їх пошматованими боками до стовбурів. Потім заходився коло уламків, що колись були каруселлю. Жодна деталь не допасовувалася, а половини просто бракувало.

— Нічого з цього не вийде! — розсердився він. — Погляньте лишень! Усе це мотлох і непотріб! Ні! Я нікому не дозволяю злазити зі стіни й допомагати мені!

Шумок підбадьорення й симпатії прошелестів понад муром, але ніхто й словом не озвався.

Тепер Гемуль намагався змайструвати з каруселі хатину. Коней він поставив у траву, а лебедів спустив на воду потічка, перевернув усе догори дном і працював так натхненно, аж йому волосся стало дибки.

«Ляльковий дім! — думав він гірко. — Хатина пустельника!

Купа мотлоху на смітнику, галас та лемент, як це було все моє життя…»

Гемуль звів погляд угору й крикнув:

— Чого витріщаєтеся? Марш до гемулів та скажіть, що я завтра не хочу ніякого обіду! Хай ліпше пришлють цвяхи, молоток, лампи, мотузки і дводюймові дошки! І не гайтеся!

Малята радісно засміялися і побігли додому.

— Хіба ми не казали! — вигукували гемулі, гупаючи одне одного по плечах. — Він нудьгує! Бідачисько засумував за своїм парком розваг!

І вони передали удвічі більше реманенту, ніж просив Гемуль. Окрім того, напакували харчів на тиждень, десять метрів червоного оксамиту, довжелезних смужок срібного й золотистого паперу, а ще, про всяк випадок, катеринку.

— О ні! — запротестував Гемуль. — Катеринки мені тут не треба! Жодного шуму та ґвалту!

— Ясна річ! — послухалися малюки, зоставшись за муром разом з катеринкою.

Гемуль невтомно майстрував та лагодив атракціони, помалу — хоч сам він цього й не бажав — робота почала приносити йому задоволення. У вітті дерев виблискували, гойдаючись на вітрі, тисячі дзеркальних осколків. Угорі, в кронах дерев, Гемуль прилаштував крихітні лавочки та м’які гніздечка, де можна було, сховавшись від стороннього ока, посидіти, випити соку або поспати. Нижче, на міцних гілляках він повісив гойдалки.

Відновити американські гірки було дуже важко. Довелося зробити їх утричі меншими, ніж колись, бо від них мало що зосталося. Та Гемуль втішав себе, що тепер ніхто не лементуватиме від страху. З’їжджаючи вниз, дітлахи шубовстали в струмок — багатьом таке подобалося.

Гемуль сопів та стогнав. Коли він піднімав один бік атракціону, завалювався інший. Зрештою йому урвався терпець, і він сердито закричав:

— Ану ходіть сюди й допоможіть мені! Бачте, не можу робити десять справ нараз!

Малята, миттю скотившись з кам’яного муру, кинулися на допомогу.

Відтоді усі атракціони вони лагодили разом, а гемулі передавали стільки їжі, що дітлахи могли залишатися у парку на увесь день. Увечері вони поверталися додому, зате уже зі сходом сонця з’являлися під хвірткою. Одного разу привели з собою на шнурку крокодила.

— Ви певні, що він не галасуватиме? — недовірливо поцікавився Гемуль.

— На сто відсотків! — запевнив Мудрик. — Не скаже й слова. Він став таким тихим та вдоволеним, відколи позбувся зайвих голів.

Одного дня синок Чепурулі знайшов у кахельній печі удава. Він поводився дуже чемно, тож його негайно відвели до Бабусиного парку.

Усі мешканці довколишніх околиць збирали розмаїті чудернацькі речі для Гемулевого парку розваг або й просто посилали йому тістечка, каструльки, фіранки, карамельки та усе, що потрапляло під руки. Це вже стало манією — присилати щоранку з малятами подарунки.

Гемуль приймав усе, лиш би воно не спричиняло шуму.

Але входити до парку дозволялося тільки діткам.

Парк набував щораз фантастичніших обрисів. Посеред парку стояв будиночок з переробленої каруселі, там мешкав Гемуль. Кольоровий і перекошений, будиночок більше скидався на великий пакетик з-під карамельок, якого хтось зіжмакав і викинув у траву.

Усередині каруселевого будинку ріс шипшиновий кущ, що рясно червонів ягодами.

І ось одного гарного теплого вечора роботи в парку завершилися. Уже нічого більше не можна було ні додати, ані відняти, і Гемуля на мить охопив смуток, що усе закінчилося.

Гемуль і дітлахи позасвічували ліхтарики, стояли й милувалися своїм витвором.

У розлогих темних кронах дерев іскрилися дзеркальні скалки, срібло та золото. Усе завмерло в очікуванні — ставки, човники, тунелі, дитячі гірки, ятки з соком, гойданки, тири, де можна постріляти стрілами, дерева, по яких дозволяється лазити, яблуні…

— Починаймо! — скомандував Гемуль. — Тільки ж запам’ятайте, що це не парк розваг та веселощів, а Парк Тиші.

Дітки безгучно поринули у зачарований світ, до створення якого і вони приклали свої зусилля. Лише Мудрик обернувся й запитав:

— А тобі не буде прикро від того, що не доведеться пробивати квитки?

— Анітрохи, — відповів Гемуль. — Я можу й у повітрі покладати діркачем!..

Він увійшов до каруселі й засвітив місяць з Кімнати Дивовиж. Потім ліг у Чепурулин гамак, задивившись на зірки крізь дірку в стелі.

Надворі панувала глибока тиша, лише дзюркотіли струмки та шелестів нічний вітерець.

Раптом йому стало лячно. Він підвівся і прислухався. Ніде ані шелесне…

«А якщо їм невесело? — стурбовано подумав Гемуль. — Якщо їм нудно без сміху та галасу? Може, навіть вони подалися додому?..»

Він миттю видряпався на комоду Капарулі, виставив голову крізь дірку в даху й полегшено зітхнув: «Є… Нікуди не пішли!» Парк жив своїм таємничим чудовим життям, навколо чулися плюскоти, смішки й жарти, шелест скрадливих кроків. їм було весело!

«Завтра, — подумав Гемуль. — Завтра я їм скажу, що вони можуть сміятися, навіть тихенько наспівувати, якщо вже дуже захочеться… Але не більше! Не більше!!!»

Він зліз із комоди, знову влігся в гамак й одразу ж безтурботно заснув.

Під зачиненою хвірткою парку стояв дядечко Гемуля й намагався зазирнути досередини.

«Не схоже, щоб їм там було надто весело, — подумав він. — Проте у кожного веселощі на свій смак… А мій бідолашний родич завжди був трішки дивакуватим».

Катеринку дядечко Гемуля прихопив з собою додому, бо завжди любив музику.

Оповідання про невидиме дитятко

Одного темного дощового вечора уся родина сиділа за столом на веранді й чистила гриби. Стіл накрили газетами, посередині поставили гасову лампу, та все ж кутки веранди губилися у сутінках.

— Мю знову принесла рижиків, — казав Мумі-тато. — Минулого року вона назбирала мухоморів…

— Будемо сподіватися, що наступного року їй припадуть до вподоби лисички, — озвалася Мумі-мама. — Чи хоча би сироїжки.

— Завжди добре жити надією, — захихотіла Маленька Мю.

Далі кожен чистив гриби, не порушуючи мирної тиші.

Раптом почувся легенький стук у віконну шибку. Не чекаючи, доки їй відчинять, на веранду видряпалася Вітрогонка й обтрусила краплі дощу з дощовика. Потім вона прочинила двері надвір і гукнула у дощ:

— Заходь! Ну ж бо заходь!

— Хто це там з тобою? — поцікавився Мумі-троль.

— Нінні, — відповіла Вітрогонка. — Дитя називається Нінні.

Вітрогонка усе ще тримала двері відчиненими, але ніхто не увійшов.

— Що ж, — знизала плечима Вітрогонка. — Хай собі сидить надворі, якщо така сором’язлива.

— Але ж вона промокне, — захвилювалася Мумі-мама.

— Не знаю, чи так це вже й важливо для невидимки, — сказала Вітрогонка, сідаючи до столу.

Родина покинула чистити гриби, чекаючи пояснень.

— Ви ж знаєте, як легко стати невидимкою від частих переляків, — вела далі Вітрогонка, хрумаючи дощового гриба, схожого на гарненьку маленьку снігову кульку. — Так ось, оцю Нінні здуру налякала її тітка. Вона взяла на себе турботу про Нінні, хоча й не любила малятко. Я бачила тітку: то жахлива особа! Вона не злюка, таке ще можна було б зрозуміти, а холодна мов крига та зверхня.

— Що означає «зверхня»? — запитав Мумі-троль.

— Уяви собі, що ти зашпортався і гепнув просто на купку почищених грибів, — заходилася пояснювати Вітрогонка. — Природно було би розсердитися, але ж ні, твоя Мама не сердиться, а каже холодним нищівним голосом: «Я розумію, що саме так ти уявляєш собі танці, та я була би тобі вдячна, якби ти не вибрикував на грибах, які ми їстимемо». Ось так приблизно…

— Фе, як бридко, — скривився Мумі-троль.

— Правда? — підтримала його Вітрогонка. — Саме так поводилася ота тітка. Вона штрикала її зранку до ночі, аж дитя почало бліднути, втрачати обриси і врешті стало невидимим. У п’ятницю її вже зовсім не було видно. Тітка віддала мені дитину зі словами, що вона ніяк не може піклуватися про родичку, яку навіть побачити не може.

— І що ти зробила з тіткою? — округливши очі від зачудування, запитала Маленька Мю. — Завдала їй доброї прочуханки?

— Немає сенсу завдавати прочуханки зверхнім особам, — відповіла Вітрогонка. — Я забрала Нінні з собою і ось зараз привела до вас, щоб ви допомогли їй знову стати видимою.

На якийсь час запала мовчанка. Лише дощ барабанив по даху веранди. Усі глибоко задумались і не спускали очей з Вітрогонки.

— Вона розмовляє? — поцікавився Мумі-тато.

— Ні. Але тітка почепила їй на шию дзвоника, щоб знати, де вона…

Вітрогонка підвелася і знову визирнула надвір.

— Нінні! — гукнула у темряву.

Свіжий прохолодний запах осені увірвався до заскленої веранди, на мокру траву упав трикутник світла. За якусь мить почулось нерішуче теленькання, раз, удруге догори сходами і змовкло. На невеликій відстані від підлоги на чорній шворці висів маленький срібний дзвіночок. Нінні, мабуть, мала дуже тоненьку шийку.

— А ось і ти! — зраділа Вітрогонка. — Це твоя нова родина. Вони бувають іноді дивакуваті, та загалом добрі й привітні.

— Подайте малій стільчика, — звелів Тато. — А чистити гриби вона уміє?

— Я нічого не знаю про Нінні, — відповіла Вітрогонка. — Я лише привела її сюди. У мене зараз інші клопоти. Завітайте десь при нагоді до мене, розповісте, як вам ведеться. А тим часом бувайте!

Вітрогонка пішла собі, а вся родина мовчки видивлялася на порожній стілець та срібний дзвіночок. Раптом одна з лисичок поволі здійнялася в повітря. Невидимі лапки струсили глицю та піщинки, розрізали гриб на дрібні шматочки і переклали їх в миску. Новий грибок проплив у повітрі.

— Як цікаво! — захоплено вигукнула Маленька Мю.

— Хто знає, як її знову зробити видимою? — Тато був дуже стурбований. — Може, її слід відвести до лікаря?

— Гадаю, що в цьому немає потреби, — втрутилася Мама. — Можливо, їй хочеться якийсь час побути невидимкою. Вітрогонка казала, що вона сором’язлива.

Найліпше, на мою думку, дати дитині спокій, доки придумаємо, що робити далі.

На тому й погодилися.

Мама постелила Нінні у вільній мансарді у східному крилі будинку. Срібний дзвіночок дзеленчав позад неї, доки вона піднімалася сходами на горище, нагадуючи кошеня, яке колись жило з родиною Мумі-тролів. На столику біля ліжка Мумі-мама поставила склянку соку, поклала яблуко і три картаті карамельки. Карамельки давалися кожному перед сном. Потім Мама запалила свічку і сказала:

— А тепер Нінні спатиме. Спи донесхочу, якнайдовше. Уранці я накрию кавника грілкою, щоб твоя кава не вихолола. Якщо тобі стане лячно або чогось захочеться, достатньо зійти униз і подзвонити у дзвоника.

Мама побачила, як ковдра ледь піднялася і випнулася маленьким горбиком, а в подушці зробилася ямка.

Мумі-мама повернулася до своєї кімнати і відшукала стару бабусину книгу «Надійні засоби для домашнього лікування». «Від вроків». «Засоби від смутку». «Від простуди». Все не те. Мама гортала книжку в пошуках потрібного припису. Нарешті на останніх сторінках знайшла записи, зроблені бабусею, коли в неї вже тремтіли руки: «Коли обриси ваших знайомих розпливаються, і їх важко розгледіти». Ось воно! Яке щастя! Мама перечитала рецепт, який виявився дуже складним, і заходилася готувати ліки для маленької Нінні.

Дзвоник почав спускатися сходами, сходинка за сходинкою, з невеличкими паузами після кожного кроку. Мумі-троль чекав цього звуку увесь ранок. Однак найбільше зацікавлення нині викликав не срібний дзвоник, а лапки. Лапки Нінні обережно ступали по східцях, крихітні лапки з крихітними, міцно стиснутими, зляканими пальчиками. Видно було лише лапки, і від цього ставало якось не по собі.

Мумі-троль сховався за кахельною піччю й заворожено спостерігав за тими лапками, які потупцяли на веранду. Нінні пила каву. Горнятко то піднімалося, то опускалося. Потім вона з’їла скибку хліба з повидлом. Самотнє горнятко поплило з веранди до кухні, там його помили й поставили до шафки. Нінні була дуже охайною дитиною.

Мумі-троль кулею вилетів у садок.

— Мамо, — зарепетував він. — У неї з’явилися лапки! Лапки уже видно!

«Цього я й сподівалася, — подумала Мумі-мама, сидячи на яблуні. — Бабуся добре знала свою справу. Добре, що я здогадалася підмішати домашні ліки до кави».

— Чудово! — зрадів Мумі-тато. — А буде ще ліпше, коли з’явиться її писочок. Мені стає якось прикро на душі, коли доводиться розмовляти з невидимкою, яка, до того ж, не відповідає.

— Тсс, — застережливо шикнула Мама. Лапки Нінні стояли в траві серед опалих яблук.

— Привіт, Нінні! — загукала Маленька Мю. — Ти спала, як порося! Коли вже покажеш свого носа? Вигляд у тебе, мабуть, жахливий, якщо вже ти мусила стати невидимкою!

— Цить! — зашипів Мумі-троль. — Вона може образитися.

Він підійшов до Нінні й запобігливо мовив:

— Не звертай уваги на Мю! Вона — неотесана мюмля! У нас тобі нічого не загрожує. І про тітку-страхопудку не думай! Сюди їй зась!..

Лапки Нінні вмить зблідли, їх стало ледь видно у траві.

— Любчику, ти справжній осел! — розсердилася Мама. Хіба так важко збагнути, що не варто дитині нагадувати про минуле. Зірви собі яблуко і не плескай язиком!

Усі заходилися збирати яблука. Поступово лапки Нінні знову набули виразних обрисів і видряпалися на дерево.

Був гарний осінній ранок, носики трохи мерзли в затінку, але на сонці здавалося, ніби надворі майже літо. Світ навколо волого мерехтів після нічного дощу і яскрів барвами. Коли усі яблука зірвали (чи струсили), Тато приніс найбільший яблучний прес, і вони заходилися готувати яблучне пюре.

Мумі-троль крутив корбою, Мама насипала яблука, а Тато відносив наповнені слоїки на веранду. Маленька Мю сиділа на верхівці яблуні і співала «Величну Оду Яблукам».

Раптом щось задзвеніло.

Посеред садової стежини лежала велика купка варення, настовбурчившись скляними скалками, а поряд — лапки Нінні, які швидко зблідли і зникли з очей.

— Ага, — сказала Мумі-мама. — Це саме той слоїк з варенням, який ми зазвичай даруємо джмелям. Хай тут і залишається. Бабуся завжди казала, що з урожаю, який виріс на землі, треба восени зробити землі подарунок.

Лапки Нінні знову стали видимими, а над ними — тоненькі ніжки. Поверх ніжок невиразно вимальовувався брунатний поділ сукенки.

— Я бачу її ніжки! — закричав Мумі-троль.

— Вітаю! — гукнула Маленька Мю, схилившись униз з гілки. — Усе йде до ліпшого! Але хіба Мара знає, чому ти носиш таку тютюново-коричневу сукню!

Мумі-мама кивнула сама до себе, з вдячністю думаючи про свою мудру бабусю та її надійні засоби для домашнього лікування.

Увесь день Нінні ходила за ними хвостиком. Усі звикли до теленькання дзвоника позад себе, і Нінні вже нікому не видавалася чудернацьким створінням.

Увечері про дитятко майже забули. Та коли всі полягали спати, Мумі-мама витягнула зі своєї скрині рожевий шаль і пошила з нього маленьку сукеночку. Потім віднесла її нагору до мансарди у східному крилі будинку — свічка там вже погасла — і обережно повісила її на стілець. З решти тканини вона зав’язала широкий бант на волосся.

Мама була страшенно задоволена. Ніби знову шила одяганки для ляльки. Найпотішніше було те, що ніхто не знав, яке волоссячко у ляльки — чорняве чи золотисте.

Наступного дня Нінні одягнула нову сукенку. Її вже було видно до самої шийки. Нінні зійшла вниз на ранкову каву, зробила реверанс і пропищала:

— Дуже дякую!

Родина так розгубилася й зніяковіла, що ніхто не знайшовся на слово. До того ж, ніхто не знав, куди слід дивитися, розмовляючи з Нінні. Звичайно, кожний намагався затримати погляд трохи вище дзвіночка, де мали би бути очка Нінні, проте погляд щоразу зісковзував нижче, чіпляючись за те, що було видиме. Але ж так поводитися неввічливо…

Тато відкашлявся.

— Приємно, що маленьку Нінні сьогодні ліпше видно, — почав він. — Що більше бачиш, то веселіше стає на серці…

Голосно засміявшись, Мю постукала ложкою по столі.

— Добре, що ти заговорила, — сказала вона. — Якщо тобі, звісно, є що сказати! Знаєш якусь гру?

— Ні, — пискнула Нінні. — Але я чула, що дехто вміє грати в ігри.

Мумі-троль нетямився від захвату. Він вирішив навчити Нінні усіх ігор, які знав.

Після кави Мумі-троль, Нінні та Маленька Мю побігли до річки і затіяли там ігри, але, як виявилося, з Нінні неможливо було бавитися. Вона раз у раз робила реверанси, кланялася, дуже поважно казала: «звичайно», «ясна річ», «як гарно», але друзів не покидало відчуття, що бавиться вона лише з ввічливості, а не тому, що їй це приємно.

— Біжи! — кричала Мю. — Ти що, навіть стрибати не вмієш?

І тоненькі ніжки Нінні слухняно бігли чи стрибали. Потім вона знову завмирали, опустивши долі ручки. Порожнеча вище шийки над дзвіночком робила її геть безпомічною.

— Чекаєш похвали чи що! — сердилася Мю. — Ні риба, ні м’ясо… Може, хочеш, щоб я тебе відлупила?

— Ліпше не треба, — ледь чутно пискнула Нінні.

— Вона не вміє бавитися, — спантеличено пробурмотів Мумі-троль.

— Вона не вміє сердитися, — сказала Маленька Мю. — Ось в чому недолік. Послухай, — Мю підійшла впритул до Нінні й грізно глянула на неї. — У тебе ніколи не з’явиться обличчя, якщо ти не навчишся битися. Повір мені на слово!

— Звичайно, — погодилася Нінні, обережно відступаючи назад.

Ліпше так і не стало. Мумі-троль та Маленька Мю врешті-решт відмовилися від спроб навчити Нінні бавитися. Веселі історії їй не подобалися. Вона не сміялася, там де було смішно. Та й взагалі, ніколи не сміялася. А це аж ніяк не підбадьорювало, оповідача. Тож Нінні дали спокій.

Минали дні, а личко у Нінні усе не з’являлося. Усі домашні звикли постійно бачити її рожеву сукенку, яка невідступно мандрувала за Мамою Мумі-троля. Досить було Мамі спинитися, як замовкав дзвоник, а коли робила крок, знову чулось теленькання. Понад сукнею у повітрі гойдав великий рожевий бант. Дещо дивним було те видовище!

Мама й далі вливала у Нінні бабусині домашні ліки, але вони вже не допомагали. Тож облишила лікування, подумавши, що колись, очевидно, вміли обходитися без голови, а може, сама Нінні не надто гарна…

Тепер кожен міг собі на власний смак уявляти, яка Нінні на вигляд, а це іноді сприяє ближчому знайомству.

Одного дня вся родина подалася через ліс до моря, щоб витягнути на берег човна, бо зима була вже не за горами. Нінні, як завжди, дзеленчала за ними, та коли всі спустилися на пляж, вона зупинилася мов укопана, впала на живіт у пісок і запхинькала.

— Що це з Нінні? Вона чогось боїться? — запитав Тато.

— Може, вона ніколи ще не бачила моря? — висловила здогад Мама. Вона нахилилася і щось зашепотіла до Нінні, а підвівшись, сказала: — Так, дитина вперше побачила море, і воно видається їй надто великим…

— Серед усіх дурнуватих дітей… — почала було Маленька Мю.

Але Мама, суворо глянувши, урвала її:

— Подивись спершу на себе! А тепер беріться до човна…

Вони вийшли на причал з купальнею, де мешкала Вітрогонка, постукали у двері.

— Привіт! — Як почувається невидиме дитятко? — поцікавилася Вітрогонка.

— Бракує лише личка, — відповів Мумі-тато. — Зараз їй трохи не по собі, але це, напевно, минеться. Допоможеш нам впоратися з човном?

— Ясна річ!

Коли човна витягнули на берег і перевернули, догори дном, Нінні тихцем зійшла до самого прибою й непорушно завмерла на мокрому піску. Її не турбували.

Мумі-мама сиділа на причалі, задивившись на воду.

— Якою ж зимною вона здається, — мовила вона і, позіхнувши, додала, що вже давно не траплялося нічого цікавого.

Тато підморгнув Мумі-тролеві і, скорчивши страшну гримасу, почав тихенько підкрадатися до Мами ззаду. Звичайно, в нього й на думці не було, скидати її у воду, як це не раз бувало в юні роки. Можливо, навіть налякати її не бажав, а тільки розважити трохи дітей. Та не встиг він підкрастися, як щось завило, рожева блискавка майнула причалом, Тато налякано закричав, а його капелюх плюснув у море. Нінні увігнала свої крихітні невидимі зубки у Татового хвоста. А зубки вона мала гострі…

— Браво! Браво! — заверещала Маленька Мю. — Не гірше, ніж я би це зробила!

Нінні з маленьким кирпатим носиком на розлюченому личку та рудою гривкою стояла на мостинах причалу й шипіла на Тата, немов кішка.

— Не смій скидати її у велике грізне море! — скрикнула вона.

— Її видно! Її видно! — загукав Мумі-троль. — Яка ж вона гарненька!

— Теж мені — гарненька! — обурився Тато, оглядаючи свого покусаного хвоста. — Це найдурніша, найбезтямніша, найневихованіша дитина, яку мені коли-небудь доводилося бачити — з головою чи без!

Він ліг на причал, намагаючись виловити ціпком свого капелюха. Але якось так сталося, що Тато послизнувся і полетів сторч головою у воду. Він одразу ж виринув, став ногами на дно, виставивши голову над водою. У вуха йому набралося намулу.

— Ой як смішно! — загукала Нінні. — Сміх та й годі! — вона сміялася так, аж мостини ходором ходили.

— Мабуть, вона ніколи в житті не сміялася! — спантеличено зауважила Вітрогонка. — Мені здається, дитятко так у вас змінилося, що переплюнуло навіть Маленьку Мю. Та головне, що вона знову стала видимою.

— Лише завдяки Бабусі! — мовила Мама.

Таємниця гатіфнатів

То було дуже давно, ще в ті часи, коли Тато Мумі-троля подався геть із дому, нікому нічого не пояснивши. Та він і сам не розумів, навіщо так вчинив.

Після його зникнення Мама казала, що останнім часом він був дивним, але, вочевидь, не дивнішим, ніж завжди. Такі пояснення зазвичай придумуються заднім числом, щоб знайти собі розраду, коли те, що трапилося, приголомшило чи засмутило.

Ніхто до пуття не знав, коли саме зник Тато.

Нюхмумрик наполягав, що Тато мав намір удвох із Гему лем ставити невід, а Гемуль стверджував, що Тато сидів собі, як завжди, на веранді, а потім раптом сказав, що йому гаряче і нудно і що треба полагодити причал. У кожному разі Тато не лагодив причалу, бо той так і залишився перекошеним. Човен теж стояв на своєму місці.

Він, без сумніву, вирушив у мандри пішки, а не морем. Тато міг піти у будь-якому напрямку. Куди б він не подався, усюди однаково далеко, тож не було сенсу вибиратися на його пошуки.

— Прийде, коли прийде, — сказала Мумі-мама. — Він так казав, ще коли ми познайомилися, і щоразу повертався. То й цього разу повернеться.

Ніхто не тривожився, і це було добре. Колись Тато з Мамою умовилися ніколи не тривожитися за іншого, вони давали собі необмежену свободу, бо довіряли одне одному.

Без зайвих хвилювань Мама взялася до нового плетива, тоді як Тато, одержимий якоюсь невиразною ідеєю, простував усе далі на захід.

Татові думки витали навколо мису, якого вони бачили під час однієї зі своїх прогулянок. Мис випинався просто в море, небо над ним пожовтіло, а надвечір здійнявся вітер. Тато ніколи раніше там не бував і не бачив, що ж знаходиться по інший бік мису. Родина квапилася додому чаювати. Завжди їм кортіло додому не тоді, коли треба! Але Тато вперто стояв на березі, вдивляючись у море. Тієї миті з-за мису виринула ціла кавалькада білих човнів з нап’ятими вітрилами і рушила у відкрите море.

— То гатіфнати! — випалив Гемуль, і тим все було сказано. Прозвучали його слова ледь зневажливо, але й насторожено водночас, з виразною недовірою. Вони не належали до їхнього кола, здавалися дещо небезпечними — інакшими, одним словом.

Мумі-тата враз охопила нездоланна туга і печаль. Тієї миті він збагнув, що нізащо не хоче пити чай на веранді. Ні цього вечора, ані будь-якого іншого…

То трапилося давно, але спогади не полишали його. І ось одного чудового надвечір’я Тато вирушив у дорогу.

Було спекотно, Тато брів навмання.

Він не наважувався ні про що думати чи прислухатися до своїх відчуттів. Просто йшов назустріч заходові сонця, примруживши очі з-під капелюха та насвистуючи якусь простеньку мелодію. Дорога вела то вгору, то вниз, повз нього мандрували дерева, зникаючи за спиною: що далі він йшов, то довшими ставали тіні.

Коли сонце занурилося у море, Мумі-тато вийшов на довгий кам’янистий пляж, де уривалися всі шляхи. Сюди ніхто не прагнув вибратися на прогулянку. Тато ніколи ще не бачив цього похмурого сірого узбережжя, що означало лише одне: тут, власне кажучи, закінчувався суходіл і починалося море.

Тато все ж зійшов до самої води і задивився на море. І звісно — хіба могло бути інакше? — уздовж берега поволі проплив маленький білий човник, якого підганяв вітерець.

— Це вони, — спокійно промовив Тато і замахав лапами.

У човні було лише три гатіфнати, такі ж білі, як сам човен і вітрило. Один сидів за стерном, а двоє інших — спиною до щогли. Утрьох вони незмигно вдивлялися у море; здавалося, ніби гатіфнати пересварилися між собою. Але Мумі-татові доводилося чути, що гатіфнати ніколи не сваряться, вони дуже мовчазні, і цікавить їх тільки рух уперед — що далі, то ліпше, аж до небокраю або до краю світу, що, очевидно, для них є одним і тим самим. Так принаймні стверджують. А ще кажуть, що гатіфнатам байдуже до всіх, окрім себе, вони мають здатність заряджатися електрикою під час грози і небезпечні для всіх, хто мешкає у вітальнях чи на верандах та щодня в один і той же час займається однаковими справами.

Усе це цікавило Мумі-тата, скільки він себе пам’ятає, а тому, що про гатіфнатів не годилося розмовляти інакше, як натяками, він ніколи не міг довідатися, чи так це насправді.

Тепер же він тремтів аж до кінчика хвоста, напружено спостерігаючи, як човен підходить чимраз ближче. Гатіфнати не махали лапами у відповідь — де ж би вони могли опуститися до чогось такого буденного! — однак пливли, щоб підібрати його, у цьому не було жодного сумніву. З тихим шурхотом човен увіткнувся носом в прибережну жорству і завмер.

Гатіфнати повернули на Мумі-тата свої круглі безбарвні очі. Тато зняв капелюха і заходився їм щось пояснювати. Доки він говорив, гатіфнати погойдували у такт лапками, що збивало Тата з пантелику. Він заплутався у пишномовних виразах про небокрай та веранди, про свободу та чаювання, коли зовсім не хочеться чаю. Урешті знічено замовк, і гатіфнати перестали помахувати лапками.

«Чому вони мовчать? — знервовано думав Тато. — Невже не чули, що я казав, чи, може, вважають мене за дурника?»

Він простягнув лапу і видав привітний звук із запитальною інтонацією, та гатіфнати навіть не ворухнулися. Поступово їхні очі стали такими ж жовтими, як небо. Тато сховав лапу і незграбно вклонився.

Гатіфнати водночас підхопилися і також надзвичайно урочисто схилились у поклоні.

— Дякую, — сказав Тато.

Він більше не робив спроб порозумітися з гатіфнатами, просто заліз до човна і відштовхнувся від берега. Тепер небо було таким же гаряче жовтим, як і тоді, давно-давно. Човен поволі розвертався, націлюючись у відкрите море.

Тато Мумі-троля ще ніколи в житті не почував себе таким спокійним та абсолютно всім задоволеним. Справді, так приємно, коли не треба нічого казати, нічого пояснювати ні собі, ні іншим, а просто сидіти в човні, слухати, як плюскочуть хвилі під днищем, і дивитися вдалину, де море зливається з небокраєм.

Коли берег зник з очей, над морем зійшов круглий і жовтий місяць уповні. Татові ще не доводилося бачити такого великого і такого самотнього місяця. І колись він не розумів, що море може бути таким безмежним і могутнім, яким він його зараз побачив.

Раптом Мумі-тато збагнув, що найсправжніше і найпереконливіше у світі — це місяць, море і човен з трьома мовчазними гатіфнатами. А ще крайобрій, звичайно, — ген там, над морем, з неперевершеними пригодами та безіменними таємницями, які чекали на нього тепер, коли він нарешті здобув свободу.

Тато вирішив стати таким мовчазним і загадковим, як гатіфнати. Маломовні особи завжди мають повагу серед оточення, якому здається, ніби мовчун знає про все на світі і живе неймовірно цікавим життям.

Мумі-тато глянув на гатіфната, який стернував під місячним сяйвом. Татові закортіло сказати гатіфнатові щось товариське, щось таке, що одразу ж виявило б у ньому однодумця. Але він промовчав. Зрештою, йому не спало на думку нічого достатньо… гм… нічого такого, що гідно прозвучало би…

Що це Мюмля розповідала про гатіфнатів? Одного разу навесні, за обідом? Що вони ведуть розпутне життя. Мама Мумі-троля ще тоді обурилася, мовляв, навіщо молоти дурниці… А Маленька Мю надзвичайно зацікавилася і захотіла негайно знати, що воно означає — «розпутне життя». Наскільки пригадував Тато, ніхто так і не зумів до пуття розтлумачити, як поводять себе ті, хто веде розпутне життя. Можна припустити, що загалом вільно і нестримно…

Мама сказала, що не вважає розпутне життя приємним, у Тата ж були з цього приводу певні сумніви.

— Розпутне життя якось пов’язане з електрикою! — була твердо переконана Мюмля. — А ще гатіфнати вміють читати чужі думки, а це не є добре…

Потім розмову перевели на інше.

Мумі-тато кинув швидкий погляд на гатіфнатів. Ті знову замахали лапками. «Який жах!.. — подумав він. — Невже вони за допомогою лап відчитують мої думки? І тепер образилися…»

Тато гарячково намагався викинути з голови усі думки, стерти їх геть, забути все, що коли-небудь чув про гатіфнатів, але це було нелегко, бо саме тієї миті Тата не цікавило ніщо інше. Якби ж то він міг заговорити! Розмови так гарно відволікають від думок!

Проте ліпше не стане, якщо він відкине великі та небезпечні думки, а спробує рятуватися дрібними, доброзичливими. Гатіфнати могли би вирішити, що вони помилилися в ньому, що насправді він звичайнісінький домашній татко…

Тато Мумі-троля напружено вглядався у морський простір, де на місячній доріжці вимальовувався маленький скелястий острівець. Тато намагався думати цілком просто: острів у морі, місяць над островом, місяць пливе морем і кольори — чорно-чоренний, жовтий та густо-синій… Так він думав, доки зовсім заспокоївся, а гатіфнати перестали вимахувати лапками.

Острів, хоч і був маленький, зате високий. Горбкуватий і темний, він здіймався з води, дуже нагадуючи голову велетенського морського змія.

— Ми зійдемо тут на берег? — поцікавився Тато.

Гатіфнати не відповіли. Вони причалили до острова, кинувши швартовий трос, а якір закріпили у скелястій розколині. Не зважаючи на Тата, гатіфнати подряпалися угору стрімким берегом. Тато бачив, як вони принюхувалися до вітру, кланялися й махали лапками — усе це виразно нагадувало якусь змову, до якої йому було зась.

— Як собі хочете… — образився Тато, виліз із човна і подався за ними услід. — Якщо я питаю, чи ми зійдемо тут на берег, хоча й сам бачу, що зійдемо, то могли би відповісти. Хоч словом, лиш би я відчув, що я тут не сам.

Але це він сказав дуже тихо, сам до себе.

Скеля була стрімкою й гладкою. То був непривітний острів, який цілком недвозначно натякав, що не хоче, аби його турбували. На ньому не росли квіти, навіть мох не ріс — нічогісінько. Він лише з лютим виглядом стирчав із води.

Раптом Тато зробив страшенно неприємне і дивне відкриття — острів роївся крихітними червоними павуками, полчищами павуків. Здавалося, ніби чорні скелі вкриті червоним мерехтливим килимом. Ні один павучок не сидів на місці, вони гасали з неймовірною швидкістю, на яку лишень здатні були їхні лапки. Увесь острів немов ворушився і повз у місячному сяйві.

Татові аж млосно стало від огиди.

Він переступав з лапи на лапу, миттю підхопив свого хвоста, ретельно його обтрусивши, пильно розглядався навколо в пошуках хоч якогось вільного клаптика, однак павуки кишіли всюди.

— Я не хочу вас топтати, — бурмотів Тато. — Ото лишенько! І чому я не залишився у човні… їх надто багато і всі одного виду… так не буває у природі… Усі як один схожі між собою…

Мумі-тато безпомічно роззирався за гатіфнатами. Він помітив їхні силуети на самому вершечку гори. Один із них щось знайшов, але Татові не видно було, що саме.

Зрештою, йому було байдуже. Він подався назад до човна, струшуючи лапами, як кіт. Павуки дряпалися по ньому, і Тата ледь не вивертало від млості. Довгою червоною вервечкою вони вже лізли по швартовому канату, добралися й до бортових поручнів.

Мумі-тато забився у найдальший куток на кормі.

«Це мені лише сниться, — думав він. — Ось зараз зірвуся зі сну, розбуджу Маму і скажу: «Яке жахіття мені наснилося! Навколо павуки… ти собі навіть не уявляєш!..»

А вона відповість: «Бідолашний мій! Поглянь: ніде ні павучка! То був тільки сон…»

Гатіфнати поволі поверталися.

І вмить павуки, навіть найкрихітніші, присіли від жаху на задні лапки, і, розвернувшись, кинулися по швартовому канату назад, на суходіл.

Гатіфнати сіли в човен, відштовхнулися від берега. Вони виплили з чорної тіні острова на місячну стежину.

— Яке щастя, що ви повернулися! — з щирим полегшенням вигукнув Мумі-тато. — Я ж ніколи не вмів знаходити спільної мови з павуками. Вони такі крихітні, що з ними й не поговориш… Знайшли щось цікаве?

Гатіфнати мовчки зміряли його довгим місячно— жовтим поглядом.

— Я запитав, чи ви знайшли щось, — повторив Тато, густо почервонівши. — Якщо це таємниця, то й тримайте її при собі. Скажіть принаймні, чи знайшли хоч щось!

Гатіфнати лише стояли й дивилися на Тата. Урешті Мумі-татові урвався терпець, він увесь спаленів.

— Вам павуки подобаються? — закричав він. — Подобаються чи ні? Я хочу знати це негайно!

Серед глибокої тиші один гатіфнат виступив наперед із розпростертими лапками. Можливо, він щось сказав, а може, то вітер прошелестів понад водою.

— Вибачте, — невпевнено зронив Тато. — Я розумію…

Йому здалося, начеб гатіфнат пояснив, що вони не мають якогось особливого ставлення до павуків. Або висловив жаль з приводу чогось, чому неможливо зарадити. Може, з приводу того сумного факту, що гатіфнат і Мумі-тато ніколи не зможуть порозумітися й порозмовляти між собою. Можливо, гатіфнат був розчарований і вважав, що Тато поводився по-дитячому.

Стиха зітхнувши, Тато розглядав гатіфнатів уже без будь-якого захоплення. Тепер він побачив, що вони знайшли. То був маленький сувій із березової кори. Такі сувої скручує море й викидає на берег. Ото й усе. Його розгортають, як документ — всередині кора, біла й гладенька мов шовк, — та досить кору відпустити, вона знову згортається сувоєм. Зовсім як кулачок, у якому міцно затиснута таємниця. Мама, зазвичай, обертає такою корою ручку кавника.

Очевидно, у тому згортку було дуже важливе повідомлення. Але Тато вже втратив до нього інтерес. Він трохи замерз і скрутився клубочком на дні човна, щоб поспати.

Гатіфнати не відчувають холоду, лише електричні розряди.

І ніколи не сплять.

Тато Мумі-троля прокинувся на світанку. Йому затерпла спина, і він далі мерз. З-під крисів капелюха він бачив поруччя та сірий трикутник моря, яке то опускалося, то піднімалося, то знову опускалося. Його трохи нудило, він зовсім не почувався так, як мав би почуватися тато, який подався на пошуки пригод.

Один із гатіфнатів сидів на лаві навскоси від нього. Тато крадькома спостерігав за ним. Очі у гатіфната тепер були сірими. Гарно сформовані лапки поволі рухалися, наче крила в нічного метелика. Може, він розмовляв з іншими гатіфнатами або ж думав. Кругла голова переходила в тулуб без натяку на шию.

«Немов довга біла панчоха, — подумав Тато. — Трохи поторочена знизу. Або шматок пінопласту…»

Тепер Татові стало зовсім зле. Він пригадав свою поведінку минулого вечора. І павуків. Уперше йому довелося бачити переляканих павуків.

— Ой-ой, — застогнав він і раптом, побачивши березовий сувій, завмер. Його вуха під капелюхом настовбурчилися. Сувій лежав у черпаку в трюмі, поволі перекочуючись у такт гойданню човна.

Мумі-тато забув, що його нудить. Він обережно посунув уперед лапу, зиркнувши мигцем на гатіфнатів, але ті, як звичайно, не зводили очей з лінії горизонту. Нарешті Тато дотягнувся до сувою, затиснув його у лапі, поволі підтягнув до себе. Тієї ж миті його пронизав легенький електричний струм, не сильніший, ніж від батарейки кишенькового ліхтарика. Він відчув його аж у потилиці.

Якийсь час Тато тихо лежав, заспокоюючись, а тоді поволі став розгортати таємний документ. То була звичайна березова кора. Жодної карти загублених скарбів. Жодного шифру. Анічогісінько.

Може, сувій служив гатіфнатам візитною карткою, яку вони за правилами ввічливості залишали на кожному безлюдному острові для інших гатіфнатів? Можливо, легенький електричний розряд дає їм таке ж відчуття приємного спілкування, як нам лист від друга? Або вони уміють читати невидиме письмо, про яке звичайний мумі-троль навіть не здогадується? Тато Мумі-троля розчаровано згорнув березовий сувій і підвів очі.

Гатіфнати спокійно спостерігали за ним. Тато зашарівся.

— Ми ж в одному човні, — мовив він. Не чекаючи на відповідь, він безпорадно розпростер лапи, як це, бачив, не раз робили гатіфнати, немов вибачаючись, і зітхнув.

Тихе завивання вітру в напнутих вітрилах було йому відповіддю. Море навколо котило свої сірі хвилі аж на край світу, а Тато Мумі-троля думав зі смутком: «Якщо оце і є розпутнім життям, то я готовий з’їсти власного капелюха!»

На світі стільки різних островів, але тільки маленькі й тільки ті, що лежать далеко в морі, є пустельними та самотніми. Вітри схрещуються над ними, жовтий місяць сідає в море, яке вночі стає чорним, острови ж не міняються, і лише гатіфнати іноді провідують їх. їх і островами назвати важко. Це шхери — невеликі скелі чи камені, забуті смужки суходолу, які, можливо, занурюються в море на світанку, а вночі виринають знову, щоб роздивитися навкруги. Що ми про них знаємо? їх відвідують гатіфнати, не минають жодного. Іноді гатіфнатів чекають там маленькі березові сувої. А буває, й нічого нема. Або ж острів виявиться блискучою спиною тюленя з бурунцями хвиль навколо чи розсипом скельних уламків з нагромадженими на них купами червоних водоростей. На кожному острові, на найвищій його горі, гатіфнати залишають маленькі сувої березової кори.

«Вони мають якусь ідею, яка для них понад усе, — подумав Мумі-тато. — Я не покину їх, доки не довідаюся, що ж це таке…»

Червоні павуки їм більше не стрічалися, але під час кожного сходження гатіфнатів на берег Тато про всяк випадок залишався у човні. Бо гатіфнатові острови нагадували йому про зовсім інші острови, полишені у далекому минулому: острівці, на яких родина Мумі-тролів проводила своє дозвілля, родинні бухти у затінку дерев, намет чи жбанок з маслом, схований у прохолоді під човном, склянку з морсом у піску, мокрі купальники, розкладені на камені під сонцем… Ні-ні, він, ясна річ, зовсім не тужив за тим спокійним розміреним життям домашнього татка, що марнує час на веранді.

Лише одна думка, майнувши повз нього, псувала настрій. Однак вона була така маленька й незначна, що її можна було не брати до уваги.

Зрештою, Мумі-тато почав думати зовсім по— інакшому. Щораз рідше згадував він про минулі дні свого веселого строкатого життя, і про дні прийдешні думав також зрідка. Його думки ковзали, як човен гладкою поверхнею моря, без спогадів і мрій, немов сірі хвилі, яким навіть до небокраю не кортить докотитися.

Мумі-тато більше не намагався заводити розмови з гатіфнатами. Він, як і вони, незмигно вдивлявся у море, його очі, як і очі гатіфнатів, вицвіли, забарвлюючись лише перемінними кольорами неба. А коли попереду з’являлися нові острови, він навіть не ворушився, лише іноді вдаряв хвостом по палубі.

«Цікаво, — подумалося одного разу Мумі-татові, коли їх саме винесло на гребінь довгої втомленої хвилі. — Цікаво, чи не стаю я схожим на гатіфнатів…»

Був дуже спекотний день, а надвечір море заволокло туманом, дивним важким багряно-жовтим туманом. Татові він видався загрозливим і навіть трішки живим.

Морські змії, фиркаючи, виринали на поверхню води. Час до часу Тато бачив їх мигцем вдалині: кругла чорна голова, злякані очі витріщалися на гатіфнатів, а потім удар хвостом і шалена втеча під захист туману.

«Вони їх бояться так само, як павуки, — здогадався Мумі-тато. — Усі бояться гатіфнатів…»

Віддалений гуркіт грому розколов тишу, а тоді знову запанував непорушний спокій.

Тато Мумі-троля завжди вважав грозу неймовірно захоплюючим явищем. Тепер йому до всього було байдуже. Він здобув необмежену свободу, однак втратив інтерес до всього на світі.

Раптом з туману виплив човен з численним товариством на борту. Тато зірвався на рівні ноги. На якусь мить він став колишнім Татом, розмахував капелюхом, кивав головою і кричав. Чужий човен плив їм назустріч. Човен був білим, і вітрила були білими. І ті, що сиділи у човні, теж були білими…

— Ах, он воно що, — Тато упізнав гатіфнатів, припинив махати капелюхом і знову сів на лавку.

Обидва човни розминулися, не привітавши одне одного.

Зненацька з тьмяного туману один за одним почали випливати інші човни. Схожі на тіні, вони дотримувалися одного курсу. У кожному сиділи гатіфнати, інколи сім, бувало п’ять чи одинадцять, траплялися човни й з одним гатіфнатом, але завжди з непарною кількістю членів команди.

Туман відкотився, розчинившись у сутінках такого ж ледь багряно-жовтого кольору. Усе море всіяли човни. Вони прямували до нового острова, довгої смужки суходолу без дерев і без гір.

Знову загуркотів грім. Гроза зачаїлася десь над небокраєм у велетенському чорному хмаровищі, що поволі насувалося, застилаючи небо.

Човни один за одним причалювали до берега, згортаючи вірила. На пустельному березі не було де яблуку впасти від гатіфнатів, які вже повитягали свої суденця на суходіл і тепер розкланювалися одні з одними. Скільки сягало око, повсюди бродили білі пихаті істоти, вклоняючись одне одному. Вони стиха шурхотіли, без упину махаючи лапками. А прибережна трава шепотіла у них під ногами.

Мумі-тато стояв осторонь, напружено видивляючись у натовпі гатіфнатів своїх супутників. Йому було дуже важливо відшукати їх, бо ж тільки з ними він був трішки знайомий. Гм… дуже трішки, щоправда. Та все ж…

Однак Татові гатіфнати загубилися в юрмовиську, де всі були схожі одні на одних мов краплі води.

Раптом Мумі-тата охопив жах, точнісінько, як це трапилося на Павучому острові. Натягнувши капелюха ще глибше на очі, він спробував прибрати грізного та самовпевненого вигляду.

Капелюх видавався єдиною абсолютною, незаперечною річчю на цьому дивному острові, де все було білим, шепітливим та непевним. Тато Мумі-троля уже не мав справжньої довіри до самого себе, однак на свого капелюха покладався беззаперечно. Капелюх був чорним, надійним. На внутрішньому боці Мумі-мама написала: «М.Т. від твоєї М.М.», щоб зуміти вирізнити його з-поміж усіх інших високих капелюхів на світі.

До острова причалив останній човен, його витягнули на рінь, і гатіфнати одразу стихли. Вони усі як один звернули на Тата свої червоняво-жовті очиці й посунули на нього.

«Зараз вони зі мною битимуться», — промайнула в Татовій голові думка, й заціпеніння немов рукою зняло. У ньому прокинулося бажання битися, битися з будь-ким, битися заради самої бійки й кричати, не сумніваючись у тому, що супротивник вартий того, аби його відлупцювати.

Але ж гатіфнати ніколи не б’ються, нікому не суперечать, ні до кого не відчувають образи та й взагалі ніколи нічого не відчувають. Вони, кланяючись, сотнями підходили один за одним. Мумі-тато також зняв капелюха й кланявся до знемоги, аж йому голова заболіла. Сотні лап миготіли у нього перед очима, тож Тато й собі заходився розмахувати лапами просто від утоми.

Коли повз нього пройшов останній гатіфнат, Тато Мумі-троля цілковито забув про своє бажання побитися. Страшенно змучений від своєї ввічливості, він рушив шепітливою травою услід за гатіфнатами, тримаючи у лапах капелюха.

Грозове хмаровище вже видряпалося високо на небо й грізно нависало над ними, ніби стіна, що ось-ось впаде. Десь там, угорі, шугав вітер, невідчутний унизу, й гнав перед собою дрібні пошматовані клапті хмарин, які щодуху утікали від бурі.

Над самою поверхнею моря коротко спалахували примхливі блискавиці: спалахували й гаснули, і знову спалахували.

Гатіфнати зібралися посеред острова, повернувшись обличчями на південь, звідки насувалася гроза, точнісінько, як морські птахи перед негодою. Один за одним вони спалахували, немов нічні каганці, в унісон з блискавками, а трава навколо наелектризовано тріщала.

Мумі-тато ліг горілиць, розглядаючи блідо-зелені ніжні листочки прибережних трав на тлі потемнілого неба. Удома на канапі лежала подушка, на якій Мумі-мама вишила папороть: світло-зелені листки на чорній тканині. Дуже гарно!..

Гроза гуркотіла вже ближче. Мумі-тато відчув легеньке поколювання в лапах і сів на траву. У повітрі пахло дощем.

Зненацька гатіфнати залопотіли лапами, немов крилами вітряки. Вони гойдалися туди й сюди, кланялися й танцювали, а над пустельним островом дзижчала пронизлива комарина пісенька. Гатіфнати вили тужно й моторошно, наче вітер у горлечку пляшки. Татові Мумі-троля нестерпно захотілося зробити так само: розгойдуватися туди й сюди, вити, кланятися і шарудіти лапами.

Щось шпиґнуло його у вухо, і він мимоволі замахав лапами, потім підвівся, поволі рушив до гатіфнатів.

«Таємниця їхнього життя якось пов’язана з грозою, — здогадався Тато. — Це грозу вони шукають і про неї мріють…»

Над островом спустилася пітьма, білі блискавки з грізним шипінням прямовисно впивалися у скелі. Удалині над морем шаленів вітер, його завивання чулося щораз ближче. І враз луснув грім. То була найжахливіша гроза у житті Мумі-тата. Здавалося, немов важкі вози з камінням котилися, гуркочучи, то в один бік, то в інший, а тоді налетів вітер і жбурнув Тата в траву. Отак він сидів у траві, притримуючи лапами капелюха, а буря пронизувала його наскрізь. І раптом подумав: «О ні! Що це зі мною діється? Я ж не гатіфнат… Я Тато Мумі-троля! Що я тут роблю?!»

Тато глянув на гатіфнатів і раптом із швидкістю блискавки все збагнув. Він збагнув, що вселити життя в гатіфнатів може тільки велика, могутня гроза, яка надовго заряджала їх електрикою. А без грози вони мізерні та безпомічні. Нічого не відчувають, нічого не думають, лише шукають, шукають, шукають… Але, зарядившись, вони сповнювалися життєвими силами і ставали здатними на великі й сильні почуття.

Оцього вони, мабуть, і прагнули! Можливо, самі притягували грозу, збираючись великими громадами…

«Напевно, так воно і є, — міркував Мумі-тато. — Бідолашні гатіфнати! А я сидів собі на березі своєї затоки, гадаючи, що вони такі надзвичайні та волелюбні тільки тому, що мовчать і пливуть собі куди очі дивляться. їм нема про що говорити, і мандрівка їхня не має мети…»

Тієї миті розчахнулися хмари, і на них впала злива, біла та іскриста при світлі блискавиць.

Мумі-тато підхопився на рівні ноги, його очі знову стали синіми, як колись.

— Я йду додому! — закричав він. — Негайно!

Він бадьоро задер носа і, нап’явши капелюха на вуха, подався на берег, застрибнув до одного з білих човнів, підняв вітрило і без страху вирушив просто в розбурхане море.

Тато знову став самим собою, до нього повернулися колишні думки про розмаїті речі та явища, і він затужив за домівкою.

«Хіба можна собі таке уявити: ніколи не радіти й не розчаровуватися, — думав Мумі-тато, сидячи у човні, який летів крізь шторм. — Ніколи нікого не любити, ні на кого не сердитися і нікого не прощати. Не спати і не мерзнути, ніколи не помилятися, не страждати від болю у животі і не відчувати полегші від одужання, не святкувати день народження, не пити пива, не мати нечистого сумління…

Нічого, абсолютно нічого цього не зазнати! Жах!!!

Тато почувався щасливим, промоклим до нитки, зате відчайдухом, який анітрохи не боїться грози.

У своєму будиночку вони ніколи не проведуть електрики, а користуватимуться, як споконвіку, гасовим каганцем.

Тато Мумі-троля скучив за своєю родиною і за своєю верандою. Він раптом збагнув, що лише там може відчувати себе вільним та сповненим жаги пригод, як і годиться справжньому Мумі-татові.

Седрик

Тепер, після всього, що трапилося, важко збагнути, як крихітне звірятко Чмих дало себе вмовити віддати Седрика. По-перше, Чмих ніколи нічого не віддавав, скорше навпаки… А по-друге, Седрик, справді був дивовижним!

Седрик не жива істота, а річ, зате яка річ! Спершу могло би здатися, ніби це маленький плюшевий песик з вичовганою до блиску головою і затертого до дірок від надмірної любові, однак, коли приглянутися, ставали помітними очі, схожі на справдешні топази, а ще маленький справжній місячний камінь на ошийнику.

До того ж, Седрик мав неперевершений вираз мордочки, він не був схожий на жодного іншого маленького песика. Цілком можливо, що коштовні камені мали значення більше для Чмиха, ніж вираз мордочки, та все ж Чмих любив Седрика.

Щойно віддавши Седрика, він одразу розпачливо пожалкував про це. Чмих не їв, не спав, не розмовляв. Лише каявся у своєму вчинку…

— Любий маленький Чмиху, — стурбовано сказала якось Мумі-мама. — Якщо ти так страшенно любиш Седрика, то міг би принаймні подарувати його комусь, хто тобі до вподоби, а не доньці Капарулі…

— Ет, пусте, — пробурмотів Чмих, потупивши згорьовані, почервонілі від плачу очка в підлогу. — В усьому винен Мумі-троль. Він сказав, якщо подарувати комусь річ, яку дуже любиш, то натомість отримаєш у десять разів більше. А ще з’явиться надзвичайно гарне відчуття. Він мене обдурив…

— О… Он як… — Мама розгубилася й не знала, що казати. Вона вирішила обдумати почуте до ранку, а тоді вже вирішувати, як ліпше вчинити.

Настав вечір, Мумі-мама подалася до своєї кімнати. Усі побажали одне одному на добраніч, один по одному погасили всі каганці. Лише Чмих лежав без сну, втупившись у стелю, де у місячному сяйві вигойдувалася тінь великої смереки. Ніч видалася теплою, тож вікно залишили відчиненим. До Чмиха долітали від ріки звуки губної гармонії Нюхмумрика.

Коли чорні думи цілком заполонили Чмиха, він виліз із ліжка, підкрався до вікна, спустився мотузяною драбинкою униз і побіг садом, де у темряві біліли півонії, а тіні були чорними як вуголь. Місяць високо вгорі здавався далеким і байдужим.

Нюхмумрик сидів перед своїм наметом.

Цієї ночі він не грав пісеньок, а лише підхоплював короткі хвостики мелодій, більше схожі на запитальні інтонації або підтакування, коли не знаєш, що сказати.

Невтішний у своєму горі Чмих сів поряд, задивившись на ріку.

— Привіт! — озвався Нюхмумрик. — Як добре, що ти прийшов! Я саме розмірковував над однією історією, яка й тебе могла би зацікавити.

— Нині мене вигадки не цікавлять, — відбуркнув Чмих, зіщулившись.

— А це не вигадка. Історія справжня і трапилася з тітонькою моєї мами.

Нюхмумрик почав розповідати, посмоктуючи люльку та хлюпаючи лапками у чорній, мов сама ніч, річковій воді.

Жила якось на світі одна пані, яка дуже любила свої речі. Вона не мала дітей, котрі б її розважали чи сердили, вона не мусила працювати чи куховарити, її нітрохи не цікавило, що про неї думають інші, і вона нічого не боялася. Та раптом вона до всього збайдужіла. Іншими словами, їй усе надокучило.

Але ж та пані любила свої гарні речі, збирала їх усе своє життя, упорядковувала, доглядала, без упину чепурила. Вони ставали чимраз гарніші, навіть гості, які переступали поріг її хати, не вірили своїм очам.

— Щаслива, — заздрісно кивнув Чмих. — А що то були за речі?

— Звичайно, — погодився Нюхмумрик. — Щасливою була по змозі… Але ти слухай і не перебивай!

Однієї ночі тітонька моєї мами встругнула отаке: проковтнула велику кістку, коли ласувала відбивними у темній коморі. Кілька днів після того їй було зле, зрештою вона вирішила звернутися до лікаря. Лікар обстукав її, прослухав, зробив рентген, навіть потряс нею і нарешті сказав, що кістка застрягла впоперек живота. То була дуже каверзна кістка, ніяк не хотіла зрушити з місця. Іншими словами, можна було сподіватися найгіршого.

— Та що ти кажеш! — скрикнув Чмих, раптом зацікавившись. — Лікар вважав, що тітонька будь— якої миті може померти, хоча не наважувася їй цього сказати?

— Десь так приблизно, — ствердив Нюхмумрик. — Але ж тітонька моєї мами була не з лякливих, тож запитала, скільки їй ще зосталося жити. Потім вона подалася додому і замислилася. Кілька тижнів — не так вже й багато.

Раптом тітонька згадала, що замолоду мріяла досліджувати береги ріки Амазонки, навчитися пірнати з аквалангом, виношувала думки про великий веселий притулок для покинутих дітей, а ще їй хотілося помандрувати до вулкана, який вивергає вогонь, і влаштувати розкішний банкет для всіх своїх друзів. Але тепер уже, звичайно, надто пізно! До того ж, друзів у неї зовсім не було, бо ж тітонька все життя колекціонувала гарні дрібнички, а це потребує часу.

Щодалі вона думала, то сумнішою ставала. Вона бродила кімнатами будинку, намагаючись знайти розраду серед любих серцю речей, та вони її вже не тішили. Навпаки, тітоньку діймав смуток, що все це доведеться залишити на землі, коли сама вона потрапить до раю. А думка про те, що там, на небі, доведеться починати колекцію спочатку, також її не звеселяла.

— Бідолашна пані! — не стримався Чмих. — А не можна було взяти з собою хоча б одну маленьку дрібничку?

— Ні, — суворо відповів Нюхмумрик. — Заборонено! Але ж помовч і слухай! Однієї ночі лежала тітонька моєї мами в ліжку, втупившись поглядом у стелю, і думала важку думу. Її звідусіль оточували розкішні меблі з безліччю гарненьких дрібничок, які були усюди: на підлозі, на стінах, під стелею, на шафах, у шухлядах. Раптом їй здалося, що вона задихається від тієї купи речей, які не давали їй ані краплини розради. І тоді їй на думку спав чудовий вихід із ситуації. Ідея була такою веселою, аж тітонька засміялася сама до себе, миттю збадьорилася й встала з ліжка, щоб ліпше думалося.

Вона вирішила роздати всі свої речі, тоді у звільнених кімнатах з’явиться більше простору і повітря. А повітря вкрай необхідне тому, у кого в шлунку застряла чимала кістка і хто, окрім того, прагне в тиші та спокої мріяти про Амазонку.

— Як немудро, — розчаровано зітхнув Чмих.

— Чому ж немудро! — заперечив Нюхмумрик. — Знаєш, як їй було приємно придумувати, що й кому подарувати! Тітонька мала велику родину і купу знайомих, а це дуже добре, навіть якщо не мати справжніх друзів. Отож вона перебирала у пам’яті всіх, кого знала, намагаючись уявити, що кому найбільше припаде до вподоби. Забава її дуже розважила.

Тітонька була, до речі, зовсім не дурна. Мені вона подарувала губну гармонію. Ти, напевно, не здогадувався, що гармонія зроблена з позолоченого палісандрового дерева? Ось так! Тітонька все так розумно зважила, що кожен одержав саме те, що йому найбільше пасувало і про що завжди мріяв.

Тітонька моєї мами вміла робити несподіванки. Вона відсилала посилки поштою, а ті, хто їх розпаковував, навіть не здогадувалися, від кого подарунки (бо ж їм ніколи не доводилося бувати у тітоньки вдома, вона боялася, щоб чогось їй не розбили). Тітонька тішилася, уявляючи, як вони здивуються і губитимуться в здогадах. Вона відчувала себе ледь не феєю, котра виконує заповітні бажання і зникає…

— Але ж я не посилав Седрика посилкою! — вибалушив очі Чмих. — Та й помирати не маю жодного наміру!

Нюхмумрик зітхнув.

— Тебе не змінити! Спробуй принаймні вислухати гарну розповідь, навіть якщо в ній не йдеться про тебе… Про мене теж подумай. Я приберіг цю історію спеціально для тебе, іноді й мені приємно розповідати. Отож слухай! Водночас стали відбуватися дивні речі: тітоньці раптом повернувся нічний сон, а вдень вона мріяла про Амазонку, читала книжки про пірнання з аквалангом, робила креслення будинку для діток, від яких усі відмовилися. Тітонька займалася справами, які приносили їй задоволення, вона стала привітнішою, у неї з’явилися друзі.

— Тільки б не втратити запалу! — думала вона. — У мене є друзі, але я можу не встигнути влаштувати для них розкішний банкет, про який мріяла замолоду…

Дихалося в кімнатах тепер набагато легше. Пакунок за пакунком вимандровував з хати. Що менше речей ставало, то легше було у тітоньки на душі. Зрештою настав день, коли вона гуляла порожніми кімнатами, почуваючись, немов весела надувна кулька, яка ось— ось злетить у височінь.

— У небо, — похмуро зауважив Чмих. — Послухай…

— Та не перебивай мене раз у раз! — розсердився Нюхмумрик. — Бачу, що ти ще не доріс до цієї історії. Але таки доведу розповідь до кінця.

Поступово усі кімнати спорожніли, залишилося тільки тітоньчине ліжко. То було велике ліжко із шатром, і коли нові друзі прийшли провідати тітоньку, вони розташувалися на цьому ліжку, а меншеньким дозволено було сидіти зверху на шатрі. Усім було страшенно весело і затишно. Лише одна-єдина думка засмучувала тітоньку: що вона, можливо, не встигне влаштувати розкішний банкет…

Вечорами друзі розповідали одне одному страшні або ж веселі історії, а одного вечора…

— Досить уже, — розлютився Чмих. — Ти такий самий, як Мумі-троль! Я знаю, що буде далі… Вона й ліжко віддала друзям, а тоді, дуже задоволена собою, відлетіла на небо. Мені ж слід було подарувати не лише Седрика, але й усе, чим володію, а наостанку ще й померти…

— Дурило ти, — зітхнув Нюхмумрик. — Або ще гірше: ти псувач гарних оповідей. Я ж хотів розповісти, що одного вечора тітонька моєї мами так нестримно сміялася з якоїсь потішної історії, що кістка вистрибнула їй зі шлунка, і тітонька цілком одужала!

— Не може того бути! — скрикнув Чмих. — Бідолашна тітонька!

— Чому ж бідолашна? — здивувався Нюхмумрик.

— Як це — чому? Вона ж повіддавала все, що мала! — ніяк не міг заспокоїтися Чмих. — Надаремно! Бо ж не померла!.. Хоч потім позабирала все назад?

Нюхмумрик закусив чубук люльки, звів угору брови.

— Маленьке нерозумне звірятко… — мовив він. — Вона з усього зробила потіху, а потім влаштувала велику забаву. І збудувала будинок для покинутих діток. Звичайно, тітонька була вже застара для пірнання з аквалангом, але вулкан таки побачила. Потім помандрувала до Амазонки. З того часу ми про неї більше нічого не чули…

— Такі виправи потребують чималих коштів, — недовірливо зауважив практичний Чмих. — Вона ж усе роздала…

— Хіба? — усміхнувся Нюхмумрик. — Якби ти уважно слухав, то почув би, що у тітоньки залишилося ліжко з шатром, а воно, любий Чмиху, було зроблене із чистого золота, прикрашене діамантами та сердоліками.

(Що ж стосується Седрика, то Капаруля зробила з топазів сережки для своєї доньки, а Седрикові замість них вставила чорні ґудзики-очка. Чмих знайшов його надворі під дощем і забрав додому. Злива, на жаль, вимила з ошийника місячний камінь, його так і не вдалося розшукати. Та, незважаючи на це, Чмих дуже любив свого Седрика, тепер уже насправді від щирого серця. А це таки робить йому честь).

(Прим. автора)

Ялинка

Гемуль стояв на даху й розгрібав сніг. Він мав жовті вовняні рукавиці, які потроху намокли і стали неприємними на дотик. Гемуль поклав їх на комин, зітхнув і далі заходився відгортати сніг. Нарешті йому вдалося відкопати ляду, що вела на горище.

— Ага, ось де вона, — мовив Гемуль сам до себе. — А там, унизу, вони собі лежать і сплять. Сплять, сплять, сплять… Тоді як інші працюють в поті чола лише тому, що на носі Різдво.

Гемуль став на ляду, а тому що не пригадував добре, як вона відчиняється — назовні чи досередини — обережно потупцяв по ній лапами. Ляда одразу ж відчинилася досередини, і Гемуль разом зі снігом звалився у темряву на весь той мотлох, що родина Мумі-тролів складала на горищі, щоб колись згодом використати.

Гемуль дуже розсердився; до того ж, він забув, де поклав свої жовті рукавиці. А він дуже любив саме ці рукавиці.

Гемуль потупав униз східцями, розчахнув двері й сердито загорлав:

— Скоро Різдво! Я вже ситий по горло вами і вашою зимовою сплячкою! А Різдво ось-ось настане!

Унизу спала, як завжди, зимовим сном родина Мумі-тролів. Вони спали вже кілька місяців і мали намір проспати аж до самої весни. Сон лагідно й ніжно заколисував їх, немов довге тепле літнє надвечір’я. Раптом у сновидіння Мумі-троля увірвалася тривога і холод. Хтось стягнув з нього ковдру і кричав над вухом, що він ситий по горло і що скоро Різдво.

— Уже весна? — пробурмотів Мумі-троль.

— Весна? — дратувався Гемуль. — Яка весна! Різдво на порозі… Розумієш, Різдво! Я ще нічого не роздобув, нічого не влаштував, а вони посилають мене відкопувати вас з-під снігу в сам розпал приготувань! Рукавиці, напевно, пропали. Усі гасають, мов шалені, і нічого ще не ясно…

Гемуль знову погупав догори сходами і виліз надвір через ляду в даху.

— Мамо, прокинься, — налякано благав Мумі-троль. — Сталося щось жахливе. Вони називають це Різдвом…

— Про що це ти кажеш? — висунула Мама носа з-під ковдри.

— Точно не знаю, — відповів синок. — Але нічого не влаштовано, щось пропало, і всі гасають, немов шалені. Може, знову почалася повінь…

Мумі-троль обережно поторгав Хропсю.

— Не лякайся, — зашепотів він, — але трапилося щось жахливе.

— Спокійно! — озвався Мумі-тато. — Спокій понад усе.

Він встав і завів годинник, який зупинився ще десь у жовтні.

Усі рушили мокрими слідами Гемуля на горище і видряпалися на дах будинку.

Небо було блакитне, як і завжди, тож цього разу не йшлося про гору, що дихає вогнем. Зате вся долина вкрилася білою ватою: гори, дерева, річка і їхній будиночок. А ще було холодно, набагато холодніше, ніж у квітні.

— Оце й називається Різдвом? — здивувався Мумі-тато. Він набрав у лапу вати, зачудовано її розглядаючи. — Цікаво, це росте з землі чи впало з неба? — запитав він. — Мало би бути дуже неприємно, якщо воно з’явилося враз.

— Але ж, тату, це сніг! — втрутився Мумі-троль. — Я знаю, що це сніг. І він не випадає увесь нараз.

— Справді? — здивувався Тато ще більше. — Все одно неприємно…

Повз них пройшла тітка Гемуля, везучи на санках — штовханках ялинку.

— О, нарешті ви прокинулися, — кинула вона байдуже. — Потурбуйтеся про ялинку, доки спаде ніч…

— А навіщо?.. — почав було Мумі-тато.

— Зараз не маю на вас часу! — гукнула тітка через плече, прямуючи своєю дорогою.

— Доки спаде ніч… — прошепотіла Хропся. — Вона сказала, доки спаде ніч… Жахіття почнеться увечері…

— Очевидно, ялинка потрібна, щоб впоратися з тим жахіттям, — міркував собі Тато. — Нічого не розумію…

— Я також, — зітхнула Мумі-мама. — Однак не забудьте шалики і черевички на лапки, коли підете за тією ялинкою. Я ж тим часом спробую розпалити вогонь у кахельній печі.

Незважаючи на загрозу катастрофи, Мумі-тато вирішив не чіпати жодної зі свої ялинок біля будинку, він їх шанував. Натомість переліз разом із Мумі-тролем через паркан Капарулі й вибрав велику ялинку, яка, правду кажучи, уже ні на що не була придатна.

— Гадаєш, нам доведеться заховатися у ній? — поцікавився Мумі-троль.

— Не знаю, — відповів Мумі-тато, продовжуючи рубати. — Я нічого не розумію з того, що тут відбувається.

Вони вже майже дотягнули ялинку до річки, коли назустріч їм стрімголов вибігла Капаруля, обвішана сумками та пакунками. Її мордочка пашіла від збудження, вона, на щастя, навіть не впізнала своєї ялинки.

— Ґвалт і галас! — репетувала вона. — Невихованим їжакам не слід дозволяти… Як я нещодавно казала Рюмсі, це просто сором…

— Ялинка… — урвав потік слів Капарулі Мумі-тато, відчайдушно хапаючись за її хутряний комір. — Що роблять з ялинкою?

— З ялинкою? — очманіло повторила Капаруля. — Ялинка!.. Який жах! Це нестерпно… її ж треба одягнути… я не встигну…

Торби випали їй з лап у сніг, шапочка зсунулася на носа, вона ледь не плакала на межі нервового зриву.

Мумі-тато лише похитав головою, знову завдаючи собі на плечі ялинку.

Удома Мумі-мама підмела веранду, принесла рятівні жакети та аспірин, татову рушницю і теплі компреси. Ніколи заздалегідь не знаєш, що знадобиться!

Маленька Крихітка сиділа на самому краєчку канапи, сьорбаючи чай. Мама знайшла її у снігу під верандою, а що була змерзлою та нещасною, то Мама запросила її до хати.

— Ось і ялинка, — сказав Мумі-тато, переступаючи поріг. — Знати б лише, що з нею робити… Капаруля каже, ніби її треба одягнути…

— Одягу таких великих розмірів у нас немає, — захвилювалася Мумі-мама. — Що вона мала на увазі?

— Яка вона красуня! — вигукнула Крихітка, та так розгубилася від власної відваги, що похлинулася чаєм.

— А ти знаєш, як одягати ялинку? — запитала Хропся.

— Гарними прикрасами. Дуже-дуже гарно… Я таке чула… — прошепотіла, густо почервонівши, Крихітка.

Не в змозі довше опиратися непереборній сором’язливості, Крихітка затулила лапками мордочку, незграбно перевернула горня з чаєм і вискочила з веранди надвір.

— А тепер помовчте, я думаю, — звелів Тато Мумі-троля. — Якщо ялинку треба причепурити якнайгарніше, то аж ніяк не для того, щоб ховатися в ній від небезпеки. Мабуть, небезпеку слід задобрити. Я потроху починаю розуміти, в чому справа…

Ялинку винесли на подвір’я і міцно встромили в сніг, а потім заходилися чіпляти на неї від низу до верхівки всілякі гарні дрібнички, які лиш потрапляли під руку. Прикрасили черепашками з літніх рабаток та Хропсиним намистом з перлів; зняли з люстри у вітальні підвісні кришталики й почепили на гілки, а верхівку заквітчали червоною шовковою трояндою, яку подарував Мумі-мамі Тато Мумі-троля. Усі несли до ялинки свої найвишуканіші прикраси, щоб уласкавити незбагненні сили зими.

Коли ялинка була вже прибрана, повз них знову — на цей раз у протилежному напрямку — промайнула на санках-штовханках Тітка Гемуля. Вона квапилася ще більше, якщо таке можливо…

— Погляньте на нашу ялинку! — гукнув Мумі-троль.

— Дайте спокій! — відбуркнула тітка Гемуля. — Та що з вас взяти — ви завжди були диваками! Я поспішаю… Треба приготувати святкову вечерю для Різдва.

— Вечерю… для Різдва… — спантеличено повторив Мумі-тато. — То Різдво ще й їсть?..

Та Тітка Гемуля не слухала.

— Невже ви думаєте, що можна обійтися без різдвяної вечері? — нетерпляче кинула вона і, відштовхуючись лапою, з’їхала униз схилом.

Усеньке пообіддя Мумі-мама поралася на кухні. Перед самим смерканням різдвяна вечеря була готова. Мама розставила її у маленьких мисочках навколо ялинки. Був там морс і квасне молоко, пиріг з чорницями і яєчний лікер та ще всяка всячина, яку так полюбляє родина Мумі-тролів.

— Гадаєте, Різдво дуже голодне? — непокоїлася Мумі-мама.

— Навряд, чи голодніше за мене, — тужно відповів Тато. Він сидів у снігу, загорнувшись ковдрою по самі вуха, і мерз. Але ж усі малі створіння повинні бути дуже й дуже ввічливими з могутніми силам природи.

Унизу, в долині в усіх віконцях засвічувалися вогні. Світелка миготіли й попід деревами, у кожному гніздечку поміж гіллям. Мерехтливе світло шугало туди й сюди понад снігом. Мумі-троль зиркнув на Тата.

— Так і зробимо, — кивнув Мумі-тато. — Про всяк випадок…

Мумі-троль подався до будинку й позбирав усі свічки, які лиш міг знайти. Він повтикав їх у сніг довкола ялинки, обережно позапалював одну по одній, аж вони яскраво запалахкотіли, щоб умилостивити темряву та Різдво.

Поступово у долині стало зовсім тихо. Напевно усі позачинялися вдома, чекаючи, коли ж насуне небезпека. Лише одна самотня тінь блукала поміж деревами — то був Гемуль.

— Агов! — тихенько гукнув Мумі-троль. — Воно скоро прийде?

— Не заважай! — роздратовано буркнув Гемуль, увіткнувшись носом у довгий список, в якому вже майже всі записи були перекреслені.

Він сів біля однієї зі свічок і заходився перечис— лювати.

— Мама, тато, Капаруля, — бурмотів він. — усі кузини… найстарший їжак… малим нічого не треба. Торік Чмих мені нічого не дарував… Рюмса і Мудрик, Тітка… Мені голова йде обертом!

— У чім справа? — злякано запитала Хропся. — З ними щось трапилося?

— Подарунки! — вибухнув Гемуль. — З кожним новим Різдвом потрібно щораз більше подарунків.

Тремтячою лапою він зробив позначку хрестиком у своєму списку і поквапився далі.

— Почекай! — загукав йому вслід Мумі-троль. — Поясни… А твої рукавиці…

Але Гемуль уже зник у темряві, як і всі ті, хто квапився і шалено хвилювався перед приходом Різдва.

Родина Мумі-тролів і собі мовчки подалася до будинку — шукати подарунки. Мумі-тато вибрав свою найліпшу блешню на щуку, яка лежала у гарненькій коробочці. Написав на ній «Для Різдва» і поклав у сніг. Хропся зняла з ніжки золотий браслетик, важко зітхнувши перед тим, як загорнути його у сріблястий папір. Мумі-мама вийняла зі своєї найпотаємнішої шухляди книжку з кольоровими малюнками, єдину книжку з ілюстраціями в усій долині. Те, що загорнув у святковий папір Мумі-троль, було таким гарним і таким особистим, що він нікому його не показав. Навіть згодом, навесні, Мумі-троль нікому не признався, що то був за подарунок.

Потім усі вмостилися у снігу під ялинкою, очікуючи приходу катастрофи.

Минав час, однак нічого не траплялося.

Лише маленька Крихітка, яка вдень пила чай на веранді Мумі-тролів, виткнула мордочку з-поза дровітні. Вона привела з собою усіх своїх родичів і друзів родичів, таких же крихітних, сіреньких, змерзлих та збідованих, як вона сама.

— Веселого Різдва! — знічено прошепотіла Крихітка.

— Ти, правду кажучи, перша, хто вважає Різдво веселим, — сказав Мумі-тато. — Хіба не боїшся того, що станеться, коли воно прийде?

— Воно вже тут, — ледь чутно пролепетала Крихітка, примощуючись на снігу разом з родичами. — Можна поглянути? У вас така красуня-ялинка!

— І стільки смачного… — мрійно озвався один із родичів Крихітки.

— І справжні подарунки, — додав інший.

— Усе своє життя я мріяла побачити таке зблизька, — підсумувала сказане Крихітка і зітхнула.

Запала тиша. Полум’я свічок навіть не миготіло — надворі була тиха ніч. Крихітка і її родичі теж принишкли. Відчувалося їхнє захоплення, зачудування, відчувалося щораз сильніше… Зрештою, Мумі-мама присунулася до Тата і шепнула йому до вуха:

— Як гадаєш…

— Так, але якщо… — засумнівався Тато.

— У всякому разі, — втрутився Мумі-троль, — якщо Різдво розсердиться, ми зможемо заховатися на веранді, — а тоді, звернувшись до Крихітки, додав: — Будь-ласка, усе це ваше!

Крихітка не вірила власним очам. Вона сторожко підступилася до ялинки, за нею присунулися родичі та друзі — їхні вуса шанобливо тремтіли.

Вони ще ніколи не мали свого Різдва.

— Мабуть, настав час утікати, — стривожено мовив Тато.

Родина Мумі-тролів, швидко перебираючи лапками, кинулася на веранду й заховалася під столом.

Але нічого не трапилося.

Потроху вони осміліли й сторожко визирнули у вікно.

Крихітки сиділи на снігу, їли, пили, розгортали подарунки і тішилися, як ніколи. Потім видряпалися на ялинку і почепили на всіх гілках запалені свічки.

— Але верхівку слід прикрасити великою зіркою, — зауважив дядечко Крихітки.

— Ти так гадаєш? — замислено промовила Крихітка, розглядаючи червону троянду з шовку Мами Мумі-троля. — Хіба це має аж таке важливе значення? Головне — ідея!

— Треба було роздобути десь і зірку, — прошепотіла Мумі-мама. — Але ж це неможливо!

Вони подивилися на небо, далеке і чорне, густо всіяне зірками; їх було в тисячі разів більше, аніж влітку. А найбільша з них висіла над самісінькою верхівкою їхньої ялинки.

— Я би трішки поспала, — мовила Мама Мумі-троля. — Не маю уже сили мудрувати, що все це означає… Але ніби нічого поганого…

— У кожному разі, — озвався Мумі-троль, — я вже не боюся Різдва. Гемуль, Капаруля та Тітка Гемуля щось, напевно, переплутали…

Рукавиці Гемуля поклали на поруччя веранди, де він одразу зможе їх помітити. Родина Мумі-тролів повернулася до будинку, щоб знову вкластися спати в очікуванні весни.

ТАТО І МОРЕ

Розділ перший

Родина у скляній кулі

Якогось пообіддя наприкінці серпня Мумі-тато брів садом, почуваючи себе зайвим. Він не знав, чим зайнятися, бо усе, що слід зробити, уже було зроблене або ж тим займався хтось інший.

Мумі-тато знічев’я блукав своїм садом, за ним сумовито шурхотів пересохлою травою його хвіст. На долину важко навалилася нестерпна спека, усюди панувала непорушна тиша, а все навколо ледь припало пилюкою. То був місяць великих лісових пожеж та великої перестороги.

Тато попередив свою родину. Раз по раз він пояснював, яким обережним треба бути у серпні. Він описував охоплену вогнем долину, гуркіт, палаючі стовбури дерев, вогонь, який підступно заповзає під мох. Сліпучі стовпи полум’я, що здіймаються до неба! Хвилі вогню, що по вінця заповнюють долину і котяться далі до моря.

— І з шипінням кидаються в море, — з похмурим вдоволенням завершував свої перестороги Мумі-тато. — Усе чорне, усе згоріло. Велику відповідальність покладено на щонайменшого повзика, на найкрихітнішого шкраблика, яким до лап можуть потрапити сірники!

Родина на якийсь час відривалася від своїх занять, ствердно підтакуючи: «Так-так… Звісно… Твоя правда…» Потім знову бралася до роботи.

Вони завжди мали, чим зайнятися. Спокійно, невпинно, з любов’ю робили якісь дрібні-дрібнесенькі справи, яких без ліку у світі. їхній світ мав свої давно усталені межі, він був дуже особистий і досконалий. Як карта, на якій не залишилося жодних білих плям, де все вже відкрито і обжито. Вони казали одне одному:

— Тато вічно говорить про лісові пожежі у серпні.

Мумі-тато вийшов на ґанок. Лапи, як завжди, клеїлися до лакованої підлоги. Клак-цок, клак— цок чулося по східцях, потім звуки допровадили до плетеного крісла. Хвіст також прилипав. Здавалося, ніби за нього хтось смикає.

Тато сів у крісло і заплющив очі. Треба перелакувати підлогу. Завинила, звичайно, спека… Але добрий лак не повинен розм’якати від спеки. Може, він купив поганий лак… Ґанок побудований страшенно давно, його неодмінно треба вкрити свіжим лаком. Та спершу слід відтерти підлогу наждачним папером — пекельна робота, якої ніхто й не зауважить. Не те, що свіжопофарбована біла підлога! Проводиш собі широким пензлем туди й сюди, наносиш блискучий лак. Родині ж велено не заважати і користуватися чорним ходом. Аж доки він зніме заборону і скаже: «Ласкаво прошу! Ось вам новий ґанок…» Як гаряче! Вийти би зараз в море під вітрилами. Поплисти ген далеко, світ за очі…

Мумі-тато відчув, як сон почав закрадатися в лапи. Він стрепенувся й припалив люльку. Сірник не згас у попільничці, Тато зацікавлено приглядався до нього. Доки сірник не встиг догоріти, Тато відірвав кілька клаптиків газети й поклав на вогник. То було маленьке гарне вогнище, майже невидиме при сяйві сонця, але палахкотіло воно дуже симпатично. Тато старанно його пильнував.

— Зараз згасне, — сказала Маленька Мю. — Підклади більше паперу.

Вона сиділа на поруччі ґанку в затінку опори.

— Ти знову тут? — Тато потрусив попільничкою, аж вогонь згас. — Я досліджую структуру вогню. Це дуже важливо.

Мю засміялася, не зводячи з нього погляду. Тоді Тато натягнув капелюха на очі і заховався від усіх у сон.

— Тату! Прокинься! — покликав Мумі-троль. — Ми загасили лісову пожежу!

Тепер обидві Татові лапи міцно приклеїлися до підлоги. З прикрим відчуттям вчиненої щодо нього несправедливості Тато віддер свої лапи.

— Про що це ти кажеш? — запитав він.

— Справжня маленька лісова пожежа! — розповідав Мумі-троль. — Одразу ж за тютюновою грядкою. Там почав тліти мох, а Мама сказала, що то могла бути іскорка з димаря…

Мумі-тато кулею вилетів з плетеного крісла, за мить він обернувся на надзвичайно енергійного тата. Його капелюх скотився униз сходами.

— Ми погасили вогонь! — гукав йому услід Мумі-троль. — Ми загасили його! Уже нема чого боятися!

Тато став немов укопаний, гаряче повітря обпекло йому горло.

— Ви погасили вогонь без мене? — обурився Тато. — Чому ніхто мені нічого не сказав? Не розбудили і нічого не сказали!

— Любий! — озвалася Мумі-мама з кухонного вікна. — Ми подумали, що зайве тебе будити. То був зовсім крихітний вогник, лише трохи подиміло. Я саме проходила там з відрами, повними води. Достатньо було хлюпнути мимохідь…

— Мимохідь! — скрикнув Тато. — Достатньо хлюпнути! «Хлюпнути» — але й слово! І залишити джерело вогню без нагляду! Де воно? Де воно?

Мама випустила все, що тримала, з лап і квапливо почимчикувала до тютюнової грядки. Мумі-троль залишився на ґанку, витріщаючись їм услід. Чорна плямка в моху була дуже маленькою.

— Дехто, можливо, й думає, що така плямка не є небезпечною, — поволі процідив Мумі-тато. — Але це зовсім не так. Вогонь може тліти під мохом, розумієш? У ґрунті. Може тліти годинами, навіть днями, а тоді раптом — бух! — і полум’я вихопиться на поверхню у цілком іншому місці. Розумієш чи ні?

— Розумію, любий! — відповіла Мама.

— Тому я залишуся тут, — вів далі Тато, похмуро порпаючись у моху. — Я вартуватиму його. Якщо доведеться, навіть усю ніч…

— Гадаєш, це справді… — почала було Мама, а потім додала: — Що ж, мудре рішення. Ніколи не знаєш, як поведе себе мох…

Мумі-тато просидів усе пообіддя, пильнуючи темну плямку. Він обдер від моху чималий шмат землі навколо неї. Навіть від вечері відмовився. Хотів продемонструвати всім, що образився.

— Гадаєш, він залишиться там на ніч? — запитав Мумі-троль.

— Цілком можливо, — відповіла Мама.

— Як уже сердиться, то сердиться, — потвердила Маленька Мю, обчищаючи зубками варену картоплину. — Інколи можна й посердитися. Кожне малятко має на це право. Але Тато неправильно сердиться, він не випускає лють назовні, а тримає в собі.

— Люба дитино, — втрутилася Мумі-мама. — Тато ліпше знає…

— Не думаю, — щиро зізналася Маленька Мю. — Він зовсім нічого не знає! А ви знаєте?

— Не зовсім, — визнала Мумі-мама.

Мумі-тато запхав носа у мох і відчув кислуватий запах диму. Земля не була навіть теплою. Він випорожнив у виямку з моху люльку, роздмухав іскорку. Якусь мить вона тліла, а потім згасла. Тато затоптав нещасливе місце і поволі рушив униз садом. Він хотів зазирнути у свою скляну кулю.

Сутінки, як зазвичай, виростали просто з землі і гуснули попід деревами. Навколо скляної кулі було трохи світліше. Вона лежала на стовпці з морської шумки, а в ній гарно віддзеркалювався увесь садок. Куля належала Татові, лише йому; чарівна куля з мерехтливого блакитного скла була центром саду і долини, і навіть — чом би й ні — центром усього світу.

Мумі-тато не відразу зазирнув у неї. Спершу він оглянув свої брудні від сажі лапи, спробував позбирати докупи розсипані гіркі думки, а коли на серці стало нестерпно важко, швиденько зазирнув у кулю, шукаючи в неї розради. Куля завжди втішала і заспокоювала. Цього довгого теплого, невимовно гарного й сумовитого літа Тато щовечора приходив сюди, щоб зазирнути у скляну кулю.

Куля завжди зберігала прохолоду. Її блакитні барви були глибшими й прозорішими, ніж барви моря, довколишній світ крізь неї ставав цілком інакшим: холодним, чужим і далеким. У центрі світу Тато бачив себе, свого великого носа, а довкола нього віддзеркалювався змінений до невпізнання казковий ландшафт. Блакитна земля виднілася далеко-далеко внизу, і там, глибоко, на дні недосяжного Тато відшукував свою родину. І вона з’явилася, треба було лише зачекати. Куля завжди віддзеркалювала її.

Ясна річ, надвечір усі мали багато роботи. Вони постійно чимось клопоталися. Мумі-мама неодмінно вибігала з кухні до льоху за ковбасою чи маслом. Або ж на грядку з картоплею. Або за дровами. Кожного разу з таким виглядом, ніби вперше йде цією дорогою, усе навколо видавалось їй новим та цікавим. Хоча хтозна… Може, й не у справах вона квапилася, а на якусь веселу таємничу виправу, чи бавилася у якусь свою гру або просто проходжувалася, насолоджуючись життям. Он вона метушиться, схожа на заклопотаний білий м’ячик, — там, де блакитні тіні найгустіші.

Ось пройшов Мумі-троль, відсторонений, заглиблений сам у себе. То вгору, то вниз гасала схилом Маленька Мю, її майже не видно, помітно тільки сам рух. То було щось таке рішуче й самовпевнене, що можна вловити хіба мигцем; щось настільки незалежне, що не викликало жодної потреби демонструвати себе чи хвалитися собою. Але всередині кулі у дзеркальному відображенні всі ставали неймовірно крихітними, а їхні рухи — хаотичними, нецілеспрямованими.

Це подобалося Мумі-татові, було його вечірньою грою, давало йому відчуття, що всі вони потребують захисту, бо перебувають на дні глибокого моря, і про це знає лише він.

Уже майже стемніло. Раптом усередині скляної кулі щось змінилося — загорівся вогник. Мама Мумі-троля запалила світло на ґанку, чого не робила все літо. Там блимала гасова лампа. Враз увесь затишок та надійність сконцентрувалися в одній точці — Мама сиділа на ґанку, чекаючи, коли збереться її родина, щоб пригостити усіх чаєм.

Скляна куля потьмяніла, її блакить перелилася в темряву, виднівся лише вогник каганця.

Мумі-тато ще трохи постояв, сам не знаючи, де витають його думки, а тоді рушив додому.

— Ага! Можемо спати спокійно, — повідомив Тато. — Цього разу небезпека нас оминула. Та про всяк випадок я піду туди на світанку і проконтролюю ситуацію.

— Ха! — тільки й сказала Маленька Мю.

— Тату! — вигукнув Мумі-троль. — Ти не помічаєш нічого надзвичайного? Ми засвітили лампу!

— Так, я подумала, що вже час запалити лампу. Вечори стають довшими, і так хочеться світла… — мовила Мумі-мама.

— Але так ти поклала край літу. Лампу засвічують тільки тоді, коли літо скінчилося, — зітхнув Тато.

— А за літом прийде осінь, — примирливо сказала Мама.

Стиха шипів гніт у лампі. Світло лампи зближувало, дарувало затишок, творило тісне родинне коло, об’єднуючи їхні почуття та сподівання. А поза цим колом усе було чуже й незначуще, темрява поза ним росла й громадилася, насувалася щораз далі, аж до краю світу.

— Зазвичай тати самі визначають, чи настав уже час запалювати лампу, — пробурмотів Мумі-тато у своє горнятко з чаєм.

Мумі-троль виклав свої канапки рядочком, як це він завжди робив: спершу канапка з сиром, потім дві з ковбасою, далі з холодною картоплею та сардинами, а наостанку з повидлом. Він почувався абсолютно щасливим. Маленька Мю вечеряла лише сардинами, бо вважала цей вечір дуже незвичайним. Вона замислено вглядалася у темряву саду. Що більше вона думала, наминаючи сардини, то темнішими ставали її очка.

Світло від лампи падало на траву та кущ бузку. Воно ледь пробивалося крізь тіні, де в цілковитій самотності сиділа Мара. Вона так довго сиділа на одному місці, що земля під нею замерзла. Трава розсипалася, мов скло, коли Мара підвелася, щоб присунутися ближче до світла. Нажаханий шепіт прошелестів листям, кілька кленових листочків скрутились і, тремтячи, впали Марі на спину. Айстри відсахнулися від неї. Змовкло сюрчання коників-стрибунців.

— Чому ти не їси? — запитала Мумі-мама.

— Не знаю, — відповів Мумі-троль. — У нас є жалюзі на вікна?

— На горищі. Але вони нам знадобляться, аж коли настане час залягати у зимовий сон, — пояснила Мама, а тоді, повернувшись до Тата, запитала: — Чи не хотілося б тобі тепер, коли ми маємо лампу, трохи помудрувати над своєю моделлю маяка?

— Ет, — відмахнувся Тато. — Дитячі пустощі… То ж маяк не справжній.

Мара присунулася ще ближче. Вона не зводила погляду з лампи, поволі похитуючи величезною важкою головою. Біла морозна імла клубочилася під її ногами. Вона спроквола ковзнула в напрямку лампи — велетенська сіра тінь самотності. Шибки у вікнах легенько задзвеніли, ніби від удару далекого грому, сад затамував подих. Ось Мара уже під ґанком, зупинилася неподалік світляного квадрата на нічній землі.

Раптом вона кинулася до самого вікна, вогник лампи освітив її морду. Ґанок, де щойно панували спокій та затишок, враз наповнився галасом, усі розмахували лапами, падали стільці, лампу забрали геть, і за мить ґанок поринув у пітьму. Родина заховалася у будинку, в самому його серці, де почувалася найбезпечніше; там заховали і лампу.

Мара трохи постояла, дихаючи морозом на віконні шибки, і подалася геть, розчинившись у темряві. Трава дзвеніла й осипалася скалками під її ногами, поступово дзенькіт слабшав, віддалявся. Сад, здригаючись, сипав листям, а потім полегшено перевів подих: Мара пішла геть, її більше немає.

— Зовсім немає потреби забарикадовувати двері й не спати усю ніч, — наполягала Мумі-мама. — Напевно, вона знову наробила збитків у садку. Та вона не зла. Ти ж знаєш, хоч і страшна з вигляду, але не є небезпечною.

— Ясна річ, небезпечна! — вигукнув Тато. — Навіть ти її боїшся! Ти страшенно налякалася… але можеш не боятися, доки я поряд…

— Любий, — заперечила Мама. — Мари бояться, бо вона неймовірно холодна. І ще тому, що вона зовсім нікого не любить. Однак Мара нікому не заподіяла зла. А тепер, я гадаю, час спати…

— Чудово! — погодився Тато, відставляючи у куток кочергу. — Чудово! Якщо вона анітрішечки не зла, то й захисту ніхто не потребує! Прекрасно!

Тато вискочив на ґанок, скинувши мимохідь зі столу сир та ковбасу, і рвонув у самотину темряви.

— Ого! — з повагою в голосі озвалася Маленька Мю. — Він сердиться! Випускає із себе злість. Вартуватиме мох до світанку!

Мама промовчала. Вона дріботіла туди-сюди по кімнаті, звично лаштуючись до сну, понишпорила у своїй торбинці, скрутила гніт лампи. Однак тиша була оманлива. Зрештою заходилася розсіяно стирати пил з Татової моделі маяка, що стояла на полиці у кутку комода.

— Мамо! — покликав Мумі-троль.

Але Мама не чула. Вона підійшла до великої карти на стіні, де була зображена Мумі-Долина, морське узбережжя та навколишні острови, видряпалась на стілець, сягнувши носом морських просторів, й увіткнулася просто в маленьку цятку посеред білої порожнечі.

— Ось він, — пробурмотіла Мама Мумі-троля. — Там ми будемо жити у добрі та злагоді й разом переборювати труднощі…

— Що ти таке кажеш? — скрикнув Мумі-троль.

— Там ми будемо жити, — повторила Мама. — Це Татів острів. Тато потурбується про нас. Ми переселимося туди, почнемо все спочатку і проживемо там усе наше життя…

— А я завжди вважала, що то муха набекала… — бовкнула Маленька Мю.

Мама злізла зі стільця.

— Іноді потрібен час, — мовила вона. — Дуже багато часу, щоб збагнути…

І з тими словами Мумі-мама вийшла у садок.

— Нічого не говоритиму про татів та мамів, — сказала, розтягуючи слова, Маленька Мю. — Бо тоді ти відразу заперечиш, що мами і тати ніколи не роблять дурниць. Вони бавляться у якісь свої ігри, та хай я навіть багна об’їмся — мені не зрозуміти, у які саме.

— А тобі й не треба розуміти! — запально вигукнув Мумі-троль. — Вони, напевно, й самі знають, чому не схожі на інших. А дехто поводиться зверхньо тільки тому, що його прийняли в родину!

— Твоя правда! — не змовчала Маленька Мю. — Я завжди зверхня!

Мумі-троль не зводив погляду з самотньої цяточки далеко у морі, думаючи: «Там хоче жити Тато. Туди він прагне. Тато з Мамою не жартують. Це серйозна гра».

Раптом Мумі-тролеві здалося, що пустельне море навколо острова взялося білими баранцями, завирувало. Острів став зеленим з рудими горами, найтаємничішим пустельним островом з-поміж усіх, які йому доводилося бачити в книжках з барвистими малюнками. Острів у теплому океані, біля берегів якого гинуть кораблі… Мумі-тролеві враз перехопило горло, він прошепотів:

— Мю! Це ж фантастично!

— Звичайно! Усе на світі фантастичне! — відповіла Мю. — Більше чи менше… Та найфантастичніше було би, якби ми з галасом та ґвалтом та з усім своїм мотлохом прибули на той острів, а він би насправді виявився мушиною бекою…

Годинник показував заледве пів на шосту ранку, коли Мумі-троль пройшов садком слідами Мари. Земля відтанула, та усе ще можна було побачити, де вона сиділа, — трава на тих місцях стала бурою. Мумі-троль знав: якщо Мара посидить понад годину на одному місці, там уже нічого не ростиме, земля помре від страху. У їхньому садку було багато таких плям, та найприкріше, що одна з них виднілася посеред рабатки з тюльпанами.

Широка стежка з сухого листя вела просто до ґанку. Там вона теж посиділа. Мара сиділа перед самісіньким кружалом світла, дивлячись на лампу. А потім не витримала, підійшла надто близько, і все згасло. Завжди одне і те ж. Усе, чого б вона не торкалася, гасло.

Мумі-троль уявив себе на місці Мари. Скоцюрбившись, він поволі повзав купами зів’ялого листя, потім завмер, розпускаючи навколо себе клуби імли, зітхнув і тужно задивився на вікно. Він був найсамотнішою істотою на усій Землі.

Однак без лампи гра видавалася непереконливою. Натомість у голові Мумі-троля запурхали крихітні веселі думки-думенята про острови у морі та великі зміни. Він забув про Мару, балансуючи поміж довгих ранкових тіней. Треба було втриматися на освітлених сонцем смужках землі, бо все інше — бездонне море. Неминуча загибель, якщо не вмієш плавати!

Хтось насвистував у дровітні. Мумі-троль зазирнув досередини. Ранішнє сонце вигравало золотом на свіжій стружці під вікном, пахло лляною олією та живицею. Тато саме вставляв маленькі дубові дверцята у стіну іграшкового маяка.

— Поглянь на ці залізні скоби, — мовив він. — їх вбито у скелю, ними можна видряпатися на маяк. Треба бути обережним у негоду. Бачиш, човен летить на гребені хвилі до скелястого берега, перестрибує її, міцно чіпляється, здіймається вгору, знову відштовхується… А коли накотиться наступна хвиля, він уже в безпеці. Потім йдеш, опираючись натискові вітру… бачиш, ось тут… вдовж поруччя… відчиняєш двері… вони важкі… Ось так. Двері знову зачиняються за тобою, і ти вже всередині маяка. Море чути крізь товсті мури ніби звіддалік. Воно гуркоче поза стінами навколо маяка, а за човном вже й слід пропав…

— Ми теж там, всередині? — поцікавився Мумі-троль.

— Звичайно, — потвердив Тато. — Ви ось тут нагорі, у вежі. Бачиш, кожне віконце має справжні скляні шибки. Вежу увінчує власне маяк. Він блимає з рівними інтервалами то червоним, то зеленим, то білим оком усю ніч, вказуючи шлях кораблям.

— А світло теж буде справжнім? — допитувався Мумі-троль. — Можна прилаштувати батарейки й придумати так, щоб він блимав.

— Це, мабуть, можна зробити, — сказав Тато, вирізуючи крихітну сходинку перед дверима маяка. — Але зараз я не маю часу. Зрештою, це лише забавка, своєрідне вправляння, розумієш?

Тато збентежено засміявся та заходився шукати щось у скриньці з інструментами.

— Чудово! — зрадів Мумі-троль. — А зараз бувай!

— Бувай, синку!

Тіні стали коротшими. Наставав новий день, теплий та гарний, як і попередній. Мумі-мама сиділа на сходах і зовсім нічого не робила. Це було дивно.

— Як рано сьогодні усі повставали, — здивувався Мумі-троль. Він сів поряд з Мамою, примруживши очка до сонця.

— Ти знаєш, що на Татовому острові є маяк? — запитав він.

— Звичайно, знаю, — відповіла Мама. — Він усе літо торочив мені про це. Там ми будемо жити…

Можна так багато говорити і нічого не сказати. Східці нагрілися сонцем. Усе йшло належним чином. Тепер Тато насвистував Вальс морського орла, це йому гарно вдавалося.

— Приготую каву, — вирішила Мама. — Я хотіла лише посидіти трохи і подумати…

Розділ другий

Маяк

Того визначного, важливого вечора лагідний вітер віяв на схід. Він здійнявся одразу після дванадцятої, але відплиття запланували перед заходом сонця. Море було тепле, насиченого блакитного кольору, такого ж блакитного, як скляна куля. Увесь причал був загромаджений пакунками аж до самого причалу, де гойдався на хвилях човен з піднятими вітрилами та штормовим ліхтарем на верхівці щогли. Мумі-троль тягнув через смугу припливу верші та трали. На березі уже посутеніло.

— Ми, звичайно, ризикуємо, що вітер уляжеться до ночі, — сказав Тато. — Можна було вирушити в дорогу відразу після сніданку. Але ж, розумієш, у цьому випадку ми мусили дочекатися заходу сонця. Початок великої подорожі такий же важливий, як перші рядки у книжці. Вони визначають усе.

Тато сів на пісок біля Мами.

— Поглянь на нашу «Пригоду», — мовив він. — Човен уночі — це дивовижне видовище! Саме так слід починати нове життя — сяйво штормового ліхтаря на верхівці щогли, берегова лінія, що зникає за спиною у темряві, увесь світ, що поринув у сон. Подорож уночі — найпрекрасніша в світі.

— Твоя правда, — погодилася Мумі-мама. — День найліпше пасує для прогулянок, а подорожувати треба уночі.

Мама дуже втомилася, пакуючи домашній скарб та непокоячись, чи не забули чогось важливого. Речей видавалося багато, доки вони стояли на мостинах причалу, але Мама добре знала, як мало їх виявиться після розпакування. Щоб правильно прожити один— єдиний день, родині потрібно усього страшенно багато.

Але зараз, звісно, все по-іншому. Цієї миті правильним було те, що вони почали з самого початку, а Тато роздобув усе необхідне, турбувався про них, захищав… Мабуть, дотепер усе йшло занадто добре. «Дивно, — думала Мама, — що тим, кому добре живеться, властиво сумувати й дратуватися. Але є так, як є. Тож ліпше почати з іншого краю…»

— Уже достатньо стемніло, як гадаєш? — запитала Мама. — Твій ліхтар має дуже гарний вигляд на тлі неба. Може, час відпливати?

— Почекай трішки! Я мушу налаштуватися, — сказав Тато.

Він розгорнув на піску карту, вивчаючи самотній острів, намальований посеред моря. Тато був дуже серйозний, довго принюхувався до вітру, намагаючись відновити своє просторове відчуття, яке так довго тримав без ужитку. Предкам ніколи не доводилося ламати собі голову, як зорієнтуватися у просторі, це виходило у них само по собі. Але з часом інстинкт, на жаль, притуплюється.

Минуло небагато часу, і Тато відчув, що вже остаточно налаштувався і визначився з напрямком. Можна було вирушати в подорож.

— Відпливаємо! — скомандував він, поправляючи на голові капелюха. — Але ти нічого не тягай! — звелів Мамі. — Усю важку роботу ми візьмемо на себе. А ти лиш залазиш на борт, зрозуміла?

Мама кивнула і зіп’ялася на лапи.

Тепер море набрало фіолетової барви, а узлісся видавалося суцільною м’якою пітьмою. Мумі-маму зборював сон, усе раптом почало їй здаватися нереальним, у фантастичному, як уві сні, освітленні, із сповільненим рухом, ніби йдеш по грузькому піску і нікуди не приходиш.

Ось вони перенесли увесь вантаж з причалу до човна. На вершечку щогли гойдався ліхтар, обриси причалу та купальні скидалися на тлі вечірнього неба на довгу шпичакувату спину дракона. До Мами долинав сміх Маленької Мю, а за спиною чулися голоси нічних птахів, що прокинулися у лісі.

— Яка краса! — сама до себе мовила Мумі-мама. — Гарно й дивовижно. Тепер, коли я маю час відчути цю красу, все здається мені просто неперевершеним. Цікаво, чи образиться Тато, якщо я трішки подрімаю в човні.

Після заходу сонця Мара прокралася у сад, проте цього вечора гасова лампа на ґанку не горіла. Гардини на вікнах заслонені, бочка на дощівку перевернена догори дном. Ключ висів на цвяшку біля дверей.

Мара звикла до покинутих будинків, вона одразу збагнула, що тут ще довго ніхто не запалить світла. Поволі почалапала вона назад, угору схилом. Деякий час скляна куля віддзеркалювала її постать, а потім знову переповнилася примарною блакиттю. Нажахане зітхання майнуло лісом, коли надійшла Мара: хтось ховався у мох, хтось тремтів від страху поміж гіллям, то тут, то там у темряві згасали блискучі оченята. Мара й до цього звикла. Не зупиняючись, брела вона південним схилом гірського пасма, вдивляючись у море, на яке насувалася нічна пітьма.

Їй дуже добре було видно світло штормового ліхтаря на щоглі «Пригоди». Немов самотня зірка, пропливав він повз останні острови, прямуючи у відкрите море. Мара довго розглядала його, вона ніколи не квапилася. Її час був безконечним, повільним та невизначеним і ділився на проміжки лише вогнями, які запалювалися напередодні осені, — нечастими, випадковими вогниками.

Ось вона сковзнула ложем ущелини до берега. Її сліди на піску — широкі, без виразних контурів, ніби великий тюлень проповз до води. Хвилі відкотилися в море і завмерли в нерішучості. Вода навколо складок спідниці Мари блищала, заспокоюючись, і замерзала.

Мара довго чекала, доки її огорне снігова імла. Інколи вона спроквола піднімала лапи, крига похрускувала і ставала дедалі товстішою. Мара споруджувала власний маленький крижаний острів, щоб дістатися до палахкотливого вогника. Він саме зник за островами, але вона знала, що він там. Навіть якщо згасне, доки вона добиратиметься, не біда. Вона може й зачекати. Вони запалять новий вогник, іншого вечора. Вони завжди так робили, треба тільки зачекати.

Тато Мумі-троля стернував. Він міцно тримав стерно, стискав його в лапах з відчуттям таємного взаєморозуміння із суденцем, перебуваючи у повній злагоді з самим собою.

Його родина була такою ж маленькою та безпомічною, як у скляній кулі, а він впевнено провадив її неосяжним морем крізь блакитну німотну ніч. Штормовий ліхтар позначав їхній шлях, ніби Тато рішуче провів світляну лінію через карту, сказавши: «Пливемо ось звідси сюди! Он там ми житимемо. Там обертатиметься земля навколо мого маяка, стрункого і гордовитого, а навколо простиратиметься море з усіма його небезпеками».

— Ви не мерзнете? — бадьоро гукнув він. — Ти заг горнулася в ковдру? Ось бачите, ми проминули останній острів. Скоро настане найтемніша пора ночі. Дуже важко плисти вночі, не можна втрачати пильності ані на мить!

— Звичайно, любий, — відгукнулася Мама, згорнувшись калачиком на палубі. — Це небувала подорож!

Ковдра трохи намокла, Мама обережно пересунулася ближче до борту з підвітряного боку. Шпангоути весь час зачіпалися за її вуха.

Маленька Мю сиділа на носі човна, монотонно наспівуючи собі під ніс якусь пісеньку.

— Мамо, — зашепотів Мумі-троль. — А що з нею трапилося? Чому вона стала такою недоброю?

— Хто?

— Мара… Її хтось скривдив, що вона стала такою?

— Цього ніхто не знає, — відповіла Мумі-мама, витягнувши хвіст з води за кормою. — Скоріш за все, ніхто її не кривдив. Я маю на увазі, що вона нікого не цікавить. Навряд, чи Мара цим журиться. Вона наче дощ або темрява, або камінь, який треба обійти, щоб рухатися далі. Хочеш кави? Кава у термосі і білому кошику…

— Ні, не зараз, — похитав головою Мумі-троль. — У неї жовті маленькі очиці, безвиразні, мов у риби. Вона вміє розмовляти?

Мумі-мама зітхнула:

— Не варто розмовляти з Марою. Ні з нею, ані про неї… Бо інакше вона розсердиться і прийде за базікою. І не жалій Мару! Гадаєш, вона тужить за теплом, а насправді прагне лише одного — сісти на вогонь і загасити, щоб він уже ніколи нікого не зігрів. А тепер я, напевно, трішки посплю…

Бліді осінні зорі всіяли небо. Мумі-троль лежав горілиць на палубі і дивився на штормовий ліхтар, але думав про Мару. Якщо з якоюсь істотою ніколи не розмовляти і навіть словом про неї не згадувати, то вона помалу зникне, не віритиме у власне існування. Цікаво, чи допомогло би у цьому випадку дзеркало? Завдяки багатьом дзеркалам можна розмножити своє зображення, і хтозна, чи не змогли би ці зображення спілкуватися між собою. Хтозна…

Навколо панувала тиша, тільки стерно стиха порипувало. Усі поснули, лише Мумі-тато оберігав сон своєї родини. Йому зовсім не хотілося спати, він ще ніколи не почувався таким бадьорим.

Далеко звідси над ранок Мара вирішила пуститися в мандри. Острів під нею був чорним і прозорим з гострим крижаним мисом, що, немов стріла, вказував на південь. Піщане дно берега занурювалося у воду, гублячись у глибині. Мара позбирала докупи подоли своїх темних спідниць, які то обвисали, ніби листя зів’ялої троянди, то розгорталися знову, шурхотіли, здіймалися догори, мов крила. Мара вирушила у свою довгу мандрівку морем…

Спідниці злітали угору і опадали вниз, немов помахи рук плавця у морозному повітрі, хвилі злякано відсахувалися від неї. Мара плила вперед у передсвітанкових сутінках, залишаючи за собою хвіст сніжної імли.

Супроти неба на горизонті вона здавалася велетенською летючою мишею, що лопотить крильми. Мара рухалася дуже повільно й важко, однак не спинялася й на мить. Вона мала час. Нічого іншого, окрім часу.

Родина пливла до самого ранку і всього наступного дня. Знову настала ніч, а Тато усе ще сидів за стерном, вдивляючись у далеч, чи не змигне десь світло маяка. Проте ніч була такою ж блакитною, як попередня, і жодного маяка на небокраї.

— Курс правильний, — запевнив Мумі-тато. — Я знаю, що дотримуюся правильного курсу. За такого вітру ми мали би дістатися острова до півночі, а світло маяка побачити ще при сутінках.

— Може, якийсь мерзотник погасив його? — висловила припущення Маленька Мю.

— Гадаєш, можна погасити маяк? — запротестував Тато. — Якщо на світі і є щось стале та надійне, то це світло маяка. Існують речі абсолютні, наприклад, морські течії та пори року. Сонце завжди сходить вранці. І горить маяк.

— Тож невдовзі ми побачимо його, — примирливо зауважила Мумі-мама. їй не давали спокою безліч дрібних думок, яким бракувало місця в голові.

«Хай би вже той маяк спалахнув удалині, — думала Мама. — Він сповнений такого радісного очікування! Хоч би там справді був маяк, а не мушача бека… Не уявляю собі вимушеного повернення додому… Після такого урочистого відплиття… Великі черепашки бувають і рожевими, але білі мають дуже гарний вигляд на тлі чорної землі… Цікаво, чи приймуться там троянди?..»

— Цить! Я щось чую! — закричала Маленька Мю на носі човна. — Та замовкніть хоч на мить! Тут щось відбувається…

Усі позадирали носи, вдивляючись у нічну темряву. Здалеку долинав тихий, дуже тихий плюскіт весел. До них поволі наближався чужий човен. Ось він, маленький і сірий, виринув з пітьми. Весляр перестав веслувати й розглядав їх без жодного здивування. Він мав нечупарний вигляд, але поводився дуже спокійно. Світло ліхтаря віддзеркалювалося в його синіх, прозорих, наче вода, очицях. Поряд з ним лежала вудочка.

— Риба клює уночі? — поцікавився Мумі-тато.

Рибалка пересмикнув плечем, ні на кого не дивлячись. Він не бажав розмовляти.

— Чи немає десь тут поблизу острова з великим маяком? — не відступав Тато. — Чому не видно його вогнів? Ми вже давно мали би побачити світло маяка…

Рибалка мовчки проплив повз них, а коли нарешті відповів, можна було ледь розчути його слова:

— Хтозна… Повертайтеся додому! Ви надто далеко запливли… — і зник у темряві поза їхніми спинами.

Усі прислухалися, чи не долине плюскіт весел, однак ніч мовчала.

— Якийсь він трохи дивний, правда? — невпевнено порушив тишу Мумі-тато.

— Не трохи, а дуже дивний, — запевнила Маленька Мю. — Без клепки в голові!

Мумі-мама зітхнула, намагаючись випростати лапи.

— Але ж такими є майже всі наші знайомі, — зауважила вона. — Хто більше, хто менше…

Вітер стих. Мумі-тато сидів за стерном, прямий, як свічечка, задерши догори носа.

— Ось воно, — зрадів раптом Тато. — Я відчуваю, що ми таки добралися. Пристанемо до острова з захищеного від вітру боку. Тільки не можу зрозуміти, чому не світиться маяк!

Було тепло, пахло вересом. Усюди панувала непорушна тиша. Враз із ночі вигулькнула могутня тінь — острів навис над ними, пильно приглядаючись до прибульців. Вони відчули його гарячий подих, коли човен увіткнувся носом у пісок і завмер. Здавалося, ніби хтось їх розглядає. Родина збилася купкою на лавках, не наважуючись навіть поворухнутися.

— Ти чула, мамо? — прошепотів Мумі-троль.

Легкі ніжки протупотіли берегом, десь тихо сплюснула вода і знову все стихло.

— То, мабуть, Маленька Мю вже встигла вистрибнути на суходіл, — сказала Мумі-мама. Вона стрепенулася, струшуючи з себе тишу, і заходилася нишпорити серед кошиків, потім спробувала пересадити через борт скриньку з трояндою.

— Зберігайте спокій! — захвилювався Тато. — Я про все потурбуюсь. Усе треба правильно організувати від самого початку… Спершу човен… Човен завжди на першому місці… Не галасуй і не метушися!

Мама покірно сіла у човні, намагаючись не заважати, коли згортали вітрило, та ухиляючись від поперечної балки щогли, котра ковзала туди-сюди, доки Тато метушився на палубі, організовуючи висадку. Кружало світла від штормового ліхтаря вихопило з непроглядної темряви лише клаптик білого піску та чорної води. Потім Мумі-тато разом із Мумі-тролем витягнули на берег матрац, один край якого промок наскрізь. Човен скособочився, і блакитна скриня притиснула трояндовий кущ до поруччя.

Мама терпляче чекала, затуливши носа лапками. Напевно, усе йшло своїм ходом. Можливо, вона звикне до опіки над собою і навіть її полюбить.

Мабуть, вона трохи задрімала.

Тато стояв у воді, тримаючи у лапі ліхтаря.

— Можеш виходити. Усе гаразд…

Мумі-тато був бадьорий, у веселому гуморі, з капелюхом, зсунутим на потилицю. Вище на піщаному березі він з вітрила та весел збудував намет, схожий на великого звіра, що присів на зігнутих лапах. Мама спробувала придивитися, чи немає на їхньому новому пляжі черепашок, але вона недобачала у темряві. їй пообіцяли, що тут будуть великі, незвичних форм черепашки, які трапляються глибоко на морському дні.

— Ось, — промовив Тато. — А тепер поспи. Я сидітиму на чатах усю ніч, вам нема чого хвилюватися. А завтра заночуємо у моєму маяку. Як тільки розвидніє, знайду маяк, і ми туди переселимося. От лишень збагнути не можу, чому він не горить… Як там у наметі? Сподіваюся, тепло?

— Чудово, — запевнила Мама, заповзаючи під вітрило.

Маленька Мю блукала десь, як завжди, нічим не переймаючись, але то не біда. Вона, судячи з усього, найліпше з-поміж усіх давала собі раду. Усе йшло начебто добре.

Мумі-троль бачив, як Мама переверталася з боку на бік на мокрому матраці, доки нарешті вмостилася, глибоко зітхнула й поринула в сон. З усього незвичного на цьому острові найдивнішим було те, що Мама відразу заснула на новому місці, не розпакувавши речі, не постеливши дітям і не роздавши усім карамельок. Вона навіть забула на піску свою торбинку. Це лякало, та водночас підбадьорювало, бо означало зміни в житті, а не лише пригоду…

Мумі-троль підняв мордочку й визирнув з-під вітрила. Надворі на чатах сидів Тато з штормовим ліхтарем поперед себе. Татова тінь була дуже великою і довгою. Та й увесь Тато видавався набагато більшим, ніж звичайно. Мумі-троль знову згорнувся клубочком, підтягнувши лапки під теплий животик. Блакитні, мов нічне море, сни заколисали його.

Наставав ранок. Тато перебував наодинці зі своїм островом, який з кожною годиною щораз більше належав йому. Та ось небо зблідло, перед ним здіймалася гора зі стрімкими схилами, а за нею виднівся маяк. Величезний і чорний, він вимальовувався на тлі сірого неба, набагато більший, ніж Тато собі його уявляв. То була саме та передсвітанкова пора, коли все навколо викликає у самотньої істоти, котра сидить на чатах, відчуття розгубленості та небезпеки.

Мумі-тато загасив ліхтаря, і берег поринув у сутінь. Тато не хотів, щоб маяк помітив його завчасу. З моря повіяв холодний вітер. Десь за островом ячало морське птаство.

Маяк дедалі вище здіймався перед Татом, який стояв на березі. Він дуже нагадував модель маяка, котру Тато не встиг завершити. Тепер Тато Мумі-троля бачив, що дах він мав не такий шпичастий, як гадалося, та й поруччя не було. Тато довго оглядав темну покинуту споруду, аж доки маяк поступово став меншати і, зрештою, вмістився в його уяві між думками та колишніми образами.

«У кожному разі, він мій, — міркував Мумі-тато, запалюючи люльку. — Я завоюю його. Подарую своїй родині і скажу: «Ось тут наша домівка. Тут нам не загрожуватиме жодна небезпека!»

Маленька Мю сиділа на східцях маяка, спостерігаючи за тим, як надходить світанок. Острів лежав перед нею у присмерку, нагадуючи велетенського сірого кота, який простяг лапи з випущеними кігтями: передні спочивали у морі, а хвіст довгим вузьким мисом хлюпався далеко позаду. Кіт настовбурчував хутро, але очі ховав.

— Ха! — вигукнула Маленька Мю. — Це не звичайний острів! Він занурюється у море зовсім не так, як інші острови… Тут ще закрутяться події! Гарантую!

Вона обійняла себе лапками й налаштувалася чекати. Ось з моря виплив сонячний диск. Острів замерехтів барвистими світлотінями, набрав виразних обрисів і сховав кігті. Усе навколо виблискувало, над мисом витали у високості крейдяно-білі морські птахи. Кіт зник.

Зате уздовж острова аж до берега з прив’язаним човном пролягла широкою темною смугою тінь маяка.

А ось з’явилися й вони. Ген далеко, внизу, схожі на мурашок. Тато з Мумі-тролем волокли за собою стільки, скільки змогли взяти; вони вийшли з вільхових хащ і вступили у тінь від маяка, а там стали ще крихітнішими. Ось три білі цяточки зупинилися і задерли мордочки, щоб поглянути угору.

— Який він великий, — здригнувшись, мовила Мумі-мама.

— Великий? — вигукнув Тато. — Та він велетенський! Ймовірно, найбільший маяк у світі! Уявляєте, це найостанніший острів, за ним ніхто більше не живе, далі — лише море! Ми дивимося морю просто у вічі, а далеко позаду нас живуть усі інші, так би мовити, приземлені мешканці шхер. Хіба не приємна думка?

— Ще й яка приємна, тату! — підтримав Мумі-троль.

— Можна мені трішки понести кошика? — запитала Мумі-мама.

— Ні-ні-ні! — заперечив Мумі-тато. — Ти нічого не нестимеш. Просто увійдеш до своєї нової господи.

Зачекай… треба, щоб ти увійшла з квітами, так годиться… Зачекай хвильку!

Тато звернув до осикового гаю і заходився зривати квіти.

Мумі-мама роззирнулася на всі боки. Яка тут скупа земля! А каміння скільки! Купи каміння! Зовсім нелегко тут буде посадити садок…

— Що то за зляканий шепіт, мамусю! — ледь чутно прожебонів Мумі-троль.

Мама прислухалася.

— І справді, зляканий, — прислухавшись, погодилась Мумі-мама. — Але то лише осики, вони завжди так шепочуть.

Неподалік росли маленькі, покручені вітрами осики, їхні листочки без упину шаруділи від легких повівів вітру з моря. Вони нестримно тряслися, їх раз у раз лихоманило.

Цього дня острів був інакшим, замкнутим і байдужим. Він уже не розглядав їх, як тієї теплої ночі, коли вони сюди прибули, а задивлявся ген далеко у море.

— Ось, бери, — повернувся Мумі-тато. — Квіточки неймовірно маленькі, але вони напевно розтуляться, якщо ти поставиш їх на сонце… Рушаймо далі! З часом зробимо тут гарну дорогу до берега, де приставатимуть човни. Побудуємо пристань! Тут роботи непочатий край! Уявіть, уявіть на хвилинку, як ми тут будуватимемо усе своє життя, усе переробимо, зробимо з острова цяцю…

Тато підхопив кошики і поквапився уперед, прямуючи вересовим килимом до свого маяка.

Перед ними вигнула спину прадавня неприступна гора з сірими зухвалими, стрімкими урвищами, помережаними розколинами, що громадилися одне понад одним.

«Тут усе надто велике, — подумала Мумі-мама. — А може, то я надто маленька…»

Лише стежина була такою ж маленькою та невпевненою, як вона сама.

Родина Мумі-тролів обережно дряпалася поміж скелями, всі одночасно досягли вершини, де, чекаючи на них, стояв на своїх важких бетонних ногах маяк.

— Ласкаво просимо додому! — урочисто проголосив Мумі-тато.

Погляди дряпалися угору, щораз вище. Маяк губився у високості, він був велетенський та цілком білий — неймовірне видовище! Ген угорі з запаморочливою швидкістю металася туди й сюди хмаринка наляканих ластівок.

— Мені млосно, — ледь чутно пролепетала Мумі-мама.

Мумі-троль глянув на Тата. Тато урочисто піднявся східцями і простягнув лапу до дверей.

— Вони зачинені, — сказала з-поза його спини Маленька Мю.

Мумі-тато обернувся, здивовано витріщившись на крихітку.

— Зачинено, — повторила Мю. — Ключа немає.

Тато поторгав за клямку. Покрутив нею на всі боки.

Погупав у двері, копнув їх ногою. Зрештою, відступив крок назад і роззирнувся.

— Ось цвяшок, — мовив він. — Цвяшок, без сумніву, для ключа. Бачите! Мені ще ніколи не доводилося чути, щоб хтось не повісив ключа на місце, зачиняючи двері. Надто коли йдеться про наглядача маяка…

— Може, ключ під сходами? — озвався Мумі-троль.

— Там його теж немає.

— А тепер помовчте, — попросив Мумі-тато. — Ані слова… Мені треба подумати.

Він видряпався на вершину гори і сів, повернувшись носом до моря.

Рівно й спокійно пролетів понад островом південно— західний вітер, потепліло. То був дуже сприятливий день, досконалий день для того, щоб прийняти маяк у своє володіння. Татові аж смоктало в животі від розчарування, він ніяк не міг позбирати докупи свої думки. Ключ може висіти на цвяшку або лежати під сходами — інших місць не буває. Навколо все було гладке і голе, ні тобі причілка над дверима, ані підвіконня, ані пласких каменів перед сходами.

Татові думки втомилися, він весь час усвідомлював, що родина у нього за спиною, затамувавши подих, чекає на його рішення. Зрештою, він гукнув через плече:

— Мені треба трохи поспати!

Зазвичай проблеми вирішуються уві сні. Голова ліпше працює, якщо їй дати спокій. Мумі-тато згорнувся клубком в одній із розколин, натягнув на очі капелюха і з небаченою легкістю поринув у благодатну темряву сну.

Мумі-троль зазирнув під сходи.

— Тут лише мертва пташка, — сказав він.

То був маленький крихкий скелет, геть вибілений часом. Мумі-троль поклав його на східці, звідки його здмухнув вітер і покотив схилом.

— Я багато таких бачила внизу, у вересі, — зацікавилася Маленька Мю. — Це нагадує мені про Помсту Забутих Кісток. Надзвичайна історія!

На якийсь час вони замовкли.

— Що тепер буде? — порушив мовчанку Мумі-троль.

— Я згадую того рибака, якого ми зустріли вночі, — озвалася Мумі-мама. — Мабуть, він живе десь на острові. Може, щось знає… — Мама розв’язала мішок з постіллю і витягнула звідти червону ковдру. — Накрий Тата, — попросила вона. — Не годиться спати на голій скелі. Потім можеш обійти острів і пошукати рибака. На зворотному шляху набери, будь ласка, трохи озерної води. Мідний кавник лежить у човні. І картопля теж.

Приємно було чимось зайнятися. Мумі-троль повернувся спиною до великого замкненого на ключ маяка і побрів островом. Біля підніжжя гори панувала літня тиша, на схилах ніби застигли у русі червоні хвилі квітучого вересу. Земля була твердою та гарячою. Гарно пахли квіти, але не так, як вдома, у садку.

Лише тепер, опинившись на самоті, Мумі-троль міг по— справжньому побачити острів, принюхатися до нього, відчути його на дотик, прислухатися, нашорошивши вушка. Хоч навколо монотонно шурхотіло море, острів здавався тихішим, ніж Долина Мумі-тролів, цілком мовчазним і страшенно старим.

«До нього нелегко достукатися, — подумав Мумі-троль. — Це острів, який хоче, щоб йому дали спокій…»

Посеред острова вересова лука збігала до маленького зеленого болітця, а потім знову видряпувалася вгору схилом, зникаючи серед присадкуватих ялинок та карликових берізок. Так незвично мешкати у місцевості, де немає жодного високого дерева. Уся рослинність тут була низькорослою, плазувала, притискаючись до землі, натужно переповзала через гору. Мумі-тролеві здалося, що зараз і йому доведеться рачкувати, зробившись зовсім маленьким. І він щодуху побіг до мису.

На самому краю західного мису стояв малесенький будиночок з каміння та цементу. Він міцно чіплявся до скелі залізними скобами, мав округлий, мов спина тюленя, дах і дивився на море крізь дуже міцне віконне скло. Будинок був такий крихітний, що навіть комусь не надто високому можна було жити там хіба сидячи, а рибак збудував його для себе. Він лежав горілиць, заклавши руки під голову й спостерігаючи за неповороткою мандрівною хмаркою.

— Доброго ранку, — привітався Мумі-троль. — Ти тут мешкаєш?

— Лише тоді, як на морі штормить, — стримано відповів рибак.

Мумі-троль серйозно кивнув. Так і повинен жити той, хто любить високі хвилі. Сидіти посеред прибою, дивитися, як накочуються велетенські зелені водяні гори, і слухати ревище моря у себе над головою. Мумі-троль хотів було попросити дозволу навідатися якось у гості, щоб подивитися на хвилі, але він розумів — будиночок збудовано тільки на одного.

— Мама переказувала тобі вітання і просила запитати про ключ від маяка, — сказав він.

Рибак не відповів.

— Тато не може увійти досередини, — стурбовано пояснив Мумі-троль. — Тож ми подумали, що, може, наглядач маяка…

Жодного слова у відповідь.

На небі з’явилося кілька нових хмарин.

— Там напевно був наглядач? — не відступався Мумі-троль.

Нарешті рибак повернув голову і глянув на нього своїми блакитними водянистими очима.

— Я нічого не знаю ні про який ключ.

— Він погасив маяк і подався геть? — розпитував далі Мумі-троль.

Ще ніколи йому не доводилося зустрічатися з кимсь, хто б лише відповідав на запитання. Це його трохи спантеличило і обурило.

— Не пригадую, — буркнув рибак. — Забув, який той на вигляд…

Він зіп’явся на ноги і рушив геть — якийсь сірий, зім’ятий, легкий, мов листок. Рибак був дуже маленький на зріст і не мав жодного бажання розмовляти.

Якийсь час Мумі-троль дивився йому услід, потім повернувся і вирушив назад. Перетнувши схил навскоси, зійшов до берега, щоб забрати з човна мідний кавник. Час було снідати. Мамі треба об лаштувати між камінням вогнище і накрити стіл до сніданку на східцях маяка. А тоді все якось владнається.

Піщаний пляж був зовсім білий. Вузький серпик дрібного, мов мука, піску простягався від одного мису до іншого, підбираючи усе, що наносили з підвітряного боку морські вітри. Ломаччя, викинене морем, лежало вище лінії припливу під вільховими хащами, зате нижче пісок був неторканим й гладким, як підлога. По ньому приємно було ступати. Якщо йти краєм прибою, сліди від лап оберталися на маленькі кринички, які відразу наповнювалися водою. Мумі-троль шукав черепашки для Мами, але ті, що лежали на березі, були дуже потрощені. Мабуть, їх розбили хвилі.

На піску щось заблищало, але не черепашка, а маленька срібна підківка. Слід від неї вів просто в море. — Саме тут у море скочив кінь і загубив одну зі своїх підків, — поважно зробив висновок Мумі-троль. — Напевно, так і було… Дуже незвичайна маленька конячка. Цікаво, їй посріблили підківку чи вона була срібною від народження?

Мумі-троль підібрав підківку і вирішив подарувати її Мамі.

Трохи далі такі самі сліди виходили з морських хвиль. Отже, то був морський кінь, таких він ще ніколи не бачив. Вони водяться лише в запаморочливих глибинах моря. Мумі-троль сподівався, що морська конячка має вдома запасні підківки.

Човен лежав на боці із згорненим вітрилом, і здавалося, йому вже ніколи не закортить вирушити у мандри. Його витягнули надто високо на берег, і він втратив будь-який зв’язок із морем. Мумі-троль мовчки дивився на «Пригоду». Йому стало трохи шкода її, але, може, вона спала. Треба буде, до речі, поставити якогось вечора неводи…

Ось хмари вирушили у свій похід над морем. Спокійні, сіро-голубі хмарини пливли собі рядком до самого горизонту. Берег був дуже пустельним, і Мумі-троль подумав: «Піду я додому!» А домівкою їм раптом стали сходи перед маяком. Долина, де вони мешкали, була надто далеко тепер. Проте він знайшов срібну підківку морської конячки. Це й вирішило справу.

— Не міг він усе забути? — вкотре повторював Мумі-тато. — Він же знав наглядача маяка. Вони мешкали на одному острові. Напевно, друзями були!

— Не пам’ятає анічогісінько, — переконував Мумі-троль.

Маленька Мю втягнула носиком повітря і видихнула через зціплені зубки.

— Той рибак — забудько з головою, набитою водоростями, — категорично заявила вона. — Я відразу це помітила. Якщо двоє забудьків живуть на одному острові, то вони або знають геть усе одне про одного, або їм цілком байдуже. Тут, очевидно, йдеться про одне і про інше. Тобто оте інше завдяки першому. Повірте мені на слово, я ж неймовірна розумниця!

— Лиш би не було дощу, — пробурмотіла Мумі-мама.

Оточивши Мумі-троля, родина не зводила з нього очей. Тепер, коли сонце сховалося за хмарами, дуже похолодніло. Усе здавалося Мумі-тролеві похмурим, і йому перехотілося розповідати про будиночок, збудований для того, щоб дивитися на морські хвилі. До того ж, він ніяк не міг подарувати Мамі срібну підківку саме зараз, коли усі витріщалися на нього. Він вирішив зробити це згодом, можливо, тоді, як вони опиняться наодинці.

— Лиш би не було дощу, — знову озвалася Мумі-мама. Вона віднесла мідний кавник до вогнища, а Татові польові гвоздики поставила у воду. — Якщо ж піде дощ, доведеться відчистити одну з каструль і набрати в неї дощівки. Та чи є тут якісь каструлі…

— Я все це з’ясую! — жалібно вигукнув Мумі-тато. — Потерпіть трішки, усе влаштується. Ми не можемо забивати собі голову їжею, дощем та іншими дрібницями, доки я не знайду ключа!

— Ха! — пирхнула Маленька Мю. — Той рибак викинув у море наглядача разом з його ключем! Повірте мені на слово! Тут відбуваються страшні, жахливі речі! А буде ще гірше!

Мумі-тато зітхнув. Він обійшов довкола маяка і видряпався на скелю над морем, де його ніхто не міг бачити. Родина ніколи не заважала йому думати, бо ж усі вони такі далекі від вирішення проблем. Цікаво, чи усім татам ведеться так само?

Отже… Ідея виспати ключ уві сні чи відшукати його, зазнала фіаско. Ключа треба передчути. Треба спробувати налаштувати себе, як це колись робив його тесть. Теща усе своє життя губила речі, а що не губила, забувала, де поклала. У таких випадках тесть у голові сплітав докупи всі можливі ходи своєї дружини. Цього було достатньо. Він завжди знаходив загублене. А потім лагідно казав: «Старий мій мотлох!»

Тато спробував поставити себе на місце тестя. Він безцільно тинявся скелями, намагаючись зібрати воєдино усі наявні факти. Урешті-решт, в голові йому перемішалося, думки торохтіли, немов горох у бляшанці. Але нічого більше не ставалося.

Татові лапи віднайшли биту стежку, що звивалася між валунами у низькій, випаленій сонцем траві. Доки Мумі-тато блукав, намагаючись перемкнутися на хвилю пошуків, йому прийшла до голови думка, що цю стежину, мабуть, протоптав наглядач маяка. Напевно, він не раз ходив цією дорогою. Колись дуже давно. Виходив просто до прибережних скель, як ось це зараз Тато. Стежка скінчилася, попереду нічого, окрім безмежного пустельного моря.

Мумі-тато підійшов до краю прірви й глянув униз. У цьому місці гора грайливо обривалася стрімкими крутосхилами, витанцьовуючи та звиваючись численними згинами, вишуканими заломленими лініями — глибше та глибше. Біля підніжжя гори воркотів прибій, могутні хвилі піднімалися й опадали, вдаряючись до скель, відкочуючись, немов велетенська істота, що бреде, намацуючи собі шлях. Вода унизу ховалася у тіні гори й здавалася майже чорною.

Татові затремтіли ноги й ледь запаморочилося в голові. Він швидко сів, але не міг відвести очей від прірви. Тут було могутнє, найглибинніше море, зовсім не таке, як удома; там хвильки танцювали й забавлялися навколо їхнього причалу. Мумі-тато перехилився над краєм урвища і побачив кам’яну призьбу, зовсім близько, біля самої вершини, де він сидів. Мимоволі Тато зісковзнув на округлу гладку з виїмкою поличку, схожу на стільчик. Миттю він відчув себе шалено самотнім, відрізаним від світу, лише небо і море навколо.

Мабуть, тут полюбляв сидіти наглядач маяка. Він часто тут сидів. Мумі-тато заплющив очі, а думки горохом заторохтіли ще дужче в голові. Запаморочлива велич оточувала його з усіх боків. Інколи наглядач приходив сюди, коли на морі здіймався шторм… Він дивився на чайок, яких підхоплював вітер і ніс угору, до грозового неба, на бризки прибою, які злітали під ним і перед ним, наче снігова хурделиця. Круглі перлини води миготіли у нього перед очима, зависали на мить і знову падали, падали у чорне ревище внизу.

Мумі-тато розплющив очі і здригнувся. Він притиснувся спиною та лапами до кам’яної стіни, у тріщинах якої росли дрібні білі квіточки. Уявляєте, квіточки! А в найширшій розколині щось відсвічувало рудою іржею. Там лежав великий, важкий залізний ключ.

Щось клацнуло в голові Мумі-тата, коло логічних ходів замкнулося. Звичайно, все абсолютно зрозуміло… Ця приступка у скелі була місцем усамітнення наглядача маяка, місцем, де він міг поринати у роздуми. Саме тут він залишив Татові ключа, щоб той знайшов його і взяв під свою опіку маяк. З великою урочистістю та завдяки магічним силам Тата Мумі-троля було обрано власником та оберегом маяка.

— О, яке чудо! Ти знайшов його! — зраділа Мумі-мама.

— Де він був? — закричав Мумі-троль.

— О, важко сказати, — загадково відповів Тато. — Світ повний величі та дивовиж, якщо хтось готовий його таким сприйняти. Можливо, ключа передала мені найбільша та найбіліша чайка…

— Ха! — зневажливо пирхнула Маленька Мю. — Перев’язаного шовковою стрічкою, під грім оркестру! Чи не так?

Мумі-тато піднявся східцями, вставив ключа у замок. Масивні двері поволі, зі скреготом відчинилися у непроглядну темряву. Маленька Мю блискавкою рвонула угору, але Тато упіймав її за кінського хвостика на потилиці.

— Куди? — грізно запитав він. — Цього разу право першості не за тобою! Тепер я наглядач маяка і увійду першим, щоб усе оглянути.

Він зник у темряві, Маленька Мю — за ним.

Мама обережно підійшла ближче й заглянула в отвір дверей. Маяк був порожній усередині, як прогни лий стовбур дерева, від низу до самого верху вели хиткі кручені сходи. Сходи натужно дряпалися угору, закручуючись під стінами щораз вужчими спіралями, східці скрипіли й хрускали під ногами Мумі-тата. Його вже ледве було видно на верхніх закрутах. Крізь отвори у товстих стінах ледь просочувалося денне світло. У кожному отворі вимальовувалася непорушна тінь великого птаха. Птахи дивилися на них.

— Слід врахувати, що надворі хмарно, — прошепотів Мумі-троль. — Ти ж знаєш, усе видається похмурішим, коли ховається сонце.

— Звичайно, — погодилася Мумі-мама.

Вона переступила поріг і зупинилася. Всередині було вогко і дуже холодно. Між калюжами чорніла мокра земля, кілька дошок, покладених зверху, служили ніби містком, що вів до підніжжя сходів. Мама завагалася.

— Послухай, — озвався Мумі-троль. — Я щось маю для тебе.

Мама, взявши у лапи срібну підківку, довго розглядала її.

— Яка гарна! — сказала вона. — Чудовий подарунок! Невже існують такі крихітні коні?..

— Ходімо, мамусю! — радісно покликав Мумі-троль. — Побіжимо нагору, аж до самої вежі!

Нагорі на порозі стояв Мумі-тато в чужому капелюху з обвислими крисами та видутим верхом.

— Чи до вподоби вам мій капелюх? — запитав він. — Я знайшов його на цвяшку перед дверима. Напевно, належав наглядачеві маяка! Заходьте! Заходьте! Тут усе саме так, як я собі уявляв!

То була велика округла кімната з низькою стелею та чотирма вікнами. Посеред кімнати стояв нефарбований стіл, коло нього — кілька порожніх скринь. Біля печі — вузьке ліжко і невеличкий комод. Залізні сходи вели до ляди у стелі.

— Там ліхтар маяка, — пояснив Тато. — Увечері я запалю його. Погляньте, як тут гарно пасують білі стіни! Як тут велично, вільно і порожньо! А вигляньте у вікно — там теж велично, вільно й порожньо! То як вам?

Мумі-тато поглянув на Маму, яка зайшлася сміхом.

— Твоя правда! Просто дивовижно, як тут вільно і порожньо!

— Тут хтось добряче сердився! — зауважила Маленька Мю.

Підлога була всіяна розбитим склом, а над ним, на білій стіні — велика жовта масна пляма від рідини, яка, стікаючи вниз, утворила на підлозі калюжу.

— Хто міг розбити гасову лампу? — здивувалася Мумі-мама, піднімаючи з підлоги латунний корпус каганця, який закотився під стіл. — Йому ж довелося сидіти у темряві…

Вона провела лапою по столу. Стільниця була змережана сотнями або й тисячами маленьких подряпин — по шість у кожному ряду, а сьома перекреслювала решту. Сім? Це ж тиждень… Багато тижнів, усі між собою схожі. Крім одного… Він мав лише п’ять зарубок. Мама рушила далі, торкаючись лапами горняток та каструль, відчитуючи написи на скринях: родзинки з Малаги, шотландське віскі, звичайні фінські хрусткі хлібці; вона підняла ковдру на лежанці — постільна білизна на місці. Комоди Мама не відчиняла.

Решта напружено спостерігали за нею. Нарешті Мумі-тато не витримав:

— То що?

— Він був дуже самотній, — відповіла Мама.

— Я питаю, що про все це думаєш ти? — втратив терпець Мумі-тато.

— Як на мене, тут дуже затишно, — сказала Мама. — У цій кімнаті ми можемо мешкати усі разом.

— Це я й хотів почути! — радісно вигукнув Мумі-тато. — Я назбираю на березі уламків дошок і змайструю для нас ліжка. Прокладу дорогу і збудую причал… О, тут стільки роботи! Та спершу розпакуємо речі, доки не почався дощ. Ні, ні, не ти… Ти, Мамцю, залишайся тут, у тиші і спокої відчуй, що ти вдома!

Уже в дверях Маленька Мю обернулася й випалила:

— Я спатиму надворі. Без ліжка, ясна річ. Ліжка — це дурні витребеньки!

— Гаразд, — не заперечувала Мама. — А коли задощить, можеш спати з нами.

Залишившись на самоті, Мумі-мама повісила срібну підківку на цвяшок перед дверима. Потім підійшла до вікна і визирнула надвір. Вона переходила від одного вікна до іншого: навколо саме лише море, море та крикливі ластівки, жодної смужки суходолу на обрії.

На підвіконні останнього вікна лежав фломастер з кількома шматочками мотузки та гачок для плетіння невода. Мама побавилася фломастером, думаючи про щось несуттєве, намалювала на підвіконні маленьку квітку з гарно замальованими листочками.

Мумі-тато стояв, запхавши голову в комин печі.

— Тут пташине гніздо! — крикнув він. — Тому вогонь і не хоче горіти.

— Там хтось живе? — запитала Мама.

Тато був чорний як сажотрус, коли виліз з-під комина.

— Якийсь дрізд, — відповів він. — Але його немає вдома. Мабуть, відлетів у теплі краї.

— Але ж він повернеться навесні! — вигукнув Мумі-троль. — Він мусить знайти своє гніздо там, де його покинув. А ми можемо готувати їжу надворі!

— Усе життя? — каверзно поцікавилася Маленька Мю.

— Ну, гніздо можна перемістити в інше місце поступово… — пробурмотів Мумі-троль.

— Ха! Як це схоже на тебе! — хмикнула Маленька Мю. — Звідки дрозд знатиме, перемістили його гніздо відразу чи поступово? Усе це ти вигадав, щоб з чистим сумлінням вижити птаха!

— Нам доведеться харчуватися надворі все своє життя? — спантеличено перепитав Мумі-тато.

Усі подивилися на Маму.

— Зніми гніздо, любий, — попросила Мама. — Ми почепимо його за вікном. Іноді мумі-тролі важливіші за дроздів.

Мумі-мама запхала посуд під ліжко, щоб у кімнаті стало затишніше, а тоді подалася на пошуки свіжої землиці. То була дуже важлива виправа.

Зупинившись біля сходів, вона хлюпнула жменьку морської води троянді. Квітка усе ще сиділа в скрині з-під цукру, в землі, набраній у Долині, чекаючи, доки її пересадять. Садок треба посадити у затишному місці. Найліпше під самими стінами маяка, з боку, де більшу частину дня світить сонце. І там має бути глибокий шар доброго ґрунту.

Мама невтомно шукала за придатною землею. Вона розпочала пошуки з-під гори, на якій стояв маяк, зійшла вересовою лукою униз до болітця, обійшла невеличкий низькорослий лісок, зазирнула поміж осик. Вона довго брела теплим, устеленим піском торф’яником, але справжньої землі не знаходила ніде.

Мумі-мамі ще ніколи раніше не доводилося бачити стільки каміняччя. За осиковим гаєм усе навколо було суцільним каменем. Пустище, вкрите сірими кругляками, — камінне поле. Посеред нього хтось цікавий вибрав велику яму. Мама підійшла і заглянула. На дні ями також лежали камені, однаково сірі та круглі. Цікаво, чого шукав тут наглядач маяка? Може, й нічого надзвичайного… Можливо, просто забавлявся. Він, мабуть, один по одному вибирав камені, вони знову скочувалися униз, а потім йому все набридло, і він забрався собі геть.

Мумі-мама рушила далі до піщаного пляжу. І аж тут нарешті знайшла землю. Чорний широкий пояс гумусу, що сягав досить глибоко, проліг попід самими вільхами. Міцні зелені рослини пробивалися з-поміж каміння, вибухаючи жовтими та фіолетовими барвами — несподіване буяння, немов у джунглях.

Мама занурила лапи у м’яку землю. Вона відчула мільйони дрібнесеньких спраглих корінців, яким не можна заважати. Але це не біда. Головне, що знайшлася земля, і аж тепер острів почав здаватися реальністю.

Мама загукала до Тата, який збирав уламки до— шок на березі поміж водоростями, побігла до нього, притримуючи фартушок, що лопотів на вітрі:

— Я знайшла землю!

Тато звів на неї погляд.

— О, привіт, привіт! Як тобі подобається мій острів?

— Він не схожий на жодний острів у світі! — з ентузіазмом запевнила Мама. — Родючий ґрунт лежить тут, на самому березі, хоча йому місце у глибині острова.

— А я тобі поясню, — запалився Мумі-тато. — Завжди мене запитуй, якщо тобі щось неясно. Я знаю про все, що пов’язане з морем! Бачиш, це водорості, які викидають на берег хвилі, поступово вони перегнивають і стають справжнім гумусом. То як? А ти такого й не знала!

Мумі-тато засміявся і розкинув лапами, ніби даруючи Мамі усі хащі водоростей, що вигойдуються в морі.

Мумі-мама заходилася збирати водорості. Вона носила їх увесь день і складала у широкій розколині, де згодом мав постати сад. Водорості були такого ж глибокого теплого кольору, як земля удома, але з відблисками пурпурової та оранжевої барви.

Мама була спокійна та щаслива. Вона мріяла про моркву, редиску та картоплю, уявляла, як вони округлюватимуться і ростимуть у теплі, як вистрелять зеленими листочками, забуяють та зміцніють, як гойдатимуться на вітрі над синім морем стеблини, обважнілі від помідорів, гороху та квасолі, які так потрібні її родині. Усе, щоправда, здійсниться аж наступного літа, але яке це має значення… Мумі-мама мала мрію. А в глибині душі вона вимріяла собі яблуневий садок.

День хилився до вечора. Стукіт молотка під маяком давно стих, утихомирилися й ластівки. Мумі-мама простувала, насвистуючи, вересовою лукою з оберемком дров, назбираних на пляжі. Під горою, на якій височів маяк, Мумі-тато змайстрував поруччя, щоб Мамі легше було підніматися, а перед дверима стояли два готові дерев’яні ліжка і маленька бочка, яку Тато виловив у морі. Бочка була цілком неушкодженою і колись зеленою.

Навіть кручені сходи уже менше лякали. Слід лише не дивитися вниз, піднімаючись ними, і думати про щось приємне.

Мумі-троль сидів за столом, сортуючи маленькі круглі камінці.

— Привіт! — гукнула Мумі-мама. — А де Тато?

— Нагорі, засвічує маяк, — відповів Мумі-троль. — А мені не дозволив піти з ним. Він там уже довго.

Порожнє пташине гніздо лежало на комоді. Складаючи дрова під піччю, Мама увесь час насвистувала. Вітер стих, сонце зазирнуло у вікно ліворуч, заливши багрянцем підлогу та білі стіни.

Коли в печі спалахнув вогонь, крізь щілину в дверях прослизнула Маленька Мю і, немов кішка, вистрибнула на підвіконня. Вона притиснула носика до шибки й заходилася дражнити ластівок бридкими гримасами.

Раптом з гуркотом відчинилася ляда у стелі, Мумі-тато зліз униз залізними східцями.

— Добре горить? — поцікавилася Мама. — Які гарні ліжка ти для нас змайстрував! Гадаю, в цій бочці добре солити рибу. Шкода тримати її лише для дощівки…

Мумі-тато підійшов до південного вікна, виглянув надвір. Мама зиркнула на нього. Так і е: Татів хвіст немов задерев’янів, а кінчик роздратовано посмикується. Мама підклала у піч дров, відчинила бляшанку з оселедцем. Тато мовчки випив свій чай. Прибравши посуд після вечері і поставивши на стіл штормовий ліхтар, Мама сказала:

— Колись я чула, що у таких маяках горить газ. Коли газ закінчується, маяк виходить з ладу.

— Там є балони з газом, — похмуро відказав Тато. — Уся вежа заставлена балонами, але їх неможливо підключити.

— Може, бракує якогось гвинтика, — висловила здогад Мама. — Щодо мене, то я ніколи не довіряла газові. Він небезпечний і неприємний. Думаю, ліпше облишити цю затію, щоб ми усі не злетіли в повітря…

Мумі-тато зірвався з-за столу:

— Ти не розумієш! Я тепер наглядач маяка! Маяк мусить горіти! У цьому вся суть… Гадаєш, можна жити у маяку, який не працює? А як буде з кораблями у морі, які пливуть у темряві і будь-якої миті можуть розбитися об скелі у нас на очах?..

— Тато має рацію, — озвалася Маленька Мю. — А вранці хвилі викинуть на берег утоплеників: чепуруль, мюмль, мудриків, блідих та обвішаних зеленими водоростями.

— Не мели дурниць! — розсердилася Мумі-мама і, обернувшись до Тата, заспокоїла: — Якщо не сьогодні ввечері, то завтра тобі пощастить запалити маяка.

Чи якогось іншого дня… А якщо він зовсім не загориться, вивішуватимемо у негоду на вікні лампу. Її неодмінно хтось помітить і збагне, що йому загрожує небезпека, якщо плистиме далі. Я думаю про інше: чи не занести нам ліжка, доки не стемніло. Не довіряю я цим нестійким сходам.

— Я все сам занесу, — пообіцяв Тато і зняв з цвяшка капелюха.

Гору з маяком на вершині уже майже огорнула темрява. Мумі-тато непорушно стояв на скелі, дивлячись на море. Він думав: «Ось зараз вона там, нагорі, запалює штормовий ліхтар. Підкручує гніт, розглядає його, як завжди, якусь мить. Ми маємо повну каністру гасу…»

Птахи уже поснули. Скелясті острівці на заході чорніли на тлі неба там, де сіло сонце. На одному з них виднівся морський навігаційний знак, а може, могильний пагорб.

Тато підняв одне ліжко і враз застиг, прислухаючись. Здалеку долинуло ледь чутне жалібне виття, дивний самотній звук, не схожий на інші. Він линув понад водою, сповнений безмежної пустки. На мить Татові здалося, що гора затремтіла під його лапами. Потім усе знову стихло.

Мумі-тато подумав, що то, мабуть, була якась птаха. Вони часом так дивно ячать. Тато завдав собі на спину ліжко — добре, міцне, бездоганно змайстроване. Однак лежанка наглядача маяка у кімнаті нагорі належить лише йому, іншим спати на ній зась…

Мумі-татові снилося, ніби він біжить нескінченними сходами. Темрява, яка його оточувала, лопотіла сотнями крил, безмовні птахи шугали навколо нього, східці скрипіли, подаючись під його лапами. Сходи стогнали, а йому було спішно, дуже спішно. Він мав запалити маяк, доки ще не стало надто пізно. Неймовірно важливо запалити його. Сходи ставали дедалі вужчими, ось уже під лапами забряжчали залізні лиштви, нарешті він вибрався нагору до ліхтаря, який чекав на нього у своєму скляному корпусі. Сон сповільнився, тато навпомацки пробирався вздовж стіни, шукаючи сірники. Великі сферичні кольорові шиби перегородили йому шлях. У них віддзеркалювалося море, у червоному склі хвилі спалахували, немов у вогні; крізь зелене скло море здавалося смарагдовим — холодне чуже море, ніби десь на місяці або й зовсім поза реальним виміром. Час неймовірно притискає, однак усе розгортається повільно, щораз повільніше. Тато зашпортався за газові балони, і ті покотились долівкою. Балони котилися на нього, наче хвилі, знову звідкілясь взялися птахи, б’ючись крильми у скло — усе ставало Татові на перешкоді запалити маяк. Тато голосно закричав від страху. Враз кольорові шибки розсипалися навколо нього міріадами осколків, море здійнялося над маяком, і Тато почав падати, глибше, ще глибше… Він прокинувся на підлозі з головою, замотаною ковдрою.

— Що трапилося? — схвилювалася Мама Мумі-троля.

У кімнаті, по вінця залитій з чотирьох вікон нічною синявою, було тихо й спокійно.

— Мені наснився жахливий сон, — відповів Тато.

Мама встала, підклала кілька сухих скіпок у піч.

Вони спалахнули й освітили темряву жовтими тремкими сполохами.

— Зроблю тобі канапку, — вирішила Мама. — Погані сни — то звична річ на новому місці.

Мумі-тато сидів на краю ліжка й наминав канапку; страх поступово минав.

— Не думаю, що справа в кімнаті, — мовив він. — Напевно, ліжко винувате, саме воно навіює страшні сновидіння. Доведеться змайструвати нове.

— Я теж так гадаю, — підтримала його Мама. — Ти зауважив, що чогось бракує? Не чутно шелесту лісу…

Мумі-тато прислухався. Навколо острова жебоніло море. Татові і Мамі пригадалося, як удома шелестіли дерева вночі.

— Загалом звуки приємні, — сказала Мама, натягаючи ковдру на вуха. — Хоча й інакші… Сподіваюся, нічого поганого тобі вже не насниться?

— Навряд… — відповів Тато. — Завжди корисно з’їсти уночі канапку.

Розділ третій

Західний вітер

Мумі-троль та Маленька Мю лежали на сонці й розглядали хащі перед собою. Деревця тут були низькорослі й переплетені поміж собою — маленькі злючки-ялинки та ще менші карликові берізки, які все своє життя боролися з буревіями. Вони тісно тулилися, щоб захистити одне одного; верхівки перестали рости, зате гілки чіплялися землі, де тільки могли до неї досягнути.

— Не уявляю, як вони можуть бути такими злюками, — захоплено сказала Маленька Мю.

Мумі-троль зазирнув під густе сплетіння незборимих деревець, де покручені стовбури звивалися, немов гадюки. Землю килимом вкривало повзуче ялинове гілля та бура глиця, а понад ними — печери та діри пітьми.

— Поглянь на он ту ялинку, — озвався Мумі-троль. — Вона тримає у своїх обіймах маленьку берізку, щоб захистити її.

— То ти так думаєш, — похмуро буркнула Маленька Мю. — Я ж думаю, що ялинка міцно ухопила її і не відпускає. Цей ліс саме такий — хапає і не відпускає. Мене не здивує, якщо там хтось сидить, і його скрутили ось так!

І Маленька Мю міцно стиснула лапками Мумі-троля за шию.

— Відпусти! — закричав, вириваючись Мумі-троль. — Гадаєш, це правда? Там хтось є?..

— Ти такий легковір! — зневажливо пирхнула Маленька Мю.

— А ось і зовсім ні! — боронився Мумі-троль. — Просто я відразу уявляю того, хто там сидить… Він стає таким справжнім… Я ніколи не знаю, коли кажуть правду, а коли потішаються наді мною! Ти правду кажеш? Там хтось є?

Маленька Мю засміялася, підводячись.

— Не будь дурним! — кинула вона через плече. — Бувай тим часом! Я побіжу на мис подивитися на отого рибака-забудька. Він мене зацікавив…

Коли Мю зникла з очей, Мумі-троль підліз ближче до чагарів і заглянув у хащу. Серце шалено гупало йому в грудях. Море заспокійливо шурхотіло, сонце пригрівало йому спинку.

«Ясна річ, там нікого немає, — сердито думав Мумі-троль. — Усе вона вигадала. Я ж знаю, що вона брехуха, і завжди даю себе обдурити. Наступного разу я щось вигадаю… Ха! «Не будь дурним!» Отак зневажливо, мимохідь… Цей ліс не таїть у собі загрози, він сам боїться. Кожне деревце сахається, ніби хоче вирвати коріння й утекти. Це ж кидається у вічі…»

Усе ще сердитий, Мумі-троль поліз у хащі.

Сонце зникло, стало холодно. Гілки шарпали його за вушка, глиця кололася, сухе ломаччя хрускало під його лапами — тут пахло льохом і гниллю. І було тихо, абсолютно тихо. Шум моря зник. Мумі-тролеві здалося, що там, у гущавині, хтось дихає, у горлі від жаху вчувався смак чорнила. Гілки ніби міцно вхопили його в свої обійми. Йому враз захотілося знову на сонце, вже, негайно! Але він подумав: «Ні, якщо зараз поверну, то ніколи не наважуся сюди увійти. Усе життя обходитиму цей ліс, а дивлячись на нього, згадуватиму, що мені забракло відваги. То Маленька Мю мене налякала! Я прийду до неї і скажу: «До речі, там, у тому лісі, нікого немає. Я дивився… Ти мене надурила!»

Мумі-троль пирхнув і поповз далі попід повзучим гіллям. Іноді щось хрускало, і струхлявілий стовбур падав у м’який оксамитово-брунатний перегній. Земля, устелена мільйонами опалих хвоїнок, була ніжною й гладкою мов шовк.

Доки Мумі-троль заповзав щораз глибше в гущавину, неприємне відчуття замкненого простору поступово минало. Тепер він почував себе, немов у прохолодному сховку, захищеним маленьким звірятком, яке прагне, щоб усі дали йому нарешті спокій. Раптом Мумі-троль знову почув шерех моря, тепле сонце засліпило його. Він опинився на галявині посеред хащі.

Галявинка була зовсім крихітна, тут помістилися б два ліжка, поставлені рядком. Тут було тепло, гуділи бджоли над квітами, а навколо стояв на сторожі густий ліс. Над галявинкою тріпотіли листям берізки, утворюючи мереживне зелене склепіння, крізь яке просвічувало небо. Мумі-троль знайшов тут абсолютну досконалість. Ніхто не бував тут до нього. Це належало йому…

Мумі-троль обережно сів у траву і зажмурився. Він завжди відчайдушно мріяв про надійний сховок, постійно шукав його і часто знаходив, але ніколи такого гарного, як цей. Галявинка була схована від сторонніх очей і відкрита водночас. Тільки птахи могли його бачити. Земля дихала теплом, звідусіль його захищав ліс, який на інших наганяв жах. Він зітхнув.

Раптом Мумі-троля щось вкусило за хвіст, обпекло мов вогнем. Він зірвався з місця й відразу здогадався, що це було. Мурахи! Маленькі мстиві ядучі мурахи, від них аж роїлося у траві. Вони збігалися з усіх боків, ось ще один вкусив його за лапу. Мумі-троль поволі відступав, очі йому пекли від розчарування, він почувався невимовно скривдженим. Звичайно, вони жили тут задовго до нього. Але той, хто живе у землі, не знає, що відбувається угорі. Мураха жодного уявлення не має про птахів, про хмари та все інше, таке важливе й прекрасне, як, скажімо, мумі-тролі.

Справедливість буває різною. За справедливістю, яка, можливо, дещо складна, однак абсолютно правильна, галявинка належала Мумі-тролеві, а не мурахам. Лиш би дати їм це зрозуміти. Вони залюбки могли б пожити деінде. Десь віддалік, хоч би на кілька метрів далі. Як би їм це пояснити? Може, у гіршому випадку провести прикордонну лінію і поділити територію?

Та ось мурахи знову пожвавилися, вони оточили його і пішли в наступ. Мумі-троль кинувся навтьоки. Він ганебно утікав з раю, однак був сповнений рішучості повернутися. Ця галявина чекала на нього все його життя, а може, й багато сотень років! Вона належала йому, бо він любив її більше, ніж будь-хто інший. Навіть якби мільйон мурашок любили її одночасно, їхні почуття не могли зрівнятися з його почуттями. Так він вважав.

— Агов, тату! — гукнув Мумі-троль.

Але Тато анічогісінько не чув, бо саме зумів зрушити з місця великого валуна, і той з шумом та гуркотом покотився униз горою, викресав дві чималі іскри, залишаючи по собі ледь відчутний дурманний запах пороху. І ось камінь вже лежить на дні, саме там, де йому й слід лежати. Неймовірно захоплююче заняття — котити великі камені, напружуватися усім тілом від вушок до кінчика хвоста, відчувати, як камінь поволі, дуже ПОВОЛІ починає рухатися, ще маленьке зусилля, і ось він, набравши шаленої швидкості, з колосальним сплеском гепає у воду. А ти стоїш і дивишся йому услід, тремтячи від напруги та гордості.

— Тату! — знову покликав Мумі-троль.

Мумі-тато оглянувся й помахав синочкові лапою.

— Бачиш, як точно ліг! Це буде причал, хвилеріз, розумієш!

Тато забрів у море і, натужно стогнучи, заходився котити дном ще більшого валуна, запхавши носа глибоко у воду. Піднімати й котити камінь під водою було набагато легше. Цікаво, від чого це залежить, чудувався Тато. Та головне, що при цьому почуваєш себе справжнім силачем…

— Хочу тебе про щось запитати! — загорлав Мумі-троль. — Про ядучих мурашок! Це важливо!

Тато підняв мокрого носа, прислухаючись.

— Про ядучих мурашок! — повторив Мумі-троль. — Ти не знаєш, з ними можна порозумітися? Гадаєш, вони зрозуміють, якщо подати їм маленьку пропозицію, тобто я маю на увазі, чи зуміють вони її прочитати?

— Ядучі мурашки? — здивовано перепитав Мумі-тато. — Ні, вони нічого не розуміють… Я зараз зайнятий, треба відшукати тригранного каменя, який би допасувався поміж ось цими двома великими. Хвилеріз має бути міцним, споруджувати його повинен лише той, хто знає море…

Мумі-тато знову взявся до роботи, зануривши носа У воду.

Мумі-троль повернув праворуч уздовж берега й зупинився подивитись, як Мама порається у своєму майбутньому садку. Вона рівномірно розкладала на землі водорості, її лапи і фартушок вибруднилися, але усе її єство випромінювало щасливу зосередженість.

Мумі-троль підійшов ближче.

— Мамо! Якщо собі вимрієш гарненьку, затишну місцинку, знайдеш її, зробиш своєю, а потім виявиться, що там уже мешкає купа інших створінь, які не мають жодного бажання переселятися… Чи мають вони право зостатися, хоча й не розуміють, як там гарно?

— Напевно, мають, — відповіла Мама, сідаючи відпочити на купу водоростей.

— А якщо їм не гірше буде у… у купі сміття! — вигукнув синок.

— Тоді, мабуть, варто обговорити з ними це питання, — запропонувала Мама. — І, можливо, допомогти з переселенням. Це така морока — покидати насиджене місце…

— Пхе… — буркнув Мумі-троль. — А куди поділася Мю?

— Біля маяка, будує щось схоже на ліфт, — відповіла Мама.

Маленька Мю безстрашно — хоч існувала небезпека для її життя — звисала з відчиненого вікна, що виходило на північ, забиваючи у підвіконня блоковий пристрій. На підлозі лежала купа якихось невизначених предметів сірого кольору, ляда у стелі була відчинена нарозтвір.

— А що на все це скаже Тато? — поцікавився Мумі-троль. — Ніхто не сміє виходити на вежу. Це його володіння…

— Над його приватними володіннями є на горищі кімнатка, — недбало кинула Мю. — Дуже затишний маленький закуток, де можна знайти все, що завгодно. Подай он той цвях! Мені набридло видряпуватися нагору сходами щоразу, коли захочеться їсти, от я й будую собі витяг. Ви підніматимете мене у кошику або спускатимете униз їжу. Так навіть було би ще ліпше…

«Як нахабно вона себе поводить, — подумав Мумі-троль. — Робить усе, що заманеться, і ніхто їй не суперечить! А вона всіх мала в носі!»

— До речі, — так само недбало мовив Мумі-троль. — У тому лісі нікого немає. Хіба кілька мурах…

— Он як! Цілком можливо.

На цьому тема вичерпалася. Мю загнала великого цвяха по саму голівку, насвистуючи крізь зуби.

— Тобі доведеться прибрати увесь цей гармидер до повернення Тата! — вигукнув Мумі-троль, перекрикуючи стукіт молотка, відчуваючи, однак, що його попередження не справило жодного враження.

З пригніченим настроєм він нишпорив у купі старих паперів, бляшанок, порваних неводів, клоччя вовни та клаптів тюленячої шкіри і… знайшов настінного календаря. То був великий настінний календар з надзвичайно гарною картинкою: морський кінь мчав у місячному сяйві гребенем хвилі. Місяць занурив свою ніжку у нічне море, а морський кінь мав довгу золотисту гриву і дуже бліді бездонні очиці. Як гарно хтось намалював! Мумі-троль поставив картинку на комод і довго не зводив з неї очей.

— Цьому календарю п’ять років, — сказала Маленька Мю, зістрибуючи на підлогу. — Зараз дні зовсім інакші, та й, зрештою, хтось давно пообривав у ньому листочки. Тримай шворку, а я тим часом збіжу донизу, перевірю, чи працює витяг.

— Зачекай! — попросив Мумі-троль. — Я хотів тебе дещо запитати. Ти знаєш, як змусити ядучих мурах забратися геть?

— Винищити їх, звісно! — навіть не завагалася Маленька Мю.

— Ні-ні! — вигукнув Мумі-троль. — Я ж сказав: «змусити їх забратися геть»!

Мю уважно глянула на нього. Врешті сказала:

— Ага! Ти знайшов у лісі місцинку, яка тобі сподобалася. А там купа мурах… Що ти мені даси, якщо я їх позбудуся?

Мумі-троль відчув, як почервонів.

— Я зроблю це для тебе, — спокійно сказала Маленька Мю. — Можеш піти й перевірити за кілька днів. Ти ж натомість доглядатимеш мій витяг. А тепер я побігла…

Мумі-троль залишився сам, на душі йому стало бридко. Він вибовкав таємницю. Схованка стала звичайним, буденним місцем. Мумі-троль глянув на календар і зустрівся поглядом з морською конячкою.

«Ми з тобою однієї крові, — пристрасно подумав він. — Ми розуміємо одне одного і любимо все прекрасне! Я дістану свою галявинку, а решта не має значення! Проте саме цієї миті мені зовсім не хочеться думати про неї…»

Маленька Мю посмикала знизу за шворку.

— Піднімай! — гукала вона. — Та дивись, не випусти! Пам’ятай про своїх ядучих мурах!

Витяг працював бездоганно. Мю, правду кажучи, іншого й не сподівалася.

Втомлений та задоволений, Тато прямував вересовою лукою додому. Звичайно, десь глибоко у підсвідомості, він пам’ятав, що доведеться знову робити спробу запалити маяка але до сутінків залишалося ще кілька годин. А він увесь день котив великі камені, велетенські валуни. Щоразу, коли вони гепали у воду, Мумі-мама витикала носа зі свого садка й дивилася, що відбувається. Тато вирішив зробити гак через східний мис.

З підвітряного боку пропливав у човні рибак з вудочками на штевні. Тато ніколи не чув, щоб риба ловилася на вудочку такої пізньої пори року. На вудочку бере у липні. Але ж то був незвичайний рибак. Може, йому просто подобалося веслувати й бути наодинці з самим собою. Мумі-тато вже було підняв лапу, щоб привітатися, але передумав. Все одно рибак не відповість на привітання…

Тато видряпався на гору і рушив супроти вітру. У цьому місці скелі вигиналися боками, нагадуючи хребти велетенських тварин, які рядком бредуть до моря. Мумі-тато майже підійшов до провалля і аж тоді побачив озеро. Спокійна темна поверхня мала овальну форму. Немов велетенське око. Татові аж подих перехопило від захоплення. Справжнє озеро, чорне бездоння, одне з найтаємничіших місць на землі! Час від часу морські хвилі набігали на мис, перекочувалися через вузький перешийок і на мить збурювали спокійну дзеркальну гладь. Потім озерце знову заспокоювалося, дивлячись чорним блискучим оком у небо.

«Воно глибоке, — подумав Мумі-тато. — Там напевно дуже глибоко. Мій острів ніби цілий світ, тут є усе, чого душа забажає, і розміри мене влаштовують. О, який я щасливий! Немов тримаю увесь світ у своїх лапах!»

Тато чимдуж поквапився до маяка. Він хотів показати родині Чорне око, доки його ще ніхто не знайшов.

— Як шкода, що в ньому не дощова вода, — пошкодувала Мумі-мама.

— Ні-ні, — розвів лапами Мумі-тато, — його створило море! Могутні шторми накинулися на острів, заповнили провалля і накотили каміння, аж доки тут утворилося бездонне озеро.

— Може, у ньому водиться риба? — висловив свої сподівання Мумі-троль.

— Дуже ймовірно, — підхопив Тато. — А якщо водиться, то колосальних розмірів. Уявіть собі велетенську щуку, яка живе там уже сотню літ і з кожним роком стає дедалі товстішою і лютішою…

— От тобі й маєш! — скрикнула Маленька Мю, аж не тямлячись від захоплення. — Може, я закину вудочку і спробую її упіймати?

— Це не дитяча справа! — заперечив Мумі-тато. — Ні, «чорні ока» — лише для татів! Не підходьте надто близько до краю! Бачите, яке це нечувано небезпечне місце! Я проведу надзвичайно скрупульозні дослідження, але не зараз. На черзі побудова причалу і коптильні для вугрів та щук вагою понад сім кілограмів. Треба розставити кілки для неводів та змайструвати вершу, доки не пішов дощ…

— І якусь ринву під дахом, щоб дощівка стікала, — докинула Мумі-мама. — Питна вода скінчиться за кілька днів.

— Ти тільки не хвилюйся! — покровительським тоном мовив Тато. — Усе владнається. Я про все подбаю, лиш зачекайте трішки.

Родина вирушила назад, до маяка, а Татові рот не замикався, він без упину торочив про велетенську щуку. Вітер лагідно гладив верес, призахідне сонце тепло золотило увесь острів. Позад них, у глибокому затінку, серед скель виблискувало Чорне Око.

Мумі-мама поприбирала за Маленькою Мю, зачинила ляду на горище. Щойно увійшовши до кімнати, Мумі-тато зразу помітив настінного календаря.

— Це саме те, що мені потрібно, — зрадів він. — Де ви його знайшли? Щоб привести до ладу цей острів, мені треба знати лік дням. Сьогодні вівторок, це я знаю…

Тато взяв олівця і намалював велике коло у верхньому кутку календаря, що означало Прибуття. Потім двома маленькими хрестиками відзначив понеділок та вівторок.

— Ви коли-небудь бачили морських коней? — запитав Мумі-троль. — Вони такі гарні, як на малюнку?

— Можливо, — відповіла Мама. — Я не знаю… Кажуть, що художники часто перебільшують…

Мумі-троль замислено кивнув головою. Шкода, що на малюнку не було видно, має морська конячка срібні підківки, чи ні.

Усю кімнату заповнювало золотисте сонячне сяєво, яке невдовзі розіллється багрянцем. Тато стояв посеред кімнати, збираючись з думками. Настав час запалювати маяк, доки ще не стемніло. Та якщо він підніметься східцями нагору, всі, звичайно, знатимуть, чого він туди поліз. А коли зійде униз, здогадаються, що йому знову не пощастило засвітити маяк. Чом би їм не погуляти десь надворі до сутінків, щоб він міг у тиші і спокої зробити нову спробу. Інколи не все в родинному житті подобається Татові. Родина не завжди тямить, що й до чого. До того ж, вони усі так довго уже разом…

Тато повівся так, як зазвичай поводяться у хвилини поганого настрою: став біля вікна, обернувшись спиною до решти. На підвіконні лежав невід. Звичайно! Він цілком забув розставити неводи! А це важливо, дуже важливо! Тато враз відчув неймовірне полегшення.

— Увечері розставимо неводи! — сповістив він, повернувшись від вікна. — Неводи мають бути у морі до заходу сонця. Власне кажучи, відколи ми оселилися на острові, неводи слід розставляти щовечора.

Мумі-троль разом із Татом виплили в море.

— Ми натягнемо їх півколом від східного мису, — запропонував Мумі-тато. — Західний мис належить рибакові. Не будемо ж рибалити перед самим його носом, так не годиться. Тепер веслуй повільніше, доки я пильнуватиму дно.

У цьому місці дно дуже плавно спускалося углиб вигнутими піщаними терасами, схожими на величні широкі сходи. Мумі-троль веслував до мису понад дедалі темнішими хащами водоростей.

— Стій! — скомандував Мумі-тато. — Відпливи трохи назад. Ось тут гарне дно. Ми розтягнемо неводи навскоси до отих острівців. Повільніше…

Він закинув буйок з білим вимпелом і опустив невода у море. Невід рівно й неквапно висотувався з-під лап, у кожному вічку поблискували краплини води, коркові поплавки, схожі на разок перлів, завмирали на якусь мить на поверхні води, а потім поринали за човном углиб. То була спокійна робота для справжніх чоловіків, яка приносила задоволення, бо ж виконували її для блага усієї родини.

Коли вони розпустили усі три неводи, Мумі-тато тричі поплював на якірець і скинув його в море. Той майнув у повітрі хвостиком і зник під водою, швидко опускаючись на дно.

Тато вмостився на кормі. Був тихий, спокійний вечір, денні барви, поступово бліднучи, згасали у присмерку, лише над самим ялинником небо все ще вигравало червінню. Тато з сином мовчки витягли човна на берег і побрели островом додому. Коли вони вже дійшли до осикового гаю, з моря до них долинув приглушений жалібний звук. Мумі-троль спинився.

— Таке я чув учора, — озвався Мумі-тато. — Мабуть, якась птаха.

Мумі-троль подивився на море.

— Там хтось сидить на острівці, — сказав він.

— То навігаційний знак, — заперечив Тато і рушив далі.

«Уранці жодного навігаційного знаку там не було, — подумав Мумі-троль. — Там зовсім нічого не було…»

Він завмер, придивляючись. Ось тінь заворушилася, дуже-дуже повільно переповзла через скелю і зникла з очей. На рибака ніяк не подібно, той маленький і худий. Це було щось зовсім інше.

Мумі-троль струсив із себе заціпеніння і поспішив услід за Татом. Він нікому нічого про це не казатиме, доки сам не впевниться. Зрештою, Мумі-троль глибоко в душі сподівався, що він ніколи не дізнається, хто ж то сидить вечорами на острові й виє.

Прокинувшись посеред ночі, Мумі-троль довго лежав без руху, прислухаючись. Хтось його кликав… Хоча цілковитої певності в тому він не мав, може, наснилося… Ніч була такою ж спокійною, як вечір напередодні, усе навколо заливало каламутно-блакитне сяєво, серпик молодого місяця завис у небі над островом.

Намагаючись ступати якнайтихіше, щоб не побудити Маму з Татом, Мумі-троль устав з ліжка, підійшов до вікна, відчинив його й сторожко визирнув надвір. Він чув, як тихо набігають на берег хвилі, десь далеко скрикнув нічний птах, як пливуть у морі чорні пустельні острови. Ніщо не порушувало цілковитого спокою острова.

Ой, ні — унизу, на березі щось відбувалося. Чулося приглушене тупотіння швидких ніжок, плюскіт води — там щось-таки діялося. Мумі-троля охопило неймовірне хвилювання. Він був переконаний, що це стосувалося його, лише його і нікого більше. Він мусить бути там. Мумі-троль відчував усіма струнами своєї душі, що для нього дуже важливо опинитися на пляжі. Він змушений вийти у ніч і подивитися, що там відбувається. Хтось його кликав, йому нема чого боятися!

Уже біля самих дверей Мумі-троль згадав про сходи і завагався. Думка про кручені сходи, якими доведеться спускатися потемки, навіювала жах. Мумі-троль повернувся, щоб узяти зі столу штормового ліхтаря. На припічку він знайшов сірники.

Ось двері за ним зачинилися, нутро вежі зяяло внизу, немов запаморочливо бездонна криниця. Мумі-троль того не бачив, проте знав. Вогник у ліхтарі миготів, розгоряючись, врешті запалахкотів рівним спокійним полум’ям. Мумі-троль опустив скло і наважився зазирнути униз.

Світло розлякало пітьму, стривожені тіні залопотіли навколо нього, коли він підняв ліхтаря. Скільки тіней розмаїтих фантастичних форм та обрисів враз шугонули вгору-вниз стінами маяка! Це було гарно! Східці, звиваючись, вели донизу — нижче, ще нижче, іще нижче — сірі, крихкі, схожі на скелет доісторичної тварини. Темрява підстерігала їх на дні вежі, щоб узяти у свої обійми. Кожним своїм кроком Мумі-троль сполохував нові тіні, які витанцьовували на стінах перед ним. Така краса не могла налякати.

Мумі-троль ступав східцями, крок за кроком, міцно стискаючи в лапі ліхтаря, який допровадив його до самого болотистого дна вежі. Важкі вхідні двері звично заскрипіли. Ось Мумі-троль опинився надворі, і острів, осяяний холодним примарним місячним сяйвом, прийняв його у своє лоно.

«Як цікаво жити на світі! — подумав Мумі-троль. — Усе може вивернутися навиворіт, просто так, знічев’я. Сходи заворожують, і вже не лякають, а заповітна галявинка стає чимось таким, про що я й думати не хочу. Усе стається само собою, а чому — не знаю…»

Затамувавши подих, Мумі-троль рушив униз схилом гори, далі вересовою лукою, через осиковий гай. Осики не шелестіли, вітру не було. Мумі-троль сповільнив крок, прислухався. На березі панувала глибока тиша.

«Я можу їх налякати, — подумав Мумі-троль, присідаючи навпочіпки, щоб погасити ліхтаря. — Те, що тут відбувається уночі, дуже сторожке і лякливе. Острів, що живе нічним життям, дуже обережний».

Світло згасло, й острів відразу став неначе ближчим. Мумі-троль відчував його усього, від одного мису до іншого. Острів непорушно лежав у місячному сяйві і був дуже-дуже близьким. Мумі-троль зовсім забув про страх, лише прислухався. Раптом знову почулося тупотіння, хтось стрибав по піску за вільховими заростями, гасав туди й сюди, забігаючи у воду, щось хлюпотіло, над хвилями злітало біле шумовиння…

То були вони! Морські конячки, його морські конячки. Ось усе й з’ясувалося: знайдена ним у піску срібна підківка; настінний календар, на якому котилася велика хвиля, а місяць купав у ній свій черевичок; поклик, який він чув крізь сон. Мумі-троль завмер у вільшаному сховку, спостерігаючи за танцями морських конячок.

Вони гасали піщаним пляжем з високо задертими головами, розвівалися пишні гриви, а хвости майоріли, немов довгі мерехтливі хвилі. Лошички були невимовно гарними і граційними, вони добре знали про це, тож кокетували без зайвої скромності — одна перед одною, одна з одною, кокетували з островом і морем, бо їм так хотілося.

Інколи вони кидалися у хвилі, високо здіймаючи міріади бризок і висікаючи з води у місячному сяйві веселки, потім влітали з розгону під ті веселки, завертаючи очима, вигинаючи шиї та спини дугою. Ніби танцювали перед дзеркалом!

Ось конячки заспокоїлися, стояли, тулячись головами, і в усьому світі нікого для них не існувало, окрім них самих. Шкіру обоє мали немов з сірого оксамиту, може, навіть у квіточки. Вона здавалася м’якою й теплою на дотик, такою, що не намокає у воді.

Доки Мумі-троль спостерігав за конячками, сталося щось потішне, хоч і цілком закономірне: він раптом збагнув, що теж гарний, відчув себе легким, грайливим і невимушеним. Мумі-троль вибіг зі свого сховку на пляж, вигукуючи:

— Яке гарне місячне сяйво! Як тепло надворі! Літати можна!

Морські конячки сахнулися убік від несподіванки, стали дибки і зірвалися з місця галопом. Вони промчали повз нього з вибалушеними очима, гриви струменіли, немов вода, а копитця вистукували тривожним барабанним дробом. Але ж заздалегідь було відомо, що все це лише гра! Мумі-троль знав, що вони вдають переляк і насолоджуються ефектом, не знав тільки, як самому повестися — аплодувати їм чи кинутися заспокоювати? Він раптом знов обернувся на маленького, грубенького, незграбного мумі-тролика. Тієї миті, коли конячки промчали повз нього у море, він закричав їм услід:

— Ви такі гарні! Ви такі гарні! Не покидайте мене!

Збита копитцями вода високо збризнула вгору, остання веселка поринула у море, берег спорожнів.

Мумі-троль сів на піску й налаштувався чекати. Він був певний, що коні повернуться. Вони повинні повернутися, лиш би йому вистачило терпіння їх дочекатися.

Ніч ставала дедалі довшою, місяць скотився до води.

Може, їм сподобається, якщо на березі горітиме світло, яке знову привабить їх, і вони вийдуть з моря побавитися. Мумі-троль засвітив штормового ліхтаря, поставив його перед собою і сидів, не зводячи погляду з чорної поверхні моря. За якийсь час він підвівся, підняв ліхтар і заходився спроквола погойдувати ним. То був сигнал. Розгойдуючи ліхтарем, Мумі-троль намагався думати про щось приємне: він набереться великого терпіння, на яке лишень здатний.

На березі похолодніло, напевно, вже надходив ранок. Холоднечею віяло з моря, Мумі-тролеві змерзли лапки. Він здригнувся й підвів очі.

Просто перед ним у воді сиділа Мара.

Вона водила очима услід за рухами ліхтаря, але сама навіть не ворухнулася. Мумі-троль знав, що ближче вона не підійде. Він і знати про неї нічого не хотів, прагнув лише втекти геть від її холоду й непорушності, втекти світ за очі від її страхітливої самотності. Але навіть з місця зрушити не міг. От не міг і все…

Мумі-троль немов приріс до землі, ліхтар у його лапках розгойдувався щораз повільніше. Ніхто з них не ворухнувся, час ніби зупинився. Зрештою, Мумі-троль зробив перший крок і дуже поволі позадкував. Мара усе ще стояла на своєму острівці з криги. Мумі-троль, не спускаючи з неї погляду, відступав крок за кроком по піску у вільхові зарості. Потім загасив лампу.

Стало дуже темно, місяць зайшов, сховавшись за островом. Може, то тінь майнула до скелястих острівців у морі — Мумі-троль не міг би з певністю сказати…

З головою, обважнілою від думок, Мумі-троль рушив до маяка. Море лежало спокійне, мов скло, але в гущавині осикового гаю злякано перешіптувалися листочки. Біля ялинника у ніс Мумі-тролеві вдарив сильний запах нафти, який не був властивим ні ночі, ані острову.

— Про це я подумаю завтра, — сказав Мумі-троль сам до себе. — Зараз у моїй голові ні на що більше не знайдеться місця…

Розділ четвертий

Північно-східний вітер

Перед самим світанком подув вітер, пронизливий і непокірний. Родина прокинулася десь коло восьмої, на той час східний вітер нагнав дощу, поривами жбурляючи його на маяк.

— Нарешті ми матимемо воду! — зраділа Мумі-мама. — Яке щастя, що я вчасно знайшла каструлю і встигла її відчистити.

Вона наклала у піч дров і розпалила вогонь.

Мумі-троль ще лежав у ліжку, він не мав жодного бажання до балачок. На стелі з’явилася маленька плямка з краплиною води посередині. Краплина тужавіла і врешті впала на обідній стіл, натомість на стелі набирала потуги нова краплина.

Маленька Мю прослизнула у двері.

— Погода нині не для мого витягу, — сповістила вона, викручуючи воду зі свого кінського хвостика. — Його просто здуває зі стіни маяка.

Чутно було, як вітер завиває усередині вежі, двері з грюкотом затріснулися.

— Кава готова? — поцікавилася Маленька Мю. — Я голодна, наче вовк, через цю негоду! Море заливає Чорне Око, а мис нашого рибака Забудька став островом! Самого його немов шиворіт-навиворіт видуло, він лежить під човном і рахує дощові краплини.

— Неводи! — скрикнув Мумі-тато, зриваючись з ліжка. — Ми ж залишили неводи у морі!

Тато підскочив до вікна, але не зміг розгледіти буйків з вимпелами. Східний вітер гнав хвилю через сам мис, тож витягнути неводи буде надзвичайно важко. А ще ж дощ!

— Хай лежать тим часом, — вирішив Мумі-тато. — Більше риби упіймається… Після кави я піднімуся на вежу і спробую визначити природу цього вітру. Він напевно вляжеться до ночі. Згадаєте мої слова…

Але й на вершечку вежі вітер мав такий самий вигляд, як і поверхом нижче. Мумі-тато стояв, розглядаючи лампу маяка. Він відкрутив одну гайку, знову закрутив її, відчинив і зачинив скляний корпус маяка. Без сенсу! Тато ж навіть не знав, як функціонує маяк. Яке неподобство, що до цього маяка не додається жодної інструкції з користування! Стид і ганьба!

Мумі-тато сів на газовий балон, прихилившись до стіни. Над ним стукотів по склі дощ, а коли налітали пориви вітру, дощ переходив на шепіт та сичання. Зелена шибка маякової ліхтарні тріснула, і під нею на підлозі набігло невеличке озерце. Мумі-тато розсіяно розглядав озерце, подумки перетворюючи його на дельту з довгими звивистими руслами. Татів погляд ковзнув стіною. Там хтось написав чорнильною ручкою щось схоже на вірша:

На морі пустка, темна і німа.

Лиш місяць сяє, мовчазне світило,

І вже чотири роки, як нема

на обрії й найменшого вітрила.

«Це написав наглядач маяка, — міркував Мумі-та— то. — Очевидно, сам придумав якогось дня, коли смуток дійняв його до глибини душі… Як я його розумію: світити кораблям, які ніколи не з’являються на обрії…»

Рядок вище звучав веселіше, написаний, напевно, під гарний настрій; «Східний вітер та жіночі сварки завжди закінчуються мокрим (мається на увазі: дощем і слізьми)».

Тато заходився шукати уздовж стін висловів та міркувань наглядача маяка. Тут було чимало записів про силу вітру. Скажімо, найсильніший шторм мав десять балів за південно-західного вітру. В іншому місці наглядач нашкрябав ще одного вірша, однак замалював його чорними рисками. Єдине, що вдалося відчитати Татові, було щось по птахів.

«Треба більше довідатися про нього, — подумав Му— мі-тато. — Як тільки розпогодиться, провідаю рибака. Вони мусили знатися, бо ж мешкали на одному острові. А зараз я замкну ляду і більше сюди не підніматимуся, бо тільки смутку на себе наганяю…»

Мумі-тато зліз драбиною і сказав:

— Вітер змінився на більш північний. Може, й стихне… А я собі подумав, чом би нам якогось дня не запросити на каву рибака!

— Запевняю вас, що кави він не п’є! — встряла Маленька Мю. — Гадаю, він харчується лише морською капустою та сирою рибою.

— Що ти кажеш! — здивувалася Мумі-мама. — Які дивні смаки!

— Саме морською капустою, — наполягала Мю. — Дивлячись на нього, тільки так і скажеш… Це б мене анітрішки не здивувало. Але він незалежний і ніколи нічого не просить, — додала вона схвально.

— І ніколи нічого не розповідає? — запитав Мумі-тато.

— Ані слова…

Вона вистрибнула на піч і згорнулася клубочком, притулившись до теплого підмурка, щоб переспати негоду.

— У всякому разі він наш сусід, — не зовсім впевнено зауважила Мумі-мама. — Я хотіла сказати, що завжди треба мати сусідів, — вона зітхнула і додала: — Здається, дощ протікає до хати…

— Я про це подбаю, — поквапився запевнити Мумі-тато. — Поступово… Коли матиму час.

А сам подумав: «Може, ще розпогодиться. Зовсім не хочеться підніматися на вежу. Там навіть у стінах ще відчувається присутність наглядача маяка!»

Довгий дощовий день проминув, вітер надвечір настільки стих, що Мумі-тато вирішив витягнути неводи.

— Бачите, як добре хоч трохи розумітися на всьому, що пов’язане з морем, — самовдоволено сказав Тато. — Ми впораємося до чаювання, прихопимо з собою тільки найбільшу рибу, а решта хай пропадає!

Острів був мокрий і охлялий на вигляд, геть позбавлений барв під дощем. Вода так високо піднялася, що від піщаного пляжу зосталася лише вузька смужка, а човен сповз з підпорок і гойдався кормою на хвилях.

— Треба буде витягнути човна аж до самого віль— шаника, — сказав Мумі-тато. — Ось маєш наочний приклад, що може наробити море пізно восени. Якби я почекав з неводами до ранку, човна ми би уже не мали… З морем ніколи не можна бути запанібрата! Цікаво, — додав Тато, — цікаво, чому в моря є припливи і відпливи? Мусить же бути цьому якесь пояснення!

Мумі-троль роззирнувся на всі боки — пляж змінився до невпізнання. Море немов здулося, воно натужно й грізно надималося, нагорнувши на берег цілий вал водоростей. Цей пляж уже не годився для забав морських коней. Ану ж їм подобається лише пісок, і вони більше не захочуть сюди повернутися! А може, Мара їх відлякала… Мумі-троль крадькома глянув у бік скелястих острівців, але вони ховалися у дощовій імлі.

— Обережно веслуй! — крикнув Мумі-тато. — Шукай буйок, але стережися хвиль, інакше нас викине на берег!

Мумі-троль наліг на ліве весло, загрібаючи ним, що було сили. «Пригода» весь час норовила сховатися з підвітряного боку, не слухаючись весел, а тому тупцювала на місці між хвилями.

— Уперед! Уперед! — горланив на кормі Мумі-тато. — Повертай! Ні, в інший бік! Назад! Здай назад! — Він лежав животом на кормовій лавці, намагаючись упіймати буйок. — Ні, ні! Не так! Сюди! Я хотів сказати, туди! Ось так! Я упіймав його! А тепер веслуй вперед, просто вперед!

Мумі-тато ухопився за верхній трос і почав вибирати невід з води. Дощ заливав йому очі, а невід видався неймовірно важким.

«Ми ніколи не з’їмо стільки риби, — розгублено думав Мумі-тато. — І що за життя! Але родина є родиною, і про неї треба дбати…»

Мумі-троль налягав на весла, махав ними, як шалений. Разом з неводом на поверхню піднімалося щось темне. То були водорості! Невід, переповнений водоростями та жовтуватою морською капустою, схожий на товсту ковдру, натужно, метр за метром, виринав з води.

Більше Мумі-тато не промовив ні слова. Він уже не намагався акуратно підхоплювати невід, а перегнувшись через борт, вигрібав його як-небудь, пригорщами. Оберемок за оберемком товста ковдра брунатно-жовтих водоростей перевалювалася через поруччя суденця і… жодної рибини. З рештою неводів була та ж сама історія, навіть якоря обплутали водорості.

Мумі-троль розвернув човна і спрямував його до піщаного берега, а сам наліг на праве весло, переставши веслувати. «Пригода» уткнулася носом в пісок, але вже наступної миті хвиля вдарила її в бік і перевернула.

Мумі-тато вмить пожвавився.

— Стрибай у воду й тягни за ніс! — кричав він. — Витягай на берег і міцно тримай!

Мумі-троль стояв по пояс у воді, тримаючи «Пригоду» за швартовий трос. Судно рвалося, немов дикий мустанг, а кожна нова хвиля захльостувала Мумі-троля з головою. Вода була такою холодною, що аж завдавала болю. Мумі-тато перетягнув усі снасті через корму на берег. Він борсався й працював, не покладаючи лап, капелюх зсунувся йому на очі; весла покотилися в пісок просто Татові під лапи, заплуталися в неводах — біда та й годі! Коли Мумі-тролеві і Татові пощастило нарешті витягнути човна на підпорки, дощова запона знову повисла понад морем, навколо посутеніло, находив вечір.

— Ми чудово впоралися, — сказав Мумі-троль, обережно глянувши на Тата.

— Ти так гадаєш, — у голосі Тата вчувався сумнів.

Він якийсь час дивився на велетенську купу неводів упереміш із водоростями і вирішив, що син має рацію.

— Таки впоралися… Боротьба з морем! Так завжди буває у морі!

Вислухавши грандіозну епопею, Маленька Мю відклала набік канапку.

— Ну й робота вас чекає! Цю купу доведеться розплутувати три або й чотири дні. Якщо невід покинути отак хоча би на день, ці жовті водорості застрянуть у ньому намертво.

— Он як! Он як! — почав було Мумі-тато.

— А куди нам квапитися, — швидко втрутилася Мумі-мама. — Це ж так приємно вибирати водорості, коли надворі гарна погода…

— Рибак може повиїдати їх з неводів, — запропонувала Мю. — Він так любить морську капусту! Ха-ха!

Мумі-тато знову зів’яв. Пригода з неводами наклалася на його невдачу з маяком — це ж так несправедливо. Важко гаруєш, докладаєш стільки зусиль, а все валиться з лап. Усе не так, як мало би бути… Татові думки теж зів’яли, він, мов заведений, колотив ложечкою у горнятку з чаєм, хоча цукор уже давно розчинився.

На столі стояла маленька каструлька. Краплини дощової води неквапно падали вниз і з плюскотом вдарялися у дно посудинки. Мумі-троль дивився порожнім поглядом на календар, бездумно зав’язуючи вузлики на своєму хвості.

— А тепер засвітимо лампу! — весело сказала Мама. — Надворі негода, тож можемо повісити її на вікно!

— Ні-ні, тільки не на вікно! — скрикнув, зриваючись на рівні ноги, Мумі-троль. — Тільки не на вікно, маму— сенько!

Мумі-мама важко зітхнула. Цього вона й боялася… За негоди її родина ставала такою дивною, ніби дощ застав їх під час прогулянки на природу. А дощ литиме ще не один день! Удома, в Долині, стільки роботи можна було переробити в хаті, але тут… Мумі-мама підійшла до комода й відчинила верхню шухляду.

— Вранці я оглянула всі його закапелки, але комод майже порожній, — мовила вона. — Знаєте, що я знайшла? Складанку! Вона має щонайменше тисячу маленьких частинок, і ніхто не знає, якою повинна бути готова картинка. Чудова забавка!

Мумі-мама висипала цілу гору складанок на обідній стіл між горнятками з чаєм. Родина дивилася на купу без надмірного захоплення.

Мумі-троль перевернув одну зі складанок — вона була цілком чорна. Чорна, немов Мара. Або тіні у ялинових хащах чи зіниці морських коней. Або мільйон інших речей… Усе, що завгодно. І ніхто не знає, де їй місце, доки не буде складено майже всю картинку.

Тієї ночі Мара вила над морем. Ніхто не зійшов на берег з лампою. Вона чекала, чекала, але ніхто не прийшов.

Спочатку вона вила дуже тихо, а поступово її самотня пісня ставала голоснішою. Тепер це була не лише пісня самотності, але й пісня самовпевненості. Мовляв, немає іншої Мари понад мене, я єдина і неповторна! Я найхолодніша у світі! І ніколи не стану теплою!

— Це тюлені, — пробурмотів Мумі-тато, затулившись подушкою.

Мумі-троль натягнув ковдру на вуха. Він знав, що то Мара сидить на березі, чекаючи на лампу, але й не думав катуватися муками сумління. Хай собі виє, скільки влізе, йому байдуже, цілком байдуже… До того ж, Мама казала, що вони вже витратили страх як багато гасу. Кілька літрів. Ось так!

Минали дні, під натиском впертого східного вітру вода невпинно піднімалася, хвилі монотонно гуркотіли довкіл острова, навіваючи сонливість. Мис рибака був тепер повністю ізольований від суходолу, однак, за словами Маленької Мю, він був тільки радий, що йому дали спокій. Дощ ущух, і вся родина подалася на берег, де стояв човен, подивитися, чи не завдало море шкоди.

— Ой, скільки водоростей! — зраділа Мумі-мама. — Я зможу закласти набагато більший садок, ніж думала спершу.

Вона побігла вгору схилом, вихопилася на вершину гори й зупинилася наче вкопана. Садочка унизу не було! Він безслідно зник. Море змило його дорешти.

«Звичайно, — гірко подумала Мама. — Я заклала його надто близько до води. Доведеться знову наносити водоростей, але вже вище…»

Мумі-мама стурбовано глянула на затоплений пляж, на який з шипінням набігали хвилі з білими баранцями, сягаючи уже й човна, що забився аж під вільхові чагарі. Хвилі гупали по кормі, а човен щоразу високо підстрибував від образи. Тато стояв далеко від берега у воді, шукаючи свого хвилеріза. Вода сягала йому до живота, він метався на всі боки і щось вигукував.

— Що він каже? — допитувалася Мумі-мама.

— Хвилеріз зник, — відгукнувся з берега Мумі-троль. — Усе каміння забрало море.

Ситуація ставала серйозною. Мама, чалапаючи мокрим піском, й собі кинулася у воду, щоб виказати Татові свою симпатію та підтримку, а це ліпше, ніж будь-які слова! Саме такої миті!

Тато і Мама стояли, мерзнучи у хвилях.

Мама думала: «Але ж його море зле й недобре!»

— Ходімо звідси! — озвався Мумі-тато, він мав геть розгублений вигляд. — Напевно, камені були не такими великими, як я гадав…

Покинувши берег розбитих мрій і свого човна на ньому, мама і Тато увійшли до осикового гаю. Тут Тато зупинився:

— Прокласти порядну дорогу тут не вдасться. Я вже робив таку спробу… Камені надто великі. Наглядач маяка давно би проклав її, якби це було можливо. І причал збудував би…

— Може, цей острів опирається змінам, — обережно зауважила Мумі-мама. — Він такий, як є. У нашій Долині було дещо простіше… У кожному разі я таки спробую закласти садок… Але трохи вище…

Мумі-тато промовчав.

— Та й у самому маяку роботи непочатий край, — вела далі Мама. — Можна змайструвати полички. Гарні меблі… Правда ж? Полагодити ці жахливі сходи… і стелю… Ти й сам знаєш…

«Не хочу нічого лагодити, — думав собі Тато. — Не хочу чистити неводи від водоростей… Я прагну споруджувати щось велике і визначне. Мені так цього хочеться, але я не знаю… О, як неймовірно важко бути Татом!»

Вони рушили далі, до маяка. Мумі-троль бачив, як Тато і Мама зникли з очей, піднімаючись угору схилом, хвости безвольно волочилися за ними услід.

Над горою, де стояв маяк, сяяла усіма своїми барвами обламана веселка. Просто у Мумі-троля на очах вона почала бліднути, і йому враз зблиснула в голові думка, що страшенно важливо потрапити на любу його серцю галявинку, доки веселка ще не згасла. Він сторчголов кинувся до ялинника, упав на живіт і поповз у хащі.

Тепер галявинка належала йому. За похмурої погоди вона була нічим не гірша, ніж у сонячному промінні. Поміж гілками мерехтіло павутиння, посріблене краплинками дощу. Тут було цілком тихо, хоча островом гуляв вітер. І жодної мурахи… Ані одної!

Може, вони лише заховалися від дощу… Мумі-троль заходився нетерпляче висмикувати обома лапами траву. Звідкілясь знову взявся отой дивний запах гасу. Ось вони, полчища мурах, але… мертвих, покручених… Жахлива картина! Тут трапилося жахливе убивство, і жодній мурасі не пощастило врятуватися. Усі захлинулися гасом.

Мумі-троль підвівся, його немов громом ударило: «Це моя вина! Я мав би здогадатися… Мю не з тих, хто буде переконувати, вона вдається до радикальних дій і забирається геть! Що ж мені робити? Що робити?»

Мумі-троль сидів, розгойдуючись туди й сюди, на галявинці, яка тепер цілком, неподільно й навічно належала йому; запах гасу обволікав його з усіх боків. Він міцно в’ївся в хутро, Мумі-троль відчував прикрий запах усю дорогу додому, йому здавалося, що тепер він уже ніколи не позбудеться цього смороду.

— Але ж любчику! — запротестувала Маленька Мю. — Ядучі мурахи, як комарі… їх треба знищувати! Зрештою, ти дуже добре знав, як я їх позбуватимуся… Знав, але в душі сподівався, що я про це не заговорю. Ти сам себе обдурював!

Що Мумі-троль міг відповісти на це?

Того вечора Маленька Мю підгледіла, як Мумі-троль скрадався вересовою лукою, щосили стараючись, щоб його ніхто не помітив. Вона подалася услід за ним й побачила, що він розсипав цукор навколо ялинових хащів, а потім зник у гущавині з бляшанкою у лапах.

«Ха! — подумала Маленька Мю. — Тепер він намагається заспокоїти своє сумління. Я могла би розповісти йому, що ядучі мурахи не їдять цукру і що цукор розтане, бо земля мокра. І що мурахам, до яких я не дісталася, цілком байдужа уся ця історія, і їх абсолютно не треба втішати. Але це понад мої сили. Хай робить, що хоче…»

Наступні два дні Мумі-мама і Мумі-троль тільки те й робили, що вибирали водорості з неводів.

Знову задощило. Пляма на стелі розповзлася, і тепер безупинно чулося: плюсь-плюсь-плюсь у маленькій каструльці, буль-буль-буль — у великій. Тато сидів у маяковій вежі і з глибокою відразою оглядав розбите вікно. Що більше він думав про те кляте вікно, то убогішою ставала його фантазія. Слід було би закріпити його цвяхами зовні. Або ущільнити зсередини, заклеївши мішковиною. Так запропонувала Мумі-мама.

Мумі-тато дедалі більше знемагав він утоми, врешті він ліг на підлогу, уявляючи собі, що це ніяке не вікно, а просто кольорова пляма, гарна, смарагдово-зелена пляма. Татові одразу полегшало, а невдовзі зродилася в голові надзвичайно цікава думка. А що як від мішковини відрізати достатньо широку смужку, нанести на неї клей, а потім розбити зелену віконну шибку на безліч смарагдиків і посадити їх на клей. Тато аж сів, неймовірно захопившись власною ідеєю.

А доки клей не стужавів, у проміжках між коштовностями можна посипати дрібним білим піском. Ні, рисом! Можна втиснути у клей маленькі білі рисові зернятка, здаватиметься, ніби це перли, тисячі перлів! Пояс, гаптований смарагдами та перлами!

Тато підвівся і вдарив молотком по тріснутій шибці. Ударив легенько. Великий кавалок скла упав на підлогу, розсипавшись на дрібні осколки. Тато набрав жменю уламків і з надзвичайною терпеливістю заходився подрібнювати їх на гарні, рівненькі скельця.

Надвечір Мумі-тато спустився з вежі — пояс був готовий.

— Я приміряв його, — сказав Тато. — А потім відрізав добрячий шматок. Тобі пасуватиме.

Мумі-мама одягнула пояс через голову, він зісковзнув на її круглий животик й зупинився саме там, де треба.

— Яка краса! — зраділа Мама Мумі-троля. — Я ще ніколи не мала такої гарної речі!

Від великої втіхи, вона аж споважніла.

— А ми ніяк не могли збагнути, навіщо тобі рис! — вигукнув Мумі-троль. — Рис набухає від вологи… тож ми подумали, що маєш намір якось ущільнити вікно…

— Фантастично! — Маленька Мю була щиро захоплена. — Неймовірно!

Вона переставила каструльку на інше місце, де краплі зі стелі промовляли не «плюсь-плюсь» і не «буль-буль», а «хляп-хляп», і додала:

— Ось і не буде у нас рисової каші!

— Я надто широка в талії, — забідкалася Мумі-ма— ма. — Але ж вівсянка також смачна…

Звістку про вівсянку усі сприйняли у повному мовчанні. Тато раптом почув три варіації мелодії крапель зі стелі, скомпоновані спеціально для нього. Вони йому зовсім не припали до вподоби.

— Любий, якщо вибирати між прикрасами і рисовою кашею… — почала Мама, але Тато її урвав:

— Скільки ми уже з’їли з наших запасів?

— Та чималенько, — обережно відповіла Мама. — Ти ж розумієш, морське повітря…

— Ще щось зосталося? — допитувався Тато.

Мумі-мама зробила якийсь невизначений жест, що міг би означати запаси вівсянки та водночас і те, що все це не має надто великого значення.

І тут Мумі-тато знайшов єдиний правильний вихід із ситуації — він зняв зі стіни спінінг і натягнув на вуха капелюх наглядача маяка. У гордовитій мовчанці він вибрав свою найгарнішу блешню.

Родина шанобливо чекала, а краплі зі стелі цяпотіли і булькали.

— Я трохи порибалю, — незворушно повідомив Тато. — Саме зараз пора на щуку…

Північно-східний вітер видихнувся і вже не мав колишньої сили, однак рівень води залишався високим.

Безупинно сіялася мжичка, гори й море зливалися воєдино, світ став немов безтілесним, сірим і безмежно самотнім.

Мумі-тато уже годину чипів над Чорним Оком. Риба не брала. Ніколи не можна говорити про щуку, доки її не спіймав. Звичайно, Тато рибалив охоче. Риболовлю полюбляють усі тати з певним характером. Але йому зовсім не подобалося повертатися додому без улову. Спінінга він одержав торік у подарунок на свій день народження. То був дуже гарний спінінг. Однак іноді він висів на своєму гачку з якимось особливим неприємним виглядом. Наче кидав виклик…

Мумі-тато сидів, дивлячись на чорну воду, а озерце незворушно витріщалося на нього своїм великим суворим оком. Тато вибрав волосінь, заткнув погаслу люльку за стрічку капелюха, а тоді подався до підвітряного боку западини.

Там теж можуть водитися щуки. Може, й менші, зате хоч щось принесе додому.

Під самим берегом рибалив на вудку рибак-за— будько.

— Там добре дно? — поцікавився Тато.

— Ні, — відрубав рибак.

Тато сів на камінь, підшукуючи слова, з яких можна було б почати розмову. Йому ще ніколи не доводилося зустрічати такого невелемовного співрозмовника. Тато почувався якось непевно, наче не в своїй тарілці.

— Тут, мабуть, трохи самотньо узимку? — почав він, але відповіді, ясна річ, не одержав, тож вирішив зробити ще одну спробу: — Але тоді ви були удвох… Який він, цей наглядач маяка?

Рибак щось пробурмотів і неспокійно зачовгав на лавці човна.

— Балакучий? Може, розповідав щось про себе?

— Усі вони такі, — раптом озвався рибак. — Люблять розповідати про себе… Він завжди розповідав лише про себе. Але я, мабуть, не дуже уважно слухав, бо все забув.

— Але що трапилося після його від’їзду? Маяк погаснув до того, як він подався геть, чи пізніше?

Рибак знизав плечем, витягуючи волосінь, — гачок був порожнім.

— Я забув, — тільки й сказав він.

Мумі-тато був у розпачі, але не здавався:

— А що він робив цілими днями? Щось, може, будував? Розставляв неводи?

Рибак гарною довгою дугою закинув вудку. На поверхні води з’явилися довершеної форми кола, вони поволі розходилися і зникали, ніби й ніколи їх не було. Рибак відвернувся до моря.

Тоді й Тато, підвівшись, відійшов убік. У ньому закипала лють, і від цього ставало легше. Він закинув спінінг, незважаючи на неписані правила ввічливості, за якими не пасує двом рибакам рибалити мало не пліч-о-пліч. І… відразу взяло.

Тато витягнув півкілограмового окуня, влаштувавши з того цілу виставу: хлюпався у воді і сопів, лупцював окунем по камені, а все для того, щоб якнайдошкульніше допекти рибакові. Мумі-тато скосив очима на рибака: сіра постать сиділа тихо, незворушно дивлячись на море.

— Ого, ця щука важить, певно, понад вісім кілограмів! — голосно вигукнув Мумі-тато, заховавши окуня поза спиною. Хо-хо-хо! Ото доведеться поморочитись, щоб її закоптити…

Рибак навіть не ворухнувся.

— Так тобі і треба! — стиха пробурмотів Тато. — Уявляю собі бідолашного наглядача маяка, який без угаву розповідав про себе, а ось цей… ось цей травоїдний рак навіть не слухав його! Я собі уявляю!

Тато рушив до маяка, міцно стискаючи в лапах рибину.

Маленька Мю сиділа на сходах і співала одну зі своїх монотонних дощових пісень.

— Привіт! — гукнув Тато. — Я сердитий!

— Це добре, — схвально кивнула Мю. — Здається, ви знайшли собі відповідного ворога, а це відразу полегшує сприйняття навколишнього світу.

Мумі-тато жбурнув окуня на східці.

— Де Мама?

— Порпається у своєму новому садочку, — відповіла Маленька Мю. — Я віддам їй рибу…

Мумі-тато кивнув і почимчикував далі, на західний мис.

— А тепер, — мовив він сам до себе, — а тепер я ловитиму рибу в нього під носом, під самою його цементною халупою! Виловлю усіх клятих риб! Я їм покажу…

Подерті неводи розвісили під крученими сходами маяка й з легким серцем забули про них. Мумі-мама більше й словом не обмовилася про полички та нові меблі, а пляма на стелі з кожним дощовим днем тільки розросталася. Ляду, що вела на вежу, замкнули.

Мумі-тата раптом перестало цікавити все, окрім риболовлі. Він цілими днями рибалив, а на маяк повертався лише попоїсти. Вирушав з дому рано— вранці й нікого не брав із собою. Рибака Тато більше не дражнив. Жодної втіхи дражнити істоту, меншу за себе і, до того ж, абсолютно незлостиву. Тепер у Татовій голові жила тільки одна-єдина думка: як прогодувати родину! Улов він завжди залишав на східцях маяка.

Якщо траплялися гарні рибини, Тато відносив їх на берег і коптив. Він сидів на вітрі перед коптильнею і поволі підкидав гіллячку за гіллячкою, щоб підтримувати рівномірний вогонь; ущільнював просвіти під коптильнею піском та камінцями; збирав ялівцевий хмиз, настругував вільхових скіпок, вимощуючи зручне ложе для риби. Тато майже не з’являвся на очі своїй родині.

Надвечір він тричі закидав вудочку у Чорне Око, але там ніколи нічого не брало.

А за чаєм усі розмови зводилися до однієї теми: про рибу. Мумі-тато тепер не нахвалявся — звично й мило, як колись, — а виголошував цілі доповіді, які Мумі-мама вислуховувала з дещо розгубленим здивуванням, без жодної користі для себе, бо небагато могла втямити з тих проповідей про рибаків та їхні звички.

Вона думала: це вже не потіха. Ми вже насолили риби в усі банки та горщики, які лишень були, а він ловить та й ловить. Звичайно, добре, що у нас так багато їжі, але жилося якось веселіше, коли її було менше. Я гадаю, це море на нього загнівалося…

Мумі-мама щодня надягала смарагдовий пояс, щоб показати Татові, як їй подобається його подарунок. Хоча таку розкішну річ годилось би, без жодного сумніву, носити лише у неділю. Трохи шкода було, що скельця за все чіплялися, а рисові зернята обсипалися за кожним необережним рухом.

Мамин новий садок був доведений до ладу — блискуче кружало з водоростей біля підніжжя маякової гори. Вона виклала садок довкола круглими камінцями, бо море не захотіло подарувати їй черепашок. Посередині росла привезена з Долини троянда у своїй рідній землиці; пуп’янки готові були ось-ось розтулитися, однак вагалися. Воно й не дивно, бо ж надворі уже давно вересень.

Мумі-мама часто мріяла про те, які квіти вона посадить у своєму садку навесні. Вона намалювала їх на підвіконні вікна, що виходило на північ. Щоразу, сидячи біля вікна й дивлячись у морську далечінь, Мама малювала якусь нову квіточку, а думки її у ту мить витали зовсім деінде. Іноді вона й сама чудува— лася зі своїх квітів, вони ніби самі по собі виростали й ставали дедалі гарнішими.

Відколи ластівки відлетіли у теплі краї, під вікном стало трохи порожньо. Для відльоту вони вибрали вітряний день з мжичкою, ніхто й не помітив, коли вони зникли. На острові стало неприродно тихо. Мумі-мама звикла до їхнього щебету та безугавних перемовин під карнизом даху. Тепер лише чайки з жовтими незворушними очима пропливали повз її вікно, а ще зрідка десь дуже здалеку долинало тихе курликання журавлів, котрі відлітали на південь.

Тож нічого дивного, що ні Мумі-тато, ані Мумі-мама не помітили, що відбувається з їхнім синочком. Вони були зайняті своїми думками й нічого не знали про ялинник та галявинку, навіть не здогадувалися, що Мумі-троль щоночі, коли зійде місяць, сходить на піщаний берег моря із штормовим ліхтарем.

Що помітила і що собі думала Маленька Мю, не знав ніхто. Здебільшого вона трималася поблизу рибака, але вони майже не розмовляли. їхні стосунки вирізнялися толерантністю та визнанням взаємної незалежності, вони не намагалися зрозуміти чи справити враження одне на одного, а це теж одна з форм приємного співіснування.

Приблизно такою була ситуація восени на великому острові, коли тієї ночі повернулися морські конячки.

Ходити до моря зі штормовим ліхтарем стало вже не так цікаво. Мумі-троль звик до Мари. Тепер вона видавалася йому більш неприємною, аніж небезпечною. Він уже й сам не знав, чому приходить на берег поночі: заради Мари, чи усе ще сподівається повернення морських конячок. Просто він завжди прокидався зі сходом місяця і відчував нездоланну потребу вийти на морський берег.

Мара завжди приходила. Вона стояла віддалік у воді й водила очима за ліхтарем. Коли ж Мумі-троль гасив ліхтаря, Мара мовчки відпливала у темряву, а Мумі-троль повертався додому. Однак щоночі Мара підходила ближче. Тієї ночі вона чекала на піщаному пляжі.

Мумі-троль зупинився під вільхами і поставив ліхтар на землю. Мара порушила заведений ритуал, вийшовши на берег, і це було неправильно. їй нічого було робити на острові. Вона становила загрозу для усього живого.

Мумі-троль і Мара мовчки, як завжди, стояли одне перед одним. Але тепер Мара поволі відвела погляд від світла і витріщилася просто на Мумі-троля, чого раніше ніколи не робила. Якими ж холодними і наляканими були її очі! Місяць плив поміж хмарами, то зблискував, то погасав; на березі витанцьовували в’юнкі тіні.

І враз з-за мису вилетіли морські конячки. Вони не звертали жодної уваги на Мару, ганяли одна за одною у місячному сяйві, викрешували веселки, проскакуючи попід ними, тупочучи маленькими твердими копитцями. Мумі-троль помітив, що одна лошичка загубила свою підківку, вона мала їх тільки три. Лошичка була цвітаста, усіяна стокротками, на шиї та на ніжках квітки ставали дрібнішими. А може, то й не стокротки були, а водяні лілії — так ще поетичніше. Лошичка налетіла на штормовий ліхтар і перевернула його у пісок.

— Ти заважаєш моєму місячному сяйву! Моєму місячному сяйву! — гукала вона.

— О, вибач! — Мумі-троль поквапився загасити ліхтаря. — Я знайшов твою підківку…

Лошичка зупинилася, схиливши набік голівку.

— Але, на жаль, я віддав її Мамі, — вів далі Мумі-троль.

Місяць зайшов за хмару, знову почувся тупіт копитець — конячки поверталися, Мумі-троль чув їхній сміх.

— Ти чула? Ти чув? — реготали вони. — Він віддав підківку своїй мамі! Своїй мамі! Мамі!

Конячки галопом промчали майже впритул повз Мумі-троля, гриви, м’які й ледь задушливі, мов пухнасті китички болотяної трави, торкнулися його мордочки.

— Я можу попросити її повернути підківку! Я хоч зараз побіжу за нею! — вигукнув Мумі-троль навздогін конячкам у темряву.

Знову з-за хмар визирнув місяць. Мумі-троль бачив, як конячки разом увійшли в море, гриви гойдалися на хвилях, наче світлі спіднички. Вони були мов дві краплі води схожі між собою. Одна лошичка повернула голову й крикнула звіддаля:

— Іншої ночі!..

Мумі-троль сів на пісок. Лошичка розмовляла з ним… Вона пообіцяла повернутися! Місяць світитиме ще багато довгих ночей, лиш би не захмарилося. А він не буде запалювати штормового ліхтаря…

Мумі-троль раптом відчув, що у нього змерз хвіст, а озирнувшись, побачив, що пісок навколо нього вкрився крижаною скоринкою. Саме на цьому місці сиділа Мара.

Наступної ночі Мумі-троль зійшов на пляж без штормового ліхтаря. Місяць защербився. Коли від нього залишиться тільки маленький серпик, конячки подадуться на ігрища в інше місце. Мумі-троль знав це, передчував. Він мав із собою срібну підківку. Було дуже нелегко зважитися попросити її у Мами. Він почервонів по самі вуха й почувався страшенно незручно. Мумі-мама, ні про що не запитуючи, зняла підківку з цвяшка.

— Я її начистила порошком. Подивись, як блищить! — мовила вона звичним голосом. Ото й усе.

Мумі-троль ледь чутно прожебонів, що подарує Мамі щось інше натомість, і подався геть, підібгавши хвоста. Він не міг нічого пояснити їй про морську лошичку, ніяк не міг. От якби йому вдалося роздобути кілька черепашок. Мамам, без сумніву, більше подобаються черепашки, ніж кінські підкови. А для лошички, мабуть, не проблема, принести з морського дна кілька найбільших та найгарніших мушель. Якщо, звичайно, їй не байдуже до мами… Може, ліпше й не просити?..

Морські конячки не прийшли.

Місяць зайшов, а морські конячки так і не з’явилися. Мабуть, кажучи «іншої ночі», лошичка не мала на увазі, що це буде «наступної ночі». «Інша ніч» може бути будь-якою ніччю. Мумі-троль сидів, проціджуючи в лапах пісок. Йому неймовірно хотілося спати. © http://kompas.co.ua

Отоді, ясна річ, припхалася Мара. Вона припливла по воді у своєму крижаному серпанку, немов саме втілення нечистого сумління, й виповзла на берег. Мумі-троль зненацька невимовно розлютився.

— Забирайся геть! — закричав він. — Забирайся геть! Ти нам заважаєш! Я не маю на тебе часу!

Мара поповзла вище берегом. Мумі-троль позадкував у вільхові хащі.

— Я не маю для тебе ліхтаря! І навіть не думаю його запалювати! — викрикував він. — Не смій сюди більше приходити, це татів острів!

Мумі-троль позадкував далі від Мари, потім обернувся і кинувся навтьоки. Осики навколо нього тремтіли й шелестіли, наче в бурю, вони відчули, що Мара прийшла на острів.

Лежачи у своєму ліжечку, Мумі-троль чув її завивання — цієї ночі воно долинало зовсім зблизька. «Лиш би вона сюди не добралася, — думав Мумі-троль. — Тільки б вони її не побачили! Її можна тримати замість протитуманної сирени… Я знаю, хто скаже про мене, що я дурненький і смішний, а це найгірше з-поміж усього…»

На узліссі ялинника під розлогою ялицею лежала, наслухаючи, Маленька Мю. Вона обгорнулася мохом й замислено насвистувала.

«Сам собі винен, — міркувала вона. — Так завжди трапляється з тими, хто няньчиться з Марами і вірить, ніби можна подружитися з морськими конячками… Бідака!»

Вона раптом пригадала ядучих мурашок і довго від щирого серця сміялася з тієї згадки.

Розділ п’ятий

Туман

Мама, властиво, не сказала нічого поганого, в усякому разі нічого такого, що могло би образити Тата, та все ж Тато образився. Хоча він навіть не зміг би точно пригадати, що саме Мама сказала. Щось про те, що родина більше не потребує риби.

Спершу Мумі-мама висловила недостатнє захоплення щукою. Вони не мали ваги, але й так було видно, що важить рибина понад три кілограми, ну, щонайменше два… Коли, намагаючись прогодувати родину, з нехіттю витягуєш з води одного за одним окунів, то щука — справжня подія. А тут ще й оте, що риби, мовляв, досить…

Мумі-мама звично сиділа біля вікна й малювала. Вона вже розмалювала квітами всеньке підвіконня, і раптом у неї вихопилося, що вона не знає, куди порозпихати рибу, яку без упину ловить Тато. Чи, може, то йшлося про банки для засолення риби, яких уже не залишилося ані одної. А можливо, й про вівсяну кашу, якою вже час поласувати задля різноманітності. Одним словом, про щось таке…

Мумі-тато повісив спінінга на стіну і вийшов прогулятися. Він брів навколо острова самою межею прибою, але мис Рибака обминув стороною.

То був хмарний, безгомінний день. Віяв східний вітер, поверхня моря ледь помітно надималася, перекочуючи довгі хвилі. Море було достоту таке ж сіре, як небо, і здавалося гладеньким, наче шовк. Над самою водою пролетіли, дуже кваплячись, заклопотані власними справами гаги. А тоді знову все завмерло. Мумі-тато чалапав однією ногою у воді, іншою — берегом, капелюх наглядача маяка зсунувся йому на носа. «Ось якби здійнявся порядний шторм… Могутній! Можна було б пометушитися, рятуючи домашній скарб та родину від загибелі. Можна було б піднятися на вежу, щоб визначити силу вітру… а потім зійти вниз і сказати: «Вітер помірний. Жодних підстав для хвилювання…»

Маленька Мю ловила рибку-колючку в калюжці з морською водою.

— Чому не рибалите? — поцікавилася вона.

— Покинув риболовлю, — відповів Мумі-тато.

— Напевно, раді з цього, — зауважила Маленька Мю. — Ви ж не любите довго займатися однією справою…

— Твоя правда! — аж скрикнув здивовано Тато. — Мені й справді стало неймовірно нудно! Як я сам цього не помітив…

Він подався до урвища й примостився у скельному закапелку, де любив усамітнюватися наглядач маяка, щоб подумати. «Треба зайнятися чимось іншим, знайти собі нове заняття. Зробити щось нечуване!» — міркував Мумі-тато.

Але Тато сам не знав, чого йому хотілося. Він був розгублений і почувався цілком вибитим з життєвої колії. Такий стан був у Мумі-тата колись давно, коли донька Капарулі висмикнула килимок у нього з-під лап. А ще подібно почуваєшся, гепнувшись повз стільця. Ой, ні, зовсім не те. Такий стан буває тоді, коли відчуваєш себе одуреним.

Доки Мумі-тато сидів, дивлячись на сіре шовковисте море, яке не мало жодного наміру штормити, відчуття ошуканості ставало дедалі сильнішим. «Зажди-но лишень, — пробурмотів він сам до себе. — Я знайду, як з тобою поквитатися…»

Чи мав він на увазі море, острів, а чи Чорне Око, Тато й сам не знав. Можливо, його погроза стосувалася наглядача маяка або й самого маяка. У кожному разі, Мумі-тато був налаштований дуже грізно. Він труснув своєю збаламученою від думок головою й подався до Чорного Ока. Там він сидів у глибокій задумі над озером, затуливши мордочку лапами. Інколи хвилі прибою перехльостували через поріг, що відмежовував озеро від моря, і тоді блискуче водне дзеркало вкривалося брижами.

«Шторми сотні літ вирували навколо цього острова, — думав Мумі-тато. — Хвилями наносило сюди поплавків, шматочків кори та скіпок, а потім знову відносило в море. Завжди однаково… Доки одного чудового дня… — Тато враз підвів голову — грандіозна, дивовижна думка промайнула в його голові. — А що, як одного чудового дня щось важке прокотилося морським дном, закотилося в Чорне Око, поринуло на дно і зосталося там на віки вічні?»

Мумі-тато зірвався на рівні лапи. Скриня зі скарбами? Ящик контрабандного віскі? Скелет морського пірата? Та що завгодно! Усе озеро може повнитися найнеймовірнішими речами!

Мумі-тато шалено втішився. Враз у ньому все заворушилося, все, що дрімало досі, прокинулося, зашкребло й залоскотало. Здавалося, ніби в Татовому животі випросталися сталеві пружини й привели його в рух. Він сторчголов кинувся додому, одним махом перелетів угору сходами, шарпнув двері й зарепетував:

— Послухай! Я маю ідею!

— Що ти кажеш! — вигукнула радісно Мумі-мама від кухонної плити. — Велику?

— Велику! — відповів Мумі-тато. — Велетенську! Сідай сюди, я тобі зараз розповім!

Мама сіла на одну з порожніх скринь, а Тато заходився розповідати про свої міркування. Коли він закінчив розповідь, Мумі-мама сказала:

— Неймовірно! До такого тільки ти міг додуматися! Там можна знайти все, що захочеш…

— Так воно і є, — погодився Мумі-тато. — Абсолютно вірно — все, що захочеш…

Вони переглянулися і засміялися.

— Коли розпочнемо пошуки? — поцікавилася Мама.

— Негайно, ясна річ! — скрикнув Мумі-тато. — Слід ретельно прозондувати дно. Та спочатку я виміряю лотом глибину. Треба спробувати перенести до озера човна. Ти ж розумієш, якщо я тягнутиму всі знахідки з дна вздовж скельної стіни, вантаж може урватися і знову затонути. До того ж, важливо дістатися середини озера — там, без сумніву, лежать найцікавіші речі.

— Можна тобі допомогти? — запитала Мумі-мама.

— Ні-ні, в жодному разі, — заперечив Мумі-тато. — Це моя робота. А тепер треба пошукати мотузку для лота…

Мумі-тато поліз залізною драбиною на башту і подряпався далі на горище, навіть оком не кинувши на ліхтар маяка. За якийсь час він повернувся з мотузкою.

— У тебе знайдеться щось придатне для лота? — запитав він у Мами.

Мумі-мама притьмом кинулася до кухонної плити й подала Татові праску.

— Дякую, — і Тато миттю зник за дверима.

Мама чула, як він перестрибує через дві сходинки, спускаючись униз крученими сходами, а потім знову все стихло. Мумі-мама сіла біля столу й засміялася.

— Чудово! — мовила вона сама до себе. — Як чудово, хай йому Мара!

Мама вмить озирнулася, але ж, звичайно, нікого поруч не було, хто б міг підслухати, що Мама так бридко лається.

Мумі-троль лежав на своїй галявинці, а над ним шелестіли листям берізки. Вони вже почали жовтіти, і від того ставали ще гарнішими.

Тепер його домівка мала три потайні тунелі: головний вхід, чорний вихід та запасний на випадок втечі. Він ущільнив зелені стіни дому, терпляче посплітавши віття дерев. Тепер галявинка була його власністю, бо він сам її створив.

Мумі-троль більше не згадував про ядучих мурах, які десь під його пухким тільцем поволі ставали землею. Запах нафти вивітрило вітрами, а там, де вона залила квіти, з часом виростуть нові. Він вірив, що довкола у заростях живуть тисячі щасливих ядучих мурах, які ласують його цукром. Усе було так, як і мало бути.

Мумі-троль не забував і про морських конячок. Щось із ним відбулося, він став зовсім іншим тролем, ніж досі, у нього з’явилися нові думки, і він полюбив самотність. Тепер Мумі-троль часто грався подумки, це було набагато цікавіше. Він мріяв про свої забави з морськими конячками — то були мрії, осяяні місячним сяйвом, які ставали ще милішими, бо за ними чаїлася пітьма Мари. Вона увесь час була десь присутньою, це правда. Вона вила ночами. Але це було йому байдуже. Так йому здавалося…

Мумі-троль збирав подарунки для морських конячок: гарні камінці, скельця, які море, відшліфувавши, обернуло на коштовності, кілька маленьких блискучих мідних важків, знайдених у комоді наглядача маяка.

Він уявляв собі, що скаже морська лошичка, побачивши дарунки, вифантазовував мудрі поетичні оди.

Мумі-троль чекав, коли настане молодий місяць.

Мумі-мама уже давно порозкладала все привезене з дому на свої місця. Вона майже не прибирала, бо так далеко на морських просторах навіть натяку не було на пилюку, а з самого прибирання не варто робити культу. Що стосується приготування їжі, то воно теж багато часу не забирає, якщо цьому не надавати надто великої ваги. Дні тягнулися довго і нудно.

Складати складанку Мамі не хотілося, бо це нагадувало їй про її самотність.

Та одного дня Мумі-мама почала збирати дрова. Вона підбирала кожнісіньку знайдену скіпочку, ретельно прочісувала пустельні пляжі острова, збираючи все, що викинуло море, і поступово наскладала велику купу хмизу та дощаних уламків. Мамі було приємно, що водночас вона чепурить острів. Вона уявляла собі, що цей острів — садок, який потрібно доглядати і приводити до ладу.

Мумі-мама позносила дрова до затишного місця з підвітряного боку гори, на якій стояв маяк, змайструвала там підмостя для розпилювання дров. Підмостя вийшло трохи скособоченим, але на ньому можна було розпилювати дрова, якщо опертися лапою з правого боку.

Надворі було тепло і сутінно, Мумі-мама розпилювала дрова, відмірюючи цурпалки однакової довжини і складаючи їх стосами півколом навколо себе. Стіна дров ставала щораз вищою, зрештою, Мама опинилася немов у маленькій хованці, що давало їй відчуття надійного затишку. Сухі скіпки вона склала під кухонною плитою, а гарні полінця не наважувалася порубати. До того ж, вона не надто вміло орудувала сокирою.

На схилі біля дровітні росла маленька горобина, яку Мумі-мама полюбила. Зараз вона красувалася, густо всіяна червоними ягідками, аж самого деревця не видко було з-за ягід. Найгарніші цурпалки Мумі-мама примостила під горобиною. Вона добре зналася на деревині, знала, що таке дуб, рожеве, базальтове чи червоне дерево, яка на вигляд орегонська сосна. Усі вони пахли по-різному, відрізнялися на дотик і потрапили їй до лап після довгої мандрівки морем.

— Рожеве і палісандрове дерево, — з глибокою насолодою пробурмотіла Мама і заходилася пиляти далі.

Інші члени родини звикли до Мумі-мами з пилкою у лапах, якої вже й майже видно не було з-поза стосу дров. Спершу Мумі-тато обурився і навіть хотів забрати у неї схил, який вона прилаштувала для дровітні, але Мама розсердилася:

— Це моє! Я теж хочу чимось бавитися! Урешті-решт стоси дров виросли так високо, що над ними виднілися тільки Мамині вуха. Але вона невтомно працювала і щоранку обходила острів, зносячи до дровітні нові уламки дошок, котрі викинуло море.

Того сірого, абсолютно безгомінного ранку Мумі-мама знайшла на піщаному пляжі мушлю. То була велика закручена мушля, рожева всередині, світло— брунатна з темними плямками зовні.

Мама невимовно зраділа і здивувалася, бо ж мушля лежала незамулена на піску, а вже тиждень не було припливу. А трохи віддалік знайшла ще одну, білу, з тих, якими прикрашають рабатки у садках. Одним словом, раптом виявилося, що весь берег всіяний мушлями й черепашками, великими й маленькими, та найдивніше те, що на одній із них червоними літерами було виведено: «На згадку про Західне узбережжя».

Мумі-мама ще більше здивувалася. Вона позбирала всі мушлі в поділ фартушка, а потім подалася до Тата, якийпротралював дно Чорного Ока, щоб показати йому свою знахідку.

Він сидів, перехилившись через борт човна. Згори і Мумі-тато, і човен з опущеними у воду веслами здавалися зовсім крихітними.

— Ходи сюди, я щось тобі покажу! — гукнула Мама.

Тато підігнав човна до мису.

— Поглянь, справжні мушлі! — тішилася Мама. — Вони лежали на піску, а ще вчора їх там не було.

— Дуже дивно, — зауважив Мумі-тато, вибиваючи люльку об камінь. — Це одна із загадок моря. Інколи мені аж дух перехоплює, коли я думаю про таємничі шляхи моря. Кажеш, мушлі лежали на піску, а вчора їх не було? Це означає, що море може піднятися на цілий метр лише за кілька годин, а потім знову відкотитися. Хоча у нас і не буває таких припливів і відпливів, як ото розповідають про тропічні моря. Дуже-дуже цікаво. Що ж стосується напису, то цей факт відкриває такі можливості, про які ми й не підозрюємо, — Тато серйозно глянув на Маму, а тоді додав: — Розумієш, тут треба добре поміркувати, я навіть, можливо, напишу дисертацію… про все, що пов’язане з морем, справжнім великим морем. Я мушу збагнути море. Причали, дороги, рибалка — все це для дрібноти, яка не переймається глобальними проблемами. Глобальними проблемами… — повторив Тато урочистим голосом, фраза мала дуже гарне звучання. — А ідея написання дисертації виникла у мене завдяки ось цьому Чорному Окові.

— Тут глибоко? — запитала Мумі-мама, вона ніяк не могла отямитись від зачудування.

— Неймовірно, — відповів Тато. — Лот ледь сягає дна. Сьогодні я підняв на поверхню бляшанку, а це підтверджує мої теорії.

Мумі-мама кивнула. За мить вона знову озвалася:

— Піду я, мабуть, у садок, пообкладаю рабатки черепашками.

Мумі-тато не відповів, бо думки його були далеко — він розмірковував над глобальними проблемами.

Десь приблизно у той самий час Мумі-троль спалював у кухонній плиті облуплену скриньку. Тепер, коли він пообдирав мушлі й черепашки, уже не було сенсу її зберігати. Мумі-троль знайшов скриньку у найдальшому закутку нижньої шухляди комода, до якого Мама уникала зазирати, вважаючи недоторканною власністю наглядача маяка.

Бляшанка була іржавою та дірявою, і нічого цікавішого за скипидар чи бензин у ній, мабуть, не зберігали. Однак вона була доказом. Чорне Око відігравало для моря роль сховку, його потаємної скрині. Мумі-тато з непохитною впевненістю вважав, що усе лежить на дні та чекає на нього. УСЕ — це усе, що завгодно. Він вірив: досить йому підняти на поверхню скарби — і він збагне море, все стане на свої місця. І він сам — також. Таке у нього було відчуття.

Тому він вперто зондував дно та міряв глибину посередині озера, в тому місці, яке він називав бездонним. «Бездонне», — шепотів він сам до себе, відчуваючи, як магія цього слова лоскоче йому нерви.

Здебільшого лот зависав на різній глибині, але це ставалося через те, що мотузці бракувало довжини, хоч як би її Тато не доточував. Дно човна було завалене обчухраним мотуззям, білизняними шворками, швартовими та якірними тросами — всім, що потрапляло Татові під лапи (хоча ті мотузки призначалися, звісно, для іншого, але така вже доля мотузок…).

Мумі-тато розвинув теорію про бездонну діру в озері, яка веде до центру землі, а Чорне Око — це кратер згаслого вулкану. Зрештою, він почав записувати свої міркування у старому зошиті з цератовою обкладинкою, знайденому на горищі. Кілька сторінок зошита були списані нотатками наглядача маяка — дрібними словами з великими проміжками. Здавалося, ніби папером проповз павучок.

«Хвиля самотня, місяць увійшов у сьому фазу, — читав Мумі-тато. — Сатурн зустрічається з Марсом.» Видно, у наглядача маяка все ж таки бували на острові гості? Відвідини, напевно, підтримували його на дусі. Решта записів були всуціль цифрами. Тато їх не розумів. Він перевернув зошит і почав писати з іншого боку.

Здебільшого він малював карти Чорного Ока — вид згори і в розрізі — і поринав у заплутані пояснення перспектив чи розрахунки.

Мумі-тато тепер щораз менше розповідав про свої дослідження. З часом він перестав тралити дно, сидів натомість у схованці наглядача маяка над урвищем і розмірковував. Інколи щось писав у зошиті в цератовій обкладинці — про озеро Чорне Око або про море.

Скажімо, міг записати таке: «Морські течії — дивне і загадкове явище, якому приділялася недостатня увага» або «Рух хвиль завжди викликає наше захоплення…» Потім клав зошит на коліна і цілком віддавався спостереженням.

Туман закрався на острів. Він наповз із моря, ніхто й не помітив, коли. Раптом усе заволокло блідою сіризною, кам’яна призьба наглядачевого сховку самотньо пливла у м’якій, наче вовняній, порожнечі.

Татові було до вподоби ховатися в тумані. Він задрімав. Зненацька у нього над вухом заячала чайка, і він скинувся зі сну; виліз зі своєї схованки та подався знову бродити островом, а в його голові безпомічно борсалися думки про течії та вітри, про походження штормів та дощу, про глибокі морські западини, в яких немає дна.

Мама бачила, як Тато брів із замислено похиленою на живіт головою, то виринаючи з туману, то поринаючи у нього знову.

«Він збирає матеріал, — думала вона собі. — Так він казав. Мабуть, уже всього зошита списав ним. Як то буде гарно, коли він нарешті той матеріал назбирає!»

Мама відрахувала п’ять смугастих карамельок — заохочення до праці — і поклала їх на тарільчик, а потім віднесла тарільчик до татового сховку над урвищем.

Мумі-троль лежав у кущиках вороніки, схилившись над Маминим глеком з питною водою. Він занурював кінську підківку в прозору брунатну воду і спостерігав, як срібло перемінювалося на золото. Вороніка та китички трави віддзеркалювалися у глечику — крихітний ландшафт, перевернутий догори цапки. Гілочки гарно й виразно вимальовувалися на тлі туману, видно було щонайменшу комашку, яка мандрувала по стеблині.

Потреба виговоритися про морську лошичку дедалі дужчала. Хоча би описати, яка вона на вигляд… Чи просто порозмовляти на тему морських конячок.

Он по травинці повзуть дві кузьки. Мумі-троль збурив воду в глечику, і мініатюрний ландшафт зник. Він підвівся і почалапав до ялинника. Від узлісся углиб вела вузенька стежка, протоптана у моху, очевидно, там мешкала Маленька Мю. У гущавині щось зашелестіло — вона була вдома.

Мумі-троль зробив крок, небезпечне бажання довіритися комусь застрягло грудкою йому в горлі. Він присів і поповз попід ялиновим віттям. Мю сиділа у хащі, згорнувшись клубочком.

— О, бачу, ти вдома, — ляпнув трохи по-дурному Мумі-троль. Він сів у мох, утупившись в неї поглядом.

— Що ти маєш в лапі? Мю.

— Нічого, — відповів Мумі-троль, втративши нагоду першим розпочати розмову. — Просто я проходив неподалік…

— Ха! — пирхнула Мю.

Він відводив убік очі, намагаючись уникнути її пронизливого насмішкуватого погляду. Он на гіллячці висить її дощовик. Он там — горнятко з чорносливом та родзинками. Пляшка з морсом…

Мумі-троль зірвався на лапи й нахилився. У гущавині, під гіллястими ялинками земля була усіяна блискучою брунатною глицею, і там, наскільки можна було розгледіти у сизому тумані, стояли рядками малесенькі хрести. Вони були зроблені з дерев’яних скіпок, перев’язаних нитями.

— Що ти зробила?! — скрикнув Мумі-троль.

— Може, гадаєш, що я поховала тут своїх ворогів, га? — запитала неймовірно потішена Мю. — Це могилки птахів. Хтось поховав тут купу птаства.

— А ти звідки знаєш? — здивувався Мумі-троль.

— Перевірила… Маленькі білі скелети, як той, що ми знайшли у день приїзду під маяком. Помста Забутих Кісток, пригадуєш…

— Це справа рук наглядача маяка, — озвався після довгої мовчанки Мумі-троль.

Маленька Мю закивала головою, аж застрибав вузлик волосся у неї на потилиці.

— Вони летіли на світло маяка, — вів поволі Мумі-троль. — Птахи часто так роблять. І розбивалися на смерть…

— Наглядач, мабуть, кожного ранку підбирав їхні тільця і з кожним днем ставав щораз смутнішим. А одного чудового дня замкнув маяк і подався геть…

— Але ж це жахливо! — не стримався Мумі-троль.

— То було так давно, — відказала, позіхаючи, Маленька Мю. — А тепер маяк погас…

Мумі-троль журно глянув на неї.

— Не можна жаліти геть усіх, — буркнула Маленька Мю. — А тепер забирайся! Мені треба трохи зайнятися плетивом…

Вибравшись із чагарів, Мумі-троль розтулив лапу й поглянув на срібну підківку. Він нічого не сказав! Зберіг таємницю про морську лошичку.

Ночі були безмісячні, штормового ліхтаря не засвічували. Та Мумі-троль все одно ходив на піщаний пляж, бо не міг інакше, і завжди брав із собою срібну підківку та подарунки для морських коників.

За час нічних прогулянок очі Мумі-троля звикли до темряви, тож він одразу побачив лошичку, коли та виринула з туману, схожа на неземну істоту з казки. Затамувавши подих, він поклав підківку на пісок.

Темна постать, вигнувши шию і ніби пританцьовуючи, підійшла дрібними крочками ближче. Розсіяно, як це властиво жінкам, вона вступила у підківку, наче в черевичок, і завмерла, відвернувшись від Мумі-троля, — чекала доки срібна підківка приросте до копитця.

— Тобі пасує гривка, — тихенько промовив Мумі-троль. — Я маю товаришку з гривкою. Може, колись вона провідає мене тут… У мене багато друзів, які тобі сподобаються.

Маленька лошичка мовчала, не виказуючи жодного зацікавлення.

Але Мумі-троль не втрачав надії.

— Острови уночі такі гарні! Це Татів острів, але я не знаю, чи ми житимемо тут усе життя. Інколи мені здається, що острів нас не любить, але, може, це мине. Головне, що острів починає відчувати симпатію до Тата…

Але лошичка навіть не слухала. Її не цікавила його родина.

Тоді Мумі-троль висипав на пісок подарунки. Морська лошичка підійшла ближче, понюхала їх, та все ж не озвалася ні словом.

Нарешті він знайшов необхідні слова:

— Ти чудово танцюєш!

— Справді? — озвалася лошичка. — Ти мене чекав? Чекав?

— О, як я тебе чекав! — скрикнув Мумі-троль. — То було нестерпне чекання, я хвилювався за тебе, коли здіймався вітер… Я прагнув порятувати тебе від жахливих небезпек! Я маю власну домівку, і там висить твій портрет. Там ніколи не висітиме нічого іншого, окрім нього…

Морська лошичка уважно слухала.

— Ти найгарніша у світі! — вів далі Мумі-троль, та цієї миті завила Мара.

Вона сиділа десь у тумані і вила за світлом своєї ліхтарні.

Маленька лошичка сахнулася убік і зникла з очей у морі. Залишився тільки її сміх, ніби розсипалася низанка перлів.

Мара рішуче виплила з туману і попрямувала просто до Мумі-троля. Мумі-троль кинувся навтьоки. Однак цієї ночі Мара не спинилася на березі, вона брела за ним через увесь острів, вересовою лукою аж до підніжжя маякової гори. Мумі-троль бачив, як вона, схожа на велику сіру ляпку, дотрюхикала до підніжжя і, згорнувшись клубком, налаштувалася чекати.

Мумі-троль хряснув за собою дверима, вихопився нагору сходами, а в животі у нього аж пекло вогнем від страху — ось воно й сталося, Мара на острові!

Мама й Тато не прокинулися, у кімнаті панували тиша й спокій. Але крізь відчинене вікно досередини вповзала марудна тривога — острів спав неспокійно, крутився й бурмотів уві сні. Мумі-троль чув, як шарудять перелякані осики, враз розкричалися чайки.

— Не можеш заснути? — озвалася Мумі-мама.

Мумі-троль зачинив вікно.

— Я прокинувся, — мовив він, заповзаючи в своє ліжечко. Ніс у нього аж стерпнув від холоду.

— Похолодніло… — сказала Мама. — Як добре, що я наготувала багато дров… Мерзнеш?

— Ні, — відказав Мумі-троль.

Там, під маяком, сиділа Мара і мерзла. Вона так страшенно мерзла, що земля під нею вкривалася кригою… Ось знову найшло… Воно наповзало на нього, і годі його було струсити. Надто легко уявити собі істоту, яка ніколи не може зігрітися, яку ніхто не любить і яка нищить усе, чого лиш торкається. Це несправедливо! Чому саме йому суджено панькатися з цієї Марою, не комусь іншому! Її ж неможливо зігріти!

— Тебе щось засмучує? — знову озвалася Мама.

— Ні.

— Завтра знову буде новий довгий день, — втішала малого Мама. — Новий і неповторний від початку й до кінця. Приємно думати про це…

За якийсь час Мумі-троль відчув, що Мама заснула. Він квапно вимів з голови всі думки і почав бавитися у свою нічну гру. Якусь мить він вагався, що вибрати: Пригоди чи Акцію Порятунку. Зрештою, вибрав гру з порятунком, зараз вона видавалася актуальнішою. Він заплющив очі й очистив голову від зайвого, натомість викликав в уяві шторм.

О, на пустельному скелястому узбережжі, що дуже нагадувало берег острова, шаленіла Буря. Хтось бігав берегом, заламуючи лапи, бо у морі хтось зазнав Біди. Ніхто не наважувався кинутись на порятунок, та це було й неможливо — човни умить розбилися б на тріски.

Цього разу Мумі-троль рятував не Маму, а морську лошичку. То була крихітна Лошичка зі Срібного Підківкою, яка розпачливо билася у морі. Може, з морським змієм? Ні-ні. Достатньо й самого шторму…

Угорі нависало жовте небо, Штормове небо. І ось, ось він сам виходить на берег, Відважно кидається до одного з човнів… усі кричать, намагаються його спинити, мовляв, йому це не під силу, море Поглине його! Він відштовхує їх від себе, спускає на воду човна, веслує, веслує, навколо нього стримлять з води гострі скелі, немов Чорні Зуби… але він неймовірно Сміливий. Позаду, на березі, гукає Маленька Мю: «Щойно тепер я збагнула, який він Мужній! Як я каюся за свої вчинки, та вже надто пізно!» Нюхмумрик судомно закусує чубук своєї люльки: «Старий Друже… Прощавай!» Але він далі Бореться з хвилями, підпливає до морської лошички, яка ось-ось піде на дно, піднімає її в човен, вона лежить на днищі непритомна, огорнена мокрою Золотистою Гривою. Він щасливо добирається з нею до суходолу, пристає до пустельного пляжу, далеко від усіх, і виносить її на берег. Вона шепоче: «Який ти Відважний! Ти Ризикував своїм Життям задля мене!» Він розсіяно усміхається і каже: «Я покину тебе тут. Моя доля — Самотність. Прощавай!» Морська лошичка дивиться йому вслід, розгублена і Вражена. «Але ж…» — каже вона. А він, Мумі-троль, махає їй мимохідь лапою і йде, Самотній, простує через скелясті гори назустріч Штормові, його постать маліє і врешті зникає з овиду… Усі на березі чудуються і кажуть одне одному…

На цьому місці Мумі-троль заснув. Він щасливо зітхнув і поринув у сон, згорнувшись клубочком під теплою червоною ковдрою.

— А де ж настінний календар? — запитав Мумі-тато. — Я мушу зробити на ньому позначку. Це дуже важливо.

— Навіщо? — поцікавилася Маленька Мю, залазячи досередини через вікно.

— Повинні ж ми знати, який сьогодні день, — пояснив Тато. — Настінного годинника ми з собою не взяли, що вже само по собі дуже зле. Але не знати, що сьогодні за день, неділя чи середа, просто неприпустимо. Ніхто так не живе.

Маленька Мю вдихнула носом повітря і видмухнула його через зуби у досить зухвалий спосіб, що мало би означати: «Ніколи-не-чула-нічого-безглуздішого-за— все-своє-життя!»

Мумі-тато здогадався, що вона мала на увазі і вже наготувався розсердитись, коли втрутився Мумі-троль:

— Я його ненадовго позичив.

— Є певні речі, які надзвичайно важливі на пустельному острові, — суворо зауважив Тато. — Скажімо, спостереження. Необхідно вести своєрідний судновий журнал і все в ньому записувати, усі спостереження. Ніколи не можна покладатися на випадок! Тож, будь ласка, негайно повісь календар на місце!

— Добре, добре, добре, — невдоволено пробурчав Мумі-троль.

Він поспіхом випив каву і потупотів униз крученими сходами у прохолоду осіннього ранку. Туман ще не розвіявся. Маяк губився у сизій імлі, схожий на велетенський стовп, ліхтарної вежі не було видно. Угорі лише вигойдувався та хвилювався туман, а всередині маяка сиділа родина мумі-тролів і нічого не могла збагнути. Мумі-троль був злий і сонний, його нітрохи не цікавила Мара, морські конячки чи навіть батьки. Цієї миті…

Біля підніжжя маякової гори він трохи прийшов до тями. Ага, можна було сподіватися. Саме так і не інакше… З усіх можливих місць на острові Мара обрала собі для посиденьок Мамин садок. Цікаво, скільки часу вона там просиділа. Сподіваюся, не понад годину. Однак троянда зовсім почорніла. На якусь мить сумління Мумі-троля ожило і навіть ляснуло хвостом, та ненадовго, до малого знову повернулась злість і сонливість. Оці вже тати! Настінні календарі! Позначки на полях їм, бачте, треба робити! Звідки старому тролеві знати, що портрет Морської лошички — це образ справжньої, істинної Краси!

Мумі-троль доповз до галявинки в ялиннику і зняв з гілки календар. Від вологого туману він покоробився. Мумі-троль відкинув убік обрамлення із зів’ялих квітів і якийсь час мовчки сидів, утупившись поперед себе відсутнім поглядом. У його голові метушилися якісь невиразні, недодумані думки.

Раптом на Мумі-троля ніби найшло просвітління: «Я переберуся сюди! Хай собі живуть у своєму старому маяку з жахливими сходами і рахують дні!»

То була бунтівна думка — нова, небезпечна, спокуслива. Вона змінила все, окреслила велике самітне коло довкруж нього — територію смутку та незнаних можливостей.

Ніжки у Мумі-троля задубіли від холоду, коли він повернувся додому. Він поставив календар на комод, Тато відразу підійшов і намалював хрестик у верхньому його кутку.

Мумі-троль набрався відваги і випалив:

— Я хочу пожити трохи сам десь на острові.

— На острові? — неуважно перепитала Мумі-мама. Вона сиділа під вікном, що виходило на північ, і малювала витку ліану з квіткою. Вона їй дуже гарно вдавалася. — Можеш, як завжди, взяти спальний мішок.

Мама малювала жимолость, з ніжними, витонченими листочками. Вона сподівалася, що не забула, яка на вигляд ця рослина. Жимолость не може рости біля моря, їй потрібні тепло і затишок.

— Мамо! — мумі-тролеві пересохло у горлі. — Цього разу не так, як завжди…

Але Мама його не слухала, щось підбадьорливо мугикнула й далі малювала.

Тато рахував свої хрестики. Він був не цілком певний щодо п’ятниці. Поставив два хрестики навпроти того дня, мабуть, тому, що забув позначити четвер. Щось його тоді від во лік ло, і ось тепер Тато сумнівався. Що він робив того дня? Усі дні в нього переплуталися, тягнулися суцільною вервечкою по колу, немов кружляння довкола острова, коли йдеш-йдеш берегом і ніколи нікуди не приходиш.

— Гаразд, — сказав Мумі-троль. — Я візьму спальний мішок і штормовий ліхтар.

Повз вікно котилися клуби туману, здавалося, ніби вони відносили зі собою і їхню кімнату.

— Мені потрібно трохи блакитної фарби, — мовила сама до себе Мама.

Вона дозволила своїй жимолості вив’юнитися через вікно на білу стіну, де вона зухвало розцвіла великою, старанно вимальованою квіткою.

Розділ шостий

Щербатий місяць

Однієї ночі перед самим світанком Мумі-мама прокинулася від тиші, яка запала навколо маяка. Вітер раптом стих, як це буває, коли він міняє свій напрямок.

Вона довго лежала, прислухаючись.

Ген далеко у пітьмі над морем поволі зароджувався новий вітер. Мама чула його наближення, він наче йшов по воді — жодного плюскоту хвиль, лише шарудіння вітру. Вітер набирав сили, ось він уже досяг острова. Відчинене вікно гойднулося на своїх гачках.

Мама відчула себе зовсім маленькою. Вона заховалася носом у подушку й намагалася думати про щось приємне, скажімо, про яблуньку. Але марно, перед очима було лише море з грізними вітрами; море, яке здіймалося й поглинало острів, досить було погасити світло; всюдисуще море, що підкоряло собі і берег, і весь острів, і домівку на ньому. Мамі здавалося, що увесь світ — то блискуча нестримна вода, яка поволі й невблаганно зносить у море кімнату, де вона спить.

Ось якби острів раптом зірвався з припони, і одного ранку його б несподівано прибило додому, до рідного берега, він би хлюпався у хвилях, б’ючись боком до пристані… Або ж якби його понесло у відкрите море, і він би плавав багато літ, аж доки перехлюпнувся через край світу, ніби кавове горня через край ковзкої таці…

«Маленькій Мю таке б сподобалося, — подумала Мумі-мама й тихенько захихотіла. — Цікаво, де вона ночує? І Мумі-троль… Шкода, що мамам не можна ночувати поза хатою, коли їм цього захочеться. Хоча саме мамам це іноді конче необхідно».

Мумі-мама, як завжди, послала подумки своєму синочкові ніжне благословення. Мумі-тролеві теж не спалося на галявинці в ялиннику, він відчув мамине послання й радісно помахав вушком у відповідь.

Ніч була безмісячна і дуже темна.

Ніхто надто не переймався тим, що Мумі-троль пішов з дому, і він сам не знав, що відчував з цього приводу — полегкість чи розчарування.

Щовечора після чаювання Мумі-мама запалювала на столі дві свічки й давала йому з собою штормовий ліхтар. Мумі-тато звично застерігав: «Тільки ж не нароби пожежі! Не забувай погасити ліхтар, перш ніж заснути!»

Завжди одне й те ж. Вони нічогісінько не збагнули.

Мумі-троль прислухався до нового вітру, думаючи: «Місяць щербатіє. Морська лошичка з’явиться ще нескоро».

Напевно, він таки більше відчував полегкість, ніж розчарування. Ніхто не заважав йому уявляти лошичку й вифантазовувати гарні розмови з нею. І сердитися на Мару вже не було потреби. Хай собі дивиться на ліхтар донесхочу. Мумі-троль переконував сам себе, що сходив ночами на берег з ліхтарем винятково з практичних міркувань: щоб перешкодити Марі підкрастися до маяка й поморозити мамині троянди, уберегти родину від Мари і від її виття. Ото й усе.

Щоночі Мумі-троль ставив штормовий ліхтар у пісок і чекав, позіхаючи, доки Мара надивиться вдосталь на світло.

Вона влаштовувала собі справжній ритуал. Подивившись якийсь час на ліхтар, Мара починала співати.

Принаймні вона так вважала. Мара була переконана, що пронизливе жалібне виття, яке проникало повсюди і, здавалося, дзижчало навіть у голові та в животі, й було співом. Водночас вона повільно й важко розгойдувалася вперед і назад та лопотіла своїми спідницями, схожими на сухі зім’яті крила летючих мишей. Мара танцювала!

Не залишалося жодного сумніву — Мара насолоджувалася співом і танцем. Дещо смішний ритуал став дуже важливим для Мумі-троля. Він вирішив і собі дотримуватися його, а острів хай собі робить, що йому заманеться.

Острів тим часом щораз більше тривожився. Дерева тріпотіли й шепотілися, тремтіння прокочувалося довгою хвилею заростями вороніки, дикий овес шурхотів й хилився долі, немов намагаючись висмикнути коріння з землі й повіятися світ за очі. Саме тієї ночі Мумі-троль побачив щось таке, що налякало його.

То був пісок. Він рухався. Мумі-троль виразно побачив, як пісок заструменів з-під Мари. Він злякано струменів мерехтливими цівками, утікаючи від її великих лап, які, витанцьовуючи, затоптували землю у крижаний панцир.

Мумі-троль, не гаючись, вхопив штормовий ліхтар і сторчголов кинувся аварійним ходом до свого сховку в ялинові хащі. Там він пірнув у спальний мішок, затягнув замок-блискавку й спробував заснути. Та як не намагався він міцно заплющитися, перед очима все одно струменів пісок, утікаючи в море.

Наступного дня Мумі-мама викопала з твердого піщаного ґрунту чотири кущі шипшини. Кущики з небаченою впертістю, яка навіть трохи лякала, чіплялися корінням за камені й стелилися ниць скелями.

Мумі-мама вважала, що яскраво-червона шипшина дуже гарно дивиться на тлі сірих скель. Однак Мама, видно, не все врахувала, переносячи кущики до свого коричневого садочка. Висаджені рядком, вони мали дуже стривожений вигляд. Мама підсипала кожний кущик дрібкою землі, привезеної з дому, полила і трішки посиділа коло них, щоб їм не було дуже самотньо.

Саме тієї миті притупотів Мумі-тато з потемнілими від збудження очима і закричав ще здалеку:

— Чорне Око! Воно дихає! Поквапся, я тобі покажу!

Не чекаючи на Маму, він побіг назад. Мумі-мама, нічого не розуміючи, звелася на лапи й почимчикувала за ним услід.

Тато таки казав правду. Темна поверхня води поволі здіймалася і опускалася, здіймалася й опускалася, наче глибоко зітхаючи. Озеро дихало.

Маленька Мю притьмом скотилася з пагорба.

— Ага! — зраділа вона. — Нарешті щось відбувається! Острів ожив! Я давно цього сподівалася…

— Не базікай дурниць! — обурився Мумі-тато. — Острів не може бути живим. Ось море, то інша річ… — він замовк, затуливши рийку обома лапами.

— Що з тобою? — злякалася Мама.

— Не знаю, — відповів Тато. — Я ще не додумав думку до кінця… не встиг її упіймати…

Прихопивши зошит в цератовій обкладинці, він побрів з наморщеним чолом через гору.

Мумі-мама докірливо глянула на Чорне Око.

— Гадаю, — мовила вона, — що вже найвищий час для якоїсь порядної приємної виправи на природу. З перекускою.

І Мама подалася простісінько до маяка пакувати кошик. Запакувавши все необхідне для прогулянки, вона відчинила вікно й ударила в гонг. Мумі-мама стояла біля вікна, дивлячись, як уся родина на злам голови мчить до маяка. їй анітрохи не було соромно, хоч вона добре знала, що в гонг б’ють лише на випадок тривоги.

Ось Мумі-тато і Мумі-троль прибігли до маяка й стояли, задерши носи, схожі згори на великі груші. Мама, опершись лапами на підвіконня, визирнула надвір.

— Не хвилюйтеся! — гукнула вона бадьорим голосом. — Ніде не горить! Просто ми негайно вибираємося на пікнік!

— На пікнік? — зарепетував Тато. — Та як ти могла…

— На нас чигає небезпека! — крикнула Мама у відповідь. — Якщо ми негайно не виберемося на прогулянку, то усі збожеволіємо…

І родина влаштувала морську виправу. З величезною натугою вони витягнули «Пригоду» з Чорного Ока і, незважаючи на хмарну погоду та зустрічний вітер, попливли до найбільшого скелястого острівця на північному заході. Там родина сиділа, цокотячи зубами, на білих скелях, а Мумі-мама готувала каву на власноруч облаштованому між камінням вогнищі, як це робили у давнину по всьому світу. Усе зроблено належним чином: скатертина притиснута в чотирьох кутках камінцями, маслянка з покришкою, горнятка, строкаті купальні халати, схожі на велетенські квіти на скелях, і, звичайно, парасоля від сонця. Коли кава зготувалася, замжичив дощ.

Мумі-мама перебувала у дуже гарному гуморі, без угаву торохтіла про усілякі буденні речі, виймала з кошика смаколики, намащувала канапки. Уперше за весь час на острові вона взяла з собою свою торбинку.

Маленький острівець, на якому вони влаштували пікнік, був маленьким і зовсім голим, тут не росло жодної травинки, навіть водорості та принесені морем цурпалки зісковзували з гладкої поверхні. Це було таке собі сіре Ніщо, яке стриміло з води.

Доки родина сиділа, попиваючи каву, в усіх з’явилося відчуття, ніби все знову стало на свої місця. Вони розмовляли про все, що спадало їм на думку, лиш не про море та острів і навіть не про Мумі-долину.

Звідси, за сірою завісою дощу, їхній острів з могутнім маяком здавався якимось далеким та чужим, немов тінь.

Після кавування Мумі-мама помила горнятка у морі і знову спакувала кошик. Мумі-тато підійшов до самої води, принюхався до вітру.

— Гадаю, нам час повертатися додому, доки вітер не подужчав, — сказав він, як завжди після усіх їхніх виправ на природу.

Родина сіла в човна, Маленька Мю залізла на ніс. На зворотному шляху вітер підганяв їх у спину.

«Пригоду» витягнули на піщану відмілину. За час їхньої відсутності острів змінився. Вони це зразу відчули, не перекинувшись між собою й словом, хоча не знали достеменно, що ж саме змінилося. Зміна була пов’язана якимось чином з їхнім тимчасовим від’їздом та поверненням. Родина Мумі-тролів одразу ж подалася нагору, до маяка. Того вечора вони бавилися складанкою, а Мумі-тато прибив цвяшками біля кухонної плити невеличку полицю.

Та виправа на острівець була, мабуть, корисною для родини, однак Мама засумувала. Уночі їй наснилося, ніби вони родиною вибралися на прогулянку до острова гатіфнатів поблизу рідного узбережжя, по-літньому тихого й привітного, а прокинувшись вранці, Мама затужила.

Залишившись наодинці з собою після ранкового каву— вання, вона тихо сиділа за столом і розглядала намальований недавно пагін жимолості, що вихопився через підвіконня надвір. Фломастер майже виписався, а те, що залишилося, було потрібне Татові, щоб відзначати дні в календарі та для записів у зошиті з цератовою обкладинкою.

Раптом Мама рвучко підвелася й поквапилася на маякове горище. Звідти вона принесла три торбинки з фарбою для фарбування неводів — коричневою, блакитною та зел єною, бляшанку з фарбою для човнів, трохи спеціальної сажі та два старі пензлики. А потім Мумі-мама заходилася розмальовувати квітами стіни. Квіти виходили з-під її лап великими та розлогими, бо ж пензлики були широкими. Фарба миттю всмоктувалася вапном, малюнок від того ставав глибоким та аж наче прозорим. 0, яка то була краса! Малювати у сотню разів приємніше, аніж розпилювати дрова. Квітки одна за одною розцвітали на стінах — троянди, нагідки, братки, півонії… Маму аж налякало її вміння так гарно малювати. Унизу над підлогою вона намалювала зелену похилену вітром траву. Хотіла угорі, під стелею, намалювати ще й сонце, але не мала жовтої фарби, тож довелося від сонця відмовитися.

Коли родина зібралася до обіду, виявилося, що Мама ще й не розпалювала у печі. Вона стояла на скрині, малюючи маленьку брунатну бджілку з зеленими очками.

— Мамусю! — скрикнув Мумі-троль.

— Подобається? — вдоволено запитала Мумі-мама, обережно домальовуючи бджілці друге очко.

Пензель був надтоширокий, треба придумати, з чого зробити новий. У гіршому випадку можна буде перемалювати бджілку на птаха.

— Дуже схоже, — схвально мовив Мумі-тато. — Усі ці квіти я впізнаю. Он там троянда…

— Та ні, — ледь не образилася Мама. — Це — півонія! Оті червоні квіти, що росли перед сходами ґанку.

— Можна мені намалювати їжака! — заволала Маленька Мю.

Але Мумі-мама заперечно похитала головою.

— Ні, це моя картина. Але я можу намалювати для тебе їжака, якщо будеш слухняною.

За обідом всім було весело на душі.

— Позич мені трохи червоної фарби, — попросив Мумі-тато. — Хочу провести під маяком нижню ватерлінію, перш ніж почнеться приплив, щоб серйозно дослідити рівень підняття води. Ви ж розумієте, я хочу з’ясувати, чи море має певну систему, а чи поводиться, як йому заманеться… Це дуже важливо!

— Ти багато зібрав матеріалу? — поцікавилася Мумі-мама.

— Цілу купу. Але треба зібрати ще стільки ж, щоб розпочати працю над моєю дисертацією, — нахилившись над столом, Тато з несподіваною довірливістю мовив: — Я хочу довідатися, чи море дійсно підступне, чи змушене підкорятися…

— Кому? — здивувалася Мама, зробивши великі очі.

Але Тато пропустив її запитання повз вуха, зосередившись на тарілці з юшкою.

— Комусь… чомусь… певним законам, — видушив він врешті з себе.

Після обіду Тато схопив червону фарбу, якої йому мама налила до горнятка, й подався малювати ватерлінію під маяком.

Осиковий гай укрився багрянцем, галявинку жовтим килимом встелило березове листя, жовті й червоні листочки кружляли над морем, підхоплені південно-західним вітром.

Мумі-троль зафарбував штормового ліхтаря з трьох боків чорною сажею, як це роблять під час своїх злодійських виправ злочинці. Він обійшов маяка, що зорив за ним порожніми очницями вікон на вежі.

Знову настав вечір, і острів прокинувся. Мумі-троль відчув, як він заворушився, заячало над мисами морське птаство.

«Усе надаремно, — думав Мумі-троль. — Тато зрозумів би, якби знав… Але я не хочу бачити нинішньої ночі, як струменить пісок у море. Піду собі на східний мис…»

Мумі-троль вмостився на скелі й налаштувався чекати, обернувши ліхтаря незафарбованим боком убік моря. Темрява огорнула острів, але Мара не прийшла.

Лише Маленька Мю бачила його. І Мару теж. Однак Мара сиділа в очікуванні на піщаному пляжі.

Мю пересмикнула плечима і заповзла у своє кубельце з моху. Вона вже не раз бачила, як дехто через свою недоумкуватість розпачливо чекає на іншого не в тому місці і не в той час. Тут нічим не зарадиш, а може, так і повинно бути…

Ніч була хмарна. Мумі-троль чув, як над ним пролітають невидимі у пітьмі птахи. Позад нього в озерці заплюскотіло. Він обернувся. Око штормового ліхтаря висвітлило чорну смужку води, де плюскалися морські конячки. Вони плавали попід скелястим берегом, можливо, бували тут кожної ночі, а Мумі-троль про це й не здогадувався. Конячки форкали й хлюпалися, позираючи на нього з-під гривок. Мумі-троль переводив погляд з однієї конячки на другу: в обох були однакові очі, однакові квіти на спинах і навіть зухвалий вигин шиї нічим не відрізнявся. Мумі-тролеві було не під силу упізнати, яка ж із лошичок — його.

— Це ти? — запитав він.

Морські конячки підпливли ближче, стали на кам’яній приступці, тепер вода сягала їм до колін.

— Це я! Це я! — відповіли обидві водночас, ледь не покотившись від сміху.

— Не хочеш мене порятувати? — поцікавилася одна з них. — Агов, маленький товстий морський огірочку, чи ти кожної днини дивишся на мій портрет? Дивишся, скажи!

— Ніякий він не огірок, — докірливо зауважила її товаришка, — а маленька порхавка, яка пообіцяла врятувати мене, коли завіють вітри. Маленька порхавка, яка шукає черепашки для своєї мами! Як зворушливо! Зворушливо!

Мумі-тролеві запекло в очах.

Мама начистила срібну підківку порошком, тому одна з підківок мала виблискувати яскравіше, ніж решта. Це він добре знав. А ще знав, що конячки нізащо не піднімуть з води копитця, і він ніколи не довідається, котра з них є його лошичкою.

Урешті морські конячки побрели у море. Мумі-троль чув їхній сміх, що дедалі віддалявся, доки від нього не зосталося й сліду, лиш вітер шарудів понад берегом.

Мумі-троль ліг на скелю, задивившись у небо. Він уже не мав сили думати про свою лошичку. Досить йому було спробувати уявити її, як перед очима поставали обидві конячки, дві реготливі конячки, які були схожі між собою мов дві краплі води. Знай собі стрибали у море й вистрибували з нього, від того миготіння у Мумі-троля аж заболіли очі. Зрештою їх набіг цілий табун, безліч коней, годі було й порахувати їх. Мумі-тролеві захотілося спати, страшенно захотілося, щоб йому дали спокій.

Мамин розпис ставав дедалі гарнішим. Вона вже встигла розмалювати стіну до самих дверей, тут красувалися крислаті зелені яблуні, усіяні квітами та плодами, навіть у траві лежали яблука. Усюди цвіли трояндові кущі високих деревоподібних сортів з червоними квітами. Кожний кущик ріс в обрамленні білих мушель. Криниця була зеленого кольору, а дровітня — коричневого.

А одного надвечір’я, коли промені призахідного сонця впали на стіну, Мумі-мама намалювали кутик ґанку. На ту мить нагодився Тато.

— А гори не малюватимеш? — запитав він, розглядаючи Мамину роботу.

— Там немає гір, — неуважно відповіла Мама. Вона саме виводила пензлем поруччя ґанку, а це дуже важко зробити так, щоб штахетини не скособочилися.

— А що це там — небокрай? — не вгавав Тато.

Мама підвела погляд.

— Ні, — заперечила вона. — Блакитний ґанок… І моря тут теж немає.

Мумі-тато довго мовчки роздивлявся Мамині малюнки, а потім пішов ставити на плиту воду для чаю. Обернувшись знову, він побачив, що мама намалювала велику синю пляму, а поверх неї щось таке, що очевидно мало би зображувати човна. Однак непереконливо.

— Послухай-но, — озвався Тато, — ось це тобі не вдалося.

— Вийшло трохи не так, як я задумала, — жалібно визнала Мумі-мама.

— Але ж задум був гарний, — потішив її Тато. — Гадаю, варто все ж знову повернутися до ґанку. Малювати слід лише те, що хочеться.

Після того вечора Мамин настінний розпис чимраз більше почав нагадувати Долину Мумі-тролів. їй важкувато давалася перспектива, тож іноді доводилося виривати деякі деталі з контексту і малювати в якомусь іншому місці. Скажімо, кухонну плиту та фрагменти вітальні. Цілком неможливо зобразити усі кімнати, хіба по одній стіні з кожної, але це якось неприродно.

Найліпше Мамі малювалося перед заходом сонця, тоді у вежі було порожньо і тихо, а вона набагато виразніше бачила перед собою рідну домівку та Мумі-долину.

Одного вечора небо на заході запалало найгарнішими та найяскравішими барвами. Такого заходу сонця Мамі ще ніколи не доводилося бачити. Небокрай спалахнув багряним, оранжевим, рожевим та жовтогарячим полум’ям, хмари струшували палаючі краплі у темне бурхливе море. Повіяв південно-західний вітер, він налетів на острів з чорно-чоренного, різко окресленого обрію.

Мама стояла на обідньому столі й малювала червоною фарбою яблука у кроні дерева. Якби ж то у неї було достатньо фарб, щоб розмалювати маяк ззовні! Які чудові яблука! Які розкішні троянди!

Доки Мама розглядала небо, вечірні промені прокралися на стіну і запалили квіти у її садку. Вони ожили, засвітилися. Садок немов розтулився, посипана жорствою стежина з дивною просторовою перспективою стала цілком реальною і провадила просто до ґанку. Мама поклала лапи на стовбур деревця, нагрітий сонцем, і відчула, що бузок розцвів.

Раптом стіною блискавично промайнула тінь, щось чорне пролетіло повз вікно. Велетенський чорний птах літав навколо їхнього маяка, почергово з’являючись у кожному вікні: західному, південному, східному, північному… Він літав та літав, наче очманілий, з посвистом змахуючи розлогими крильми.

«Ну ось, ми оточені, — збентежено подумала Мумі-мама. — Зачароване коло… Я боюся! Я хочу додому… Я хочу нарешті опинитися вдома, далеко від цього пустельного острова та підступного моря…»

Мама обійняла лапами стовбур яблуньки на стіні й міцно заплющила очі. Шорсткувата кора дихала теплом. Шум моря пропав. Мама увійшла до свого садка.

У кімнаті, нагорі маяка, стало порожньо. На підлозі стояли бляшанки з фарбами, за вікном усе ще кружляв в самотньому танку буревісник. Коли небо на заході згасло, він полетів у відкрите море.

Настав час для чаювання, родина повернулася додому.

— А де мама? — здивувався Мумі-троль.

— Може, пішла по воду, — висловив припущення Тато. — Доки нас не було, вона намалювала ще одне дерево.

Мама стояла за стовбуром яблуні, спостерігаючи, як її родина готує чай. Вона бачила їх мов крізь серпанок, наче вони рухалися під водою. Її анітрохи не спантеличило те, що відбулося. Вона знову опинилася у своєму садку, де все було на своїх місцях і росло, як належалося. Дещо вона намалювала неправильно, але то пусте. Мама сіла у високу траву, прислухаючись до кування зозулі десь за рікою.

Коли вода на чай закипіла, Мама солодко спала, притулившись головою до стовбура яблуньки.

Розділ сьомий

Південно-західний вітер

Коли настали сутінки, Рибак відчув, що невдовзі з моря прикотяться чудові хвилі. Він витягнув човна високо на берег свого мису, перевернувши його догори кілем, і міцно прив’язав вудочки. Потім Рибак заповз до свого цементного будиночка, згорнувся сірим зім’ятим клубочком і віддався на поталу розкішній, досконалій самотності.

З усіх вітрів Рибак найдужче любив південно-західний вітер. Він щойно звіявся і не стихне до ночі. То був осінній південно-західний вітер, який міг шаленіти й кілька тижнів, наганяючи на острови величезні сірі гори хвиль.

Рибак сидів у своєму будиночку, спостерігаючи, як чимраз могутнішими стають хвилі. Яка то незмірна розкіш — нічим більше на світі не морочити собі голову, коли ніхто не набридає розповідями та безконечними запитаннями, коли до всього байдуже і не треба ні про що шкодувати. Лише незбагненна, недосяжна велич моря та неба, що струменіло над ним і повз нього, ніколи не розчаровували його.

Було вже майже темно, коли гармонію самотності порушив Мумі-троль. Він прибіг, ковзаючись на слизькому камінні, розмахував лапами, галасував, аж доки врешті почав гупати у вікно та викрикувати, що його Мама загубилася. Рибак лише усміхнувся і похитав головою — шибка була з надто грубого скла.

Вітер підганяв його у спину, коли Мумі-троль подався далі на пошуки Мами, перейшов убрід прибоєм на інший бік мису і попрямував убік вересової луки.

Враз Мумі-троль почув Татів голос, помітив гойдливе світло штормового ліхтаря, що дряпалося схилом гори. Тієї ночі острів повнився страхами, шепотами та згуками, земля ворушилася під лапами Мумі-троля.

«Мама загубилася, — стугоніла в його голові тривожна думка. — Вона була такою самотньою, що загубилася…»

Маленька Мю сиділа, скоцюрбившись, на краю камінного поля.

— Бачив? — запитала вона. — Каміння ворушиться!

— Що мені до твого каміння! — скрикнув Мумі-троль. — Мама загубилася!

— Мами просто так не губляться, — спокійно сказала Мю. — Десь собі заховалася… Пошукайте ліпше! Я теж сховаюся у затишному закапелкові, доки весь острів не сплив у море. Тут ще буде пекельна катавасія, повір мені на слово!

Ось вогник штормового ліхтаря добрів до Чорного Ока. Мумі-троль поквапився туди. Мумі-тато обернувся на звук його кроків, піднявши угору ліхтаря.

— Не могла ж вона послизнутися і…

— Мама вміє плавати, — урвав Тата Мумі-троль.

Якийсь час тато і син мовчки стояли, дивлячись одне на одного. За горою, на якій височів маяк, стугоніло море.

— Слухай, синочку, — раптом озвався Тато. — Де це тебе носить останнім часом?

— Та всюди потроху… — пробурмотів Мумі-троль, відводячи погляд.

— Я був страшенно зайнятий… — якось невпевнено мовив Тато.

Мумі-троль чув, як на камінному полі ворушилося каміння, з сухим хрускотом тручись одне до одного.

— Пошукаю ще в ялиннику, — сказав він.

Та саме тієї миті у вікні маяка спалахнули два вогники свічок — Мама повернулася додому.

Коли тато з сином увійшли до кімнати, Мама лагодила рушника.

— Де ти була? — не стримався Мумі-тато.

— Я? — невинним голосом перепитала Мама. — Погуляла трішки, щоб подихати свіжим повітрям.

— Навіщо нас так лякати, — докоряв Мумі-тато. — Не забувай, ми звикли до того, що ти вечорами вдома.

— Отож бо й воно, — зітхнула Мама. — Потрібне хоч якесь розмаїття! Ми надто звикли одне до одного, з дня на день одне і теж… Правда, любий?

Мумі-тато розгублено дивився на дружину, але вона лиш засміялася і знову взялася до шитва. Тато підійшов до настінного календаря, відмітив хрестиком п’ятницю, а внизу записав силу вітру того дня.

Мумі-тролеві здалося, що морська лошичка на малюнку змінилася. Море стало не таким блакитним, а місяць непомірно розрісся. Малий сів до столу і ледь чутно прошепотів:

— Мамо, я живу тепер на галявинці в ялиннику.

— Справді? — озвалася Мама. — Там гарно?

— Неймовірно гарно! Може, тобі захочеться коли— небудь провідати мене там?

— Залюбки! Коли підемо?

Мумі-троль швидко підвів погляд — Тато заглибився у свої записи в зошиті з цератовою обкладинкою.

— Зараз, — прошепотів він. — Цієї ночі.

— Ого! — здивувалася Мама. — А хіба не ліпше піти туди завтра, за дня, усім разом?

— Це не одне і те ж, — заперечив Мумі-троль.

Мама кивнула, знову взявшись за шиття.

Мумі-тато писав тим часом у своєму зошиті: «Чи можливо, щоб деякі факти змінювалися з настанням ночі? Дослідити це питання: як поводить себе море уночі? Спостереження: мій острів зовсім не схожий на себе вночі, тобто: а) чуються дивні звуки; б) без жодного сумніву, спостерігаються рухи».

Тато відірвав ручку від зошита, замислившись, а потім почав писати знову.

«У дужках: Чи можливо, щоб сильне почуття, скажімо, моє, могло змінити довколишнє середовище? Приклад: Я справді дуже хвилююся за Маму Мумі-троля. Дослідити це».

Тато перечитав написане й спробував думати далі, але думка вперлася, не бажаючи рушати з місця, тож Тато змирився й почалапав до свого ліжка. Та перш ніж натягти на носа ковдру, він сказав:

— Не забудьте ретельно погасити світло перед сном. Треба бути дуже обережними!

— Звичайно, любий! — пообіцяла Мама.

Коли Тато заснув, Мумі-троль взяв штормовий ліхтар, щоб присвітити Мамі в дорозі. Мама зупинилася посеред вересової луки, прислухаючись.

— Тут завжди так уночі? — запитала вона.

— Поночі трохи тривожно, — відповів Мумі-троль. — Але ти не хвилюйся. Просто острів прокидається, коли ми засинаємо…

— Напевно, так воно і є, — погодилася Мумі-мама.

Мумі-троль поповз попереду головним лазом. Час від часу він оглядався, чи не відстає Мама. Інколи вона зачіпалася за гілки, але поволі просувалася вперед, аж доки опинилася на галявинці.

— То ось де ти мешкаєш! — захоплено вигукнула вона. — Як тут гарно!

— Склепіння трохи оголилося, бо ж листя опало, — пояснив Мумі-троль. — Бачила б ти, як тут гарно, коли дерева зелені… Галявинка з ліхтарем посередині схожа на грот, правда ж?

— Справді, неначе в гроті, — підтвердила Мама. — Сюди треба принести килимок і невеличку скриньку, щоб було на чому сидіти…

Мама задерла догори носа, дивлячись, як поміж хмарами пливуть зорі.

— Знаєш що? — озвалася вона за мить. — Іноді мені здається, що острів пливе разом з нами у морі. Ми кудись дрейфуємо…

— Мамусю, я познайомився з морськими конячками, — раптом признався Мумі-троль, — але їм до мене байдуже… Я ж лише хотів трохи пострибати разом з ними, повеселитися… Ти ж розумієш? Вони такі гарні…

Мама кивнула головою.

— Навряд, чи можна потоваришувати з морськими конячками, — сказала вона серйозно. — Не варто брати це близько до серця. Як на мене, достатньо милуватися ними, як милуються гарними пташками чи гарним краєвидом.

— Мабуть, твоя правда, — зітхнув Мумі-троль.

Мама з синочком прислухалися до вітру, що шугав над ялиновими хащами. Мумі-троль цілком забув про Мару.

— Я зовсім не потурбувався про почастунок для тебе, — мовив Мумі-троль.

— Не біда, — втішила малого Мама. — Почастунок може й до завтра зачекати. Ми навіть можемо влаштувати тут свято й запросити усіх, якщо захочеш. Цікаво було подивитися на твоє житло. Але мені вже час повертатися на маяк.

Відпровадивши Маму додому, Мумі-троль погасив ліхтаря, щоб побути сповна наодинці з собою. Вітер подужчав. Мумі-троль брів островом, почуваючи себе впевнено і затишно. Цю певність давала йому темрява, рокотання моря і Мамині слова.

У цьому місці схил гори збігав до Чорного Ока, вода плюскотіла внизу, під урвищем. Мумі-троль чув те плюскотіння, але не спинився, а почимчикував далі. Він почував себе легеньким, ніби надувна кулька, і спати йому зовсім не хотілося.

Ось тоді він і помітив її. Мара вилізла на острів, шастала навколо маяка, обнюхуючи підніжжя гори. Вона рухалася хитливою ходою, забрела на вересову луку, підсліпувато озирнулася й почовгала вниз до болота.

«Мене шукає, — подумав Мумі-троль. — Нічого, перетерпить… Через неї я випалюю надто багато гасу».

Якийсь час він постояв, спостерігаючи за безпутнім блуканням Мари з відчуттям задоволення і зверхності.

— Завтра потанцює, — мовив Мумі-троль сам до себе. — Не сьогодні. Нині у мене вечір для себе…

Він повернувся спиною до всього світу і, зробивши добрячий гак, подався до своєї галявинки.

Мумі-троль прокинувся зі сходом сонця з відчуттям панічного страху. Він лежав сповитий у спальному мішку, та так туго, що й поворухнутися не міг, задихаючись від спекотної вільгості. Щось міцно тримало його, не даючи вивільнити лапи. Сталося щось жахливе, навколо нього панував дивний брунатний присмерк, пахло, наче в глибокому підземеллі.

Нарешті Мумі-тролеві пощастило розтягнути замок-блискавку на спальному мішку. На носа йому посипалася земля та глиця. Увесь світ перемінився. Мумі-троль відчув себе покинутим напризволяще. Коричневе коріняччя повзло і звивалося, обплутуючи його довгими батогами, наступаючи звідусіль. Зараз дерева стояли непорушно, але вночі переступали просто через нього. Увесь ліс вирвав із землі своє коріння і підтоптав його під себе, ніби не мумі-тролем він був, а якоюсь каменюкою. Коробка сірників лежала на звичному місці, поряд з нею — пляшка чорничного морсу. Але галявинка зникла, її не було. Ходи і лази заросли. Мумі-троль повз дрімучим пралісом, у якому дерева кинулися навтьоки, тягнучи за собою спальний мішок, бо шкода було його покинути. То був дуже гарний спальний мішок, до того ж, подарунок.

На очі йому потрапив штормовий ліхтар. Він висів на дереві, де Мумі-троль його й повісив, але саме дерево втекло з насидженого місця. Мумі-троль сів на свого хвоста й зарепетував, що було духу, кличучи Маленьку Мю. Товаришка негайно відгукнулася, пославши цілу низку рятівних сигналів. Її голос звучав, немов маленька надзвичайно дзвінка труба. Або пронизливий дзвін на буї. Мумі-троль поповз у тому напрямку, звідки долинав голосок Маленької Мю.

Ось між деревами з’явився просвіт, і на нього налетів шторм. Мумі-троль звівся на тремтячих лапках, з неймовірним полегшенням дивлячись на Мю. У ту мить вона навіть видалася йому красунею.

Кілька кущиків, яким зовсім неважко було висмикнути корінці, опинилися далеко посеред вересової луки, розкошлані й непричесані. Болото запалося в землю, по ньому зосталася лише глибока зелена балка.

— Куди вони втікають? — ледь не плакав Мумі-троль. — Навіщо видирають із землі своє коріння… Я нічого не розумію…

— Вони бояться, — мовила Мю, подивившись приятелеві просто в вічі. — Від жаху в них кожна голочка настовбурчилася. Вони ще більше перелякані, ніж ти! Якби я не знала, що це неможливо, то подумала би, що якась Мара блукала поблизу… Що ти на це скажеш?

Мумі-тролеві аж похололо в животі, і він, як стояв, гепнувся просто у верес. Верес, на щастя, не збожеволів, вирішив нікуди не втікати й цвів собі незворушно далі.

— Мара, — замислено продовжувала Маленька Мю. — Велика холодна Мара, що блукає околицями і спиняється то тут, то там, щоб відпочити… А ти знаєш, що відбувається у тих місцях, де вона відпочиває?

Звичайно, Мумі-троль знав. Там нічого більше не виросте. Ніколи. Ані билинки.

— Чого ти на мене витріщилася? — закричав Мумі-троль.

— Я витріщилася? — невинним голоском запитала Маленька Мю. — Чого б це я мала на тебе витріщатися? Може, я витріщаюся на щось, що стоїть у тебе за спи— шцо…

Мумі-троль підскочив, мов ужалений, і озирнувся.

— Ха-ха! Я тебе надурила! — зловтішно засміялася Мю. — Чого це ти так боїшся? Хіба не потіха, що ліс очманів від страху і втікає світ за очі? Мене це неймовірно цікавить!

Але Мумі-троль нічого потішного в цьому не вбачав. Ялинник повз до маяка, сунув через увесь острів до сходів вежі, щоночі підповзаючи дедалі ближче, аж доки перша карликова ялинка не наляже на вхідні двері, вимагаючи, щоб її впустили досередини.

— Ми не відчинимо, — рішуче сказав Мумі-троль, дивлячись Маленькій Мю просто в очі, зухвалі та насмішкуваті, які геть усе знали про його таємниці.

Але від цього, як не дивно, ставало легше на душі.

Одразу після ранкової кави Мумі-тато подався до потайного закапелка над урвиськом, де полюбляв сидіти наглядач маяка. Там він поринув у роздуми.

Зошит у цератовій обкладинці Тато вже майже цілком заповнив своїми міркуваннями про море. Тепер він розпочав новий розділ, назвав його «Переміни моря уночі» і підкреслив назву грубою рискою. Мумі-тато довго дивився на чистий аркуш у зошиті, а штормовий вітер норовив його вирвати у нього з лап. Він зітхнув і погортав аркуші назад, до п’ятої сторінки, до якої він відчував особливу слабкість. На п’ятій сторінці Тато обґрунтовував теорію про те, що Чорне Око сполучається з морем глибинним тунелем (див. малюнок), і, як це не шкода, всі скарби, віскі та скелети течія виносила через тунель у море. Іржава бляшанка випадково застрягла біля точки А. Якщо хтось або щось — назвемо його X — стоятиме на дні у точці В і дмухатиме або ж втягуватиме воду, її рівень буде то підніматися, то опускатися, й створиться враження, ніби Чорне Око дихає. Хто такий X? Морське страховисько. Довести це тимчасом неможливо. Подальші пояснення переносилися, отже, до розділу «Гіпотези», який розростався дедалі більше.

У розділі «Факти» Мумі-тато констатував, що на глибині вода холодніша, ніж на поверхні. Щоправда, він знав про це й раніше, достатньо було запхати у воду лапу, однак цього разу Тато провів наукові дослідження за допомогою хитромудрої пляшки: коли пляшку тягнули вгору, корок під тиском води затикав горлечко. Далі: вода важка і солона. Вона важча на глибині, однак солоніша на поверхні. Доказ: соляні калюжі на березі. Вони дуже солоні. А підвищена густина води відчувається при пірнанні.

Водорості прибиває з підвітряної сторони, а не з навітряної. Якщо під час шторму кинути з вікна маяка дощечку, то її не приб’є до берега, а понесе навколо острова на деякій відстані від суходолу. Якщо піднести дерев’яну планку, наклавши її на лінію горизонту, то здається, ніби горизонт закругляється. Рівень води піднімається за негоди, але інколи буває навпаки. Кожна сьома хвиля дуже висока, але іноді найвищою може бути й дев’ята. А часом жодної закономірності не спостерігається.

Куди котяться бурхливі хвилі з білими баранцями і звідки вони беруться? Яка їхня природа? Ось на всі ці запитання та ще на багато інших Мумі-тато намагався знайти відповідь, але це було неймовірно важко. Він втомився і, відійшовши від наукового стилю викладу, написав: «Острів не має мостів і не обгороджений парканом, тож нікого не можна замкнути на острові чи випустити з нього. А це означає, що почуваєшся тут… Гм…» Мумі-тато грубою чорною рискою перекреслив останній запис і перейшов до тоненького розділу «Факти».

У його голові виринула запаморочлива думка, що море не підкоряється жодним законам, але він її поквапно прогнав. Тато прагнув збагнути море, щоб любити його й зберегти повагу до самого себе.

Доки Мумі-тато ламав голову над своїми теоріями, Мумі-мама щораз далі входила до свого садка. Вона зауважила купу дрібничок, які варто було перемалювати заново. Поступово Мама настільки осміліла, що ховалася за стовбурами дерев лише тоді, як чула скрип сходів. Помітивши, що, ступаючи на стіну, вона стає завбільшки з кавник, Мама намалювала у садку купу маленьких мамів та той випадок, якби хтось із родини її таки помітив. Якщо завмерти і не ворушитися, ніхто й не здогадається, котра з мам на стіні справжня.

— У вас манія величі, — зробила висновок Маленька Мю. — Чому б вам не намалювати когось із нас, а то лише Мама і Мама…

— Ви ж на острові… — відповіла Мама.

Вона поцікавилася у Мумі-троля про родинне свято на його галявинці, але синок щось пробурмотів і вислизнув з дому.

«То Морська лошичка в усьому винна, — подумала Мумі-мама. — Гай— гай, а час минає…» І вона заходилася малювати нову маленьку маму, що ніжилася у затінку бузку.

Мумі-троль поволізійшов униз сходами і вийшов із маяка. Галявинки уже не існує, і морських коників теж нема.

Він замислено дивився на мамин садок під скелею. Усі кущики шипшини зів’яли, бо їм нараз стало надто добре: ні піску, ані каменів — з ким змагатися? Посеред рабатки Мама поставила маленький парканець, обгородивши, очевидно, щось дуже гарне. Вдалася до нової спроби… Мама не опускає лап!

З пагорба злетіла, мов на крилах, Маленька Мю.

— Привіт! — гукнула вона. — Угадай, що там росте? Вгадуй тричі!

— Скажи сама!

— Яблуко! — сповістила Мю. — Мама посадила яблуко. Його прибило до берега. Мама сказала, що зернята проростуть, і виросте дерево.

— Яблуко… — ошелешено повторив Мумі-троль. — Це ж скільки років мине, доки воно виросте!

— Можна й до ворожки не ходити… — пирхнула Маленька Мю, і її знову мов вітром здуло.

Мумі-троль не зводив погляду з гарненького пар— канця, який трохи нагадував поруччя ґанку в рідній Долині. Він засміявся сам до себе. Сміятися було так приємно! Його Мама найвпертіша з усіх мам на світі! Хтозна, може, й справді з яблучка виросте яблуня. Мама заслужила собі на це… Потім його думки перескочили на інше. Мумі-троль думав про те, що таки ліпше мати хатинку, аніж жити на галявинці. Хатинку, збудовану власноруч. На вікні у нього лежали б гарні кругленькі камінці.

Аж надвечір Мама з Татом помітили, що ліс суттєво наблизився до маяка. Найбільше квапилися вільхи. Вони вже здолали половину шляху від берега, і лише та вільха, до якої була прип’ята мотузкою «Пригода», залишилася на місці — її стримував зашморг на шиї. Бідне дерево ледь не задушилося від натягу. Голі осики, які вже не могли шелестіли листям від страху, розсіялися наляканими зграйками вересовою лукою.

Дерева були схожі на комах, їхнє довге чіпке коріння чіплялося за каміння, хапалося за верес, опираючись натиску південно-західного вітру.

— Що з ними? — прошепотіла Мумі-мама, дивлячись на Тата. — Чому вони так поводяться?

Мумі-тато стиснув зубами люльку, розпачливо шукаючи відповіді на Мамине запитання. Неймовірно прикро визнавати свою неспроможність, кажучи: «Я не знаю». Незрозумілі речі, що відбували навколо, виснажили його до краю.

Зрештою він сказав:

— Таке відбувається ночами… нічні переміни, розумієш?

Але Мама нерозуміюче витріщалася на нього.

— Можливо… — вів Тато далі, хвилюючись. — Я маю на увазі, що під покровом темряви відбуваються якісь таємничі зміни… Якщо ми також вийдемо у пітьму й тим самим поглибимо все, тобто сум’яття, то воно набере таких розмірів, що не зможе влягтися до ранку, коли ми прокинемося…

— Але ж, любий, — стурбовано урвала його Мумі-мама.

Мумі-тато почервонів як буряк.

По довгій хвилі зніченої мовчанки озвався Мумі-троль.

— Вони бояться, — пролепетав він.

— Гадаєш? — вдячно підхопив Тато. — Ти щось там казав…

Тато обвів поглядом перериту землю навколо. З-над моря повтікали всі дерева.

— Я зрозумів! — скрикнув Мумі-тато. — Вони бояться моря! їх налякало море… Я відчував, що щось відбувається, коли блукав поночі островом. — Тато розгорнув свій зошит у цератовій обкладинці й заходився його гортати. — Ось тут я щось занотував уранці… заждіть хвильку… Мені треба все гарненько обдумати…

— І довго таке триватиме, як ти гадаєш? — запитала Мумі-мама.

Але Тато уже крокував до маяка, запхавши носа у свої нотатки. По дорозі він перечепився через якийсь кущ і невдовзі зник серед ялинок.

— Мамусю, — озвався Мумі-троль. — Як на мене, немає жодних підстав хвилюватися… Вони собі побігають трохи, а потім знову пустять коріння і ростимуть далі.

— Ти так думаєш? — ледь чутно мовила Мама.

— Може, вони стануть живоплотом навколо твого садочка, — спробував фантазувати Мумі-троль. — Уявляєш, як буде гарно: маленькі берізки з ніжно— зеленими листочками…

Мумі-мама недовірливо похитала головою і рушила в бік маяка.

— Дякую, що розраджуєш мене, — сказала вона, — але мені не подобається, що природа поводить себе так неприродно. Такого ніколи не було вдома…

Мама вирішила побути трохи у своєму садку, щоб заспокоїтися.

Мумі-троль звільнив вільху від мотузки, якою вони прив’язували «Пригоду». Південно-західний вітер подужчав, хоча осіннє небо було ясне й прозоре; хвилі прибою біля західного мису, убрані в біле шумовиння, накочувалися вищими, ніж будь-коли, валами. Мумі-троль побрів островом, ліг у вересі й відчув, що на душі у нього стало затишно і майже радісно. Нарешті вони помітили Зміни. Це було великою полегкістю для нього.

Заблукалий джміль лагідно тицявся у квіти вересу. Верес нічого не боявся, буяв собі, ніби нічого й не трапилося. Може, тут побудувати собі хатинку… Зовсім низеньку. І викласти пласким камінням землю перед порогом…

Мумі-троль прокинувся від того, що сонце зайшло у тінь великої хмари. Над ним схилився Тато й стурбовано дивився на синочка.

— Як у тебе справи? — запитав Мумі-троль.

— Ніяк, — відповів Тато і сів поряд. — Ця історія з переселенням дерев ламає усі теорії. Тепер я ще менше розумію море. Не бачу жодного взаємозв’язку, — він зняв з голови капелюха Наглядача маяка і заходився його м’яти в лапах, то згортав, то розгладжував. — Розумієш, весь сенс полягає у тому, щоб відкрити потаємні закони моря. Я повинен їх збагнути, щоб полюбити море. Я ніколи не почуватимуся щасливим на цьому острові, якщо не полюблю моря…

— Те ж саме з живими істотами, — жваво підхопив розмову Мумі-троль, підводячись з вересового ложа. — їх треба любити, ось що я мав на увазі…

— Море щоразу поводиться по-іншому, — вів далі Тато. — Як йому заманеться, то так, то інак… Цієї ночі воно налякало увесь острів. Чому? Що трапилося? Я не бачу жодної логіки. А якщо вона й існує, то я її не розумію.

Тато запитально глянув на Мумі-троля.

— Переконаний, ти збагнув би її, якби така логіка існувала, — впевнено сказав Мумі-троль. Він страшенно пишався, що Тато розмовляв з ним про глобальні, дуже важливі речі, і докладав неймовірних зусиль, щоб зрозуміти, про що ж мова.

— Ти так гадаєш? — запитав Тато. — Вважаєш, жодної логіки не існує?

— Без сумніву! — відповів синок, розпачливо сподіваючись, що дав правильну відповідь.

Кілька чайок злетіли на мисом і з ячанням закружляли понад островом. Прибій глухо гуготів десь під ними, здавалося, що то дихає море.

— Якщо так, то море живе, — міркував уголос Мумі-тато. — Гаразд, припустимо… Отже, воно поводиться, як йому заманеться… його неможливо збагнути… Якщо ліс боїться моря, то значить — воно жива істота?

Мумі-троль кивнув, йому аж в горлі пересохло від хвилювання.

Тато якийсь час помовчав, а потім, підвівшись, сказав:

— Отже, це море дихає в Чорному Оці. Море смикає за мотузку лота. Усе ясно… Море зруйнувало мій хвилеріз тільки, щоб мене подражнити, загатило водоростями мої неводи, спробувало розтрощити нашого човна… — Тато дивився собі під ноги, наморщивши носа. Враз він просвітлів і з великою полегкістю мовив: — І не треба нічого розуміти! Просто у моря прикрий норов…

Мумі-троль бачив, що Тато розмовляє сам із собою, то й не встрявав. Він дивився Татові услід, коли той рушив у бік маяка, покинувши у вересі свого зошита в цератовій обкладинці.

Морських птахів у повітрі побільшало. Вони хмарою заслонили небо й відчайдушно ячали. Мумі-троль ще ніколи не бачив стількох птахів нараз. Були серед них і менші пташки, що очманіло кидалися з боку в бік, а з довколишніх острівців налітали нові зграї. Мумі-троль дивився на них, розуміючи, що й вони втікають від Мари та її стужі, але допомогти їм не міг. Та й навіщо, зрештою. Головне, що Тато розмовляв із ним, наче з дорослим, і це сповнювало гордістю його серденько.

Біля підніжжя маяка стояла решта його родини, спостерігаючи за птаством, яке заполонило своїм страхом усе небо. Раптом уся велетенська зграя повернула у море і миттю зникла, залишився тільки шум прибою.

Хвилі ревіли несамовито, біле шумовиння літало над островом, немов сніг, велетенські хвилі біля західного мису здіймалися, наче білі дракони з роззявленими пащеками.

«Ото вже Рибак задоволений», — подумав собі Мумі-троль.

І раптом — бетонний будиночок Рибака перевернувся, а наступна хвиля розтрощила його вщент. Мумі-троль усе бачив на власні очі.

Рибак вихопився з дверей і замиготів у білому шумовинні, схожий на стрибучу скіпку. Він заповз під свого човна, перевернутого догори кілем високо на березі. Від хатини на мисі й сліду не зосталося, лише голі скелі, з яких, немов зуби, стирчало залізяччя арматури.

«Присягаюся своїм хвостом, — подумав Мумі-троль, — таки Татова правда: море й справді має дуже прикрий норов!»

— Але ж він промок до нитки! — скрикнула Мама. — Може, він поранився осколками, коли розбилося вікно… Ми мусимо потурбуватися про нього тепер, коли він втратив дах над головою!

— Піду туди й подивлюся! — оголосив Тато. — Я маю намір захищати свій острів!

— Але ж мис затопило! Це небезпечно! — запротестувала Мама. — Тебе може понести хвилею в море…

Тата побіг за мотузкою від лота, яка висіла під крученими сходами в маяку. Він чувся окриленим, а голова здавалася легкою, немов хмаринка.

— Не бійся, — заспокоїв він Маму. — Хай собі море вибрикує, як йому до вподоби, мені до цього байдуже. Я захищатиму всіх, хто живе на цьому острові, кожнісіньку істоту. Тепер я знаю, що й до чого…

Мумі-тато рушив униз схилом, Маленька Мю, схожа на блоху, пострибала за ним услід, вона щось кричала, але вітер відносив геть її слова. Мумі-троль наче застиг посеред вересової луки, не зводячи очей з Рибакового мису.

— Можеш піти зі мною, — кинув мимохідь Тато. — Тобі вже час вчитися вступати в боротьбу!

Вони побігли униз, до затопленого мису. Маленька Мю аж підстрибувала від захвату, вузлик у неї на потилиці розпустився, і тепер волоссячко ореолом лопотіло навколо її голівки.

Мумі-тато приглядався до розлюченого моря, могутнього і величного, яке накочувалося на острів, здіймалося горою шумовиння й знову відступало, запаморочливо засмоктуючи вглиб усе, що траплялося йому на шляху. У своїй ревучій нестримності воно посилало хвилю за хвилею через мис. Саме тут їм треба було перейти на інший бік. Мумі-тато обв’язав живіт мотузкою і подав її синові.

— Тримайся міцно, що є сили! — звелів Тато. — Добре обв’яжися і йди за мною, не послаблюючи натягу мотузки! Зараз ми обдуримо море, хай його Мара вхопить! Сила вітру — сім балів! Чуєш — сім балів!

Мумі-тато зачекав, доки велетенська хвиля прокотилася повз них, а тоді рушив по слизькому камінні, прямуючи до скелястого острівця неподалік від берега. Коли наступна хвиля накрила його, Тато встиг проминути скельний виступ, мотузка між ним та Мумі-тролем лягла на скелю і нап’ялася. Море закрутило їх, затягуючи у вирви, але мотузка витримала навалу.

Хвиля покотилася далі через мис, а Мумі-тато з Мумі-тролем, ковзаючись, пошкандибали до наступної скелі, де повторили вдалий маневр.

«Ну постривай, я тобі ще покажу де раки зимують! — подумки сердито пригрозив морю Тато. — Це ж міру треба знати… Над нами можеш собі збиткуватися — ми витримаємо, але знущатися над Рибаком, над цим нещасним прибережним крабом, який до нестями захоплюється тобою, — просто сором і ганьба!»

Браз накотилася могутня хвиля і потопила Татів гнів. Тато вже майже дістався мети. Мотузка впивалася йому в живіт. Він зловився за край скелі й повис на ній усіма чотирма лапами. Та цієї миті знову зелена пітьма накрила його з головою, мотузка ослабла. Тільки-но йому вдалося випірнути з води, Тато квапливо поповз на берег мису. Лапи йому тремтіли. Він заходився витягати на земну твердь синочка, який безпомічно борсався у воді десь на підвітряному боці.

Нарешті вони видряпалися на берег, сиділи й тремтіли від холоду. По інший бік мису підстрибувала, наче м’ячик, Маленька Мю. Тато і Мумі-троль зрозуміли, що так вона вітала їх з перемогою. Тато з сином перезирнулися і засміялися. Вони таки обдурили море!

— Як справи? — гукнув Мумі-тато, зазирнувши під човен Рибака.

Рибак глянув на нього своїми ясними синіми очима. Він зовсім промок, але не поранився осколками віконного скла.

— Кави не бажаєте? — запитав Тато, перекрикуючи ревіння шторму.

— Не знаю, це було так давно… — голос Рибака був схожий на ледь чутний писк, що долинав десь здалеку. Мумі-татові стало раптом дуже його шкода: він був такий маленький, він ніколи не зуміє самотужки дістатися дому.

Тато випростався й глянув на Мумі-троля, здвигнувши плечем, мовляв, нічого тут не вдієш. Мумі-троль кивнув.

Вони рушили до краю мису, штормовий вітер приплескував їм вуха до потилиці, а в очах пекло від солоної води. Дійшовши до краю, вони зупинилися й задивилися на величні хвилі з шапками шумовиння, що спроквола і навіть урочисто здіймалися над ними, а потім знову відкочувалися у море.

— В усякому разі це гідний ворог! — вигукнув Тато, долаючи рев прибою.

Мумі-троль кивнув головою. Він не почув Татових слів, але зрозумів, що той мав на увазі.

Щось гойдалося в бурунах — то була скринька. Хвиля з шаленою швидкістю несла її вздовж мису з підвітряного боку. Скринька важко осідала в воді. Дивовижно, але іноді, щоб порозумітися, зовсім не треба слів. Мумі-троль увійшов у воду і віддався на волю хвилі, яка донесла його до скриньки, а на березі його чекав Тато, міцно упершись обома лапами в скелю, щоб зберегти рівновагу.

Ось Мумі-троль ухопив скриню за мотузяний перев’яз, вона була важкою. Мотузка на животі нап’ялася, Тато витягнув малого на берег. У житті Мумі-троля то була найзахопливіша й найнебезпечніша гра з тріумфальним завершенням. І він грав у цю гру разом із Татом!

Вони витягнули свій трофей на скелю. Велика гарна скриня іноземного походження анітрохи не постраждала. У ній були пляшки віскі з червоними та блакитними етикетками. Мумі-тато перевів погляд на море. Він дивився на своє море із захопленням та здивуванням водночас. Хвилі стали насиченого зеленого кольору, а гребінці призахідне сонце пофарбувало в багрянець.

Коли Рибак зміцнив свої сили ковтком віскі, його переправили на острів. Мумі-мама вже чекала на них, перекинувши через лапу стару одежу Наглядача маяка, яку вона знайшла у нижній шухляді комода.

— Мені ці штани не подобаються, — процокотів зубами Рибак. — Вони гидотні…

— Підіть за камінь й переодягніться! — звеліла Мумі-мама голосом, який не терпів жодних заперечень. — Яке це зараз має значення — гидотні штани чи ні? Вони теплі, а свого часу належали шановному Наглядачеві маяка, йому не було чого встидатися своєї одежини. Щоправда, він був сумний та невеселий…

Мама вклала одяг Рибакові в руки й підштовхнула його до каменя.

— Ми знайшли повну скриню віскі! — гордо повідомив Мумі-троль.

— Чудово! — зраділа Мама. — Неодмінно треба влаштувати виправу з перекускою…

— А тобі би тільки виправи влаштовувати! — засміявся Тато.

Невдовзі з-за каменя з’явився Рибак у вельветовій куртці та дуже поношених штанах.

— Одяг пасує вам, ніби на вас шитий! — вигукнула Мама. — А тепер ходімо додому, вип’ємо кави.

Мумі-тато зауважив, що Мама сказала «додому», а не «до маяка». Таке трапилося вперше.

— Ні-ні-ні! — аж скрикнув Рибак. — Туди я не піду!

Він з жахом глянув на штани і щодуху кинувся геть, углиб острова, а потім зник з очей за повзучим ялинником.

— Віднесеш йому згодом термос, — сказала мама Мумі-тролеві. — Сподіваюся, ви не кинули віскі десь на березі, щоб його знову забрало море…

— Не хвилюйся, — заспокоїв її Тато. — Це дарунок моря, а подарунки не відбирають…

Того вечора вони чаювали трохи раніше, ніж звично. Потім розклали складанку на картонній підставці, а Мама зняла з кухонної плити слоїк з карамельками.

— З нагоди такого незвичайного дня усі одержать по п’ять карамельок, — сказала вона. — Цікаво, чи Рибак полюбляє карамельки…

— Знаєш, — озвався Тато, — від тих карамельок, що ти приносила до сховку у скелях, мені завжди псувався настрій.

— Чого б це? — здивувалася Мумі-мама. — Ти ж любиш смугасті карамельки.

— Ет! — знічено засміявся Тато. — Мабуть, через те, що мої наукові дослідження не давали жодних результатів. Хтозна…

— Ви відчували себе повним дурнем! — встряла Маленька Мю. — А можна вважати дві карамельки за одну, якщо вони злиплися докупи? То ви тепер махнете лапою на ті дослідження?

— Нічого подібного! — заперечив Тато. — Хіба я махнув на тебе лапою, хоч ти й поводишся так по-дурному?

Усі засміялися.

— Розумієте, — Тато нахилився вперед, — море — це велика жива істота, іноді воно буває в доброму гуморі, а іноді — в поганому. І нам невідомо, чому так відбувається, бо бачимо тільки його поверхню. Але ж, якщо ми любимо море, то це не має жодного значення… ми сприймаємо його таким, яким воно є…

— То ти тепер любиш море? — обережно поцікавився Мумі-троль.

— Я завжди його любив! — обурено вигукнув Тато. — Ми всі любимо море, інакше не опинилися б тут. Хіба не так? — і він зиркнув на Мумі-маму.

— Так, напевно, саме тому ми тут, — підтримала його Мама. — Погляньте, я знайшла детальку, яка нарешті допасується ось тут…

Усі схилилися над складанкою, радіючи своїй удачі.

— Складається великий сірий птах! — радісно вигукнула Маленька Мю. — А ось там складеться інший, білий птах. Вони так рідко відлітають, ніби їм перцю на хвіст насипали!

Тепер, коли з’ясувалося, що зображено на складанці, справа пішла легше, і родина швиденько склала ще чотирьох птахів. Запали сутінки, Мумі-мама засвітила штормового ліхтаря.

— Де спатимете цієї ночі — надворі? — запитала вона.

— Ні-і! — відмахнулася Маленька Мю. — Наші кубельця заросли хащами…

— Я хочу побудувати хатинку, — сказав Мумі-троль. — Десь згодом… А тоді запрошу вас на гостину.

Мама схвально кивнула. Вона дивилася на язичок полум’я в ліхтарі, доки той розгорявся.

— Поглянь, що там діється надворі, — попросила вона Тата.

Тато відчинив вікно, що виходило на північ.

— Не видно, щоб ліс рухався, — повідомив він за мить. — Вітер не стихає, сягає восьми балів, не менше…

Він зачинив вікно й повернувся до столу.

— Дерева оживають пізно вночі, — пояснила Маленька Мю, очі в неї горіли від збудження. — Вони повзуть, дряпаються угору скелями й стогнуть… Ось так, — і крихітка продемонструвала, як вони це роблять.

— Тільки не кажіть, що вони спробують залізти сюди! — злякався Мумі-троль.

— Звичайно, спробують, — не залишила йому надії Маленька Мю і додала, стишивши голос: — Хіба не чуєш, як камені вже гупають у двері внизу? Вони котяться звідусіль, невдовзі на східцях виникне штовханина… Дерева оточать маяк щільним кільцем, чіпляючись корінням, дряпатимуться по стінах, заглядатимуть у кожне вікно — у нашій кімнаті стане темно…

— Ні! — налякано зарепетував Мумі-троль, затуливши носа лапками.

— Люба Маленька Мю, — суворо мовила Мумі-мама. — То лише твої фантазії…

— Заспокойтеся, — втрутився Мумі-тато. — Нема чого хвилюватися. Якщо якісь бідолашні кущики налякалися моря, то гірше від цього тільки їм. Вирішення цього питання я беру на себе…

Сутінки перейшли в ніч, але ніхто не лягав спати. Вони відшукали у складанці ще трьох птахів. Мумі-тато цілком зосередився на кресленні кухонної шафи.

За вікном шаленів шторм, і від того кімнатка маяка здавалася ще затишнішою. Час від часу хтось згадував про Рибака, цікавлячись, як йому зараз ведеться, чи знайшов він термоса і чи попив кави…

Що більше поночіло, то неспокійнішим ставав Мумі-троль. Надходив час іти до моря, де чекала Мара. Він пообіцяв, що нині уночі вона нарешті потанцює вволю. Він спохмурнів і притих.

Маленька Мю зиркнула на нього своїми блискучими, немов терен, очками і раптом сказала:

— Ти забув на березі мотузку…

— Мотузку? — спантеличено перепитав Мумі-троль. — Але ж я її…

Маленька Мю щосили копнула його під столом. Мумі-троль підвівся.

— Ай справді… — вигляд у нього був трохи пришелепуватий. — Піду її заберу… Якщо буде приплив, її віднесе в море…

— Будь обережний! — застерегла Мама. — Там усюди стільки коріняччя, а у нас лише один порядний ліхтар. І подивись, будь ласка, за Татовою дисертацією…

Перш, ніж зачинити за собою двері, Мумі-троль хотів перехопити погляд Маленької Мю, але вона зосереджено схилилася над складанкою, безтурботно насвистуючи щось крізь зуби.

Розділ восьмий

Наглядач маяка

Усю ніч острів жив бурхливим життям. Мис Рибака непомітно витягнувся ще далі у море.

Спини пагорбів раз у раз здригалися, немов під ударами потужних струменів води. Чорне Око щораз глибше западалося, воно з бульканням засмоктувалося в надра землі, а хвилі з моря невтомно накочувалися на мис і мерехтливим зеленим водоспадом зринали у Чорне Око, але озеро не наповнювалося водою. Тепер його темне дзеркальне око в обрамленні вій з морської трави виблискувало далеко внизу скельного колодязя.

На березі метушилися полівки та лісові миші, пісок утікав їм з-під лапок; важко перекочувалися камені, оголюючи білі корінці дикого вівса.

На світанку острів задрімав. За ніч дерева встигли дістатися до гори, на якій стояв маяк, на місці камінного поля утворилася глибока западина, сірі круглі валуни усіяли вересову луку. Вони притихли, чекаючи ночі, щоб продовжити свій шлях до маяка. Могутній осінній шторм не вщухав.

Десь о сьомій ранку Мумі-тато подався до моря подивитися на човна. Вода знову піднялася, а впертий південно-західний вітер невтомно шарпав море. Раптом тато помітив на палубі «Пригоди» згорненого клубочком Рибака, який грався собі камінцями. Той глипнув з-під чуба, але не привітався. «Пригодою», яка урвалася з припони, колотило хвилями припливу.

— Хіба ти не бачиш, що човна ось-ось віднесе у море? — закричав розгніваний Мумі-тато. — Він б’ється до каменя. Поглянь! Ти лише поглянь, що діється! Ще трохи — і по всьому! Вилазь, допоможеш мені витягнути човна.

Рибак перекинув через борт свої гачкуваті ноги і зістрибнув у пісок. Зараз він дивився на тата привітно й миролюбно.

— Я ніколи не робив нічого поганого… — пробурмотів він.

— Але й нічого доброго теж! — буркнув Тато. Гнів додав йому сили, і він самотужки витягнув човна на сухе.

Мумі-тато сів на пісок, щоб віддихатися. На те, що зосталося від піску… Люте море мало, вочевидь, наміри забрати з собою навіть піщаний пляж, потроху вимиваючи його кожної ночі. Тато похмуро глянув на Рибака.

— Каву знайшов? — запитав він.

Але Рибак промовчав, лише усміхнувся.

— Ти якийсь дивний, — мовив Тато ніби сам до себе. — Ніби ти не особистість, а якась рослина або тінь… Ніби ніколи й не народжувався.

— Я народжувався, — миттю заперечив Рибак. — Завтра мій день народження.

Мумі-тато так здивувався, що не стримався від сміху.

— Он як! То в тебе день народження! Важко собі уявити… Скільки ж років тобі виповнилося?

Але Рибак мовчки повернувся до Тата спиною і почалапав уздовж берега.

Мумі-тато рушив назад до маяка, заглиблений у тривожні роздуми про долю свого острова. Нещасна земля, де ще недавно ріс ліс, була подірявлена глибокими ямами, а вересовою лукою тягнулися довгі борозни — слід по деревах, котрі утікали від моря до маякової гори. Ось там, біля її підніжжя, вони усі збилися докупи, тремтячи від страху.

«Як же заспокоїти острів? — міркував Мумі-тато. — Не годиться морю ворогувати з островом. Треба їх примирити…»

Тато зупинився. Щось відбувалося з горою, на якій стояв маяк. Ось знову… Ледь відчутний порух, скеля немов зіщулилася й зморщилася, як морщиться шкіра. Кілька сірих каменюк скотилися у верес. Острів прокинувся.

Мумі-тато прислухався, від хвилювання йому аж похолола потилиця. До його вух долинуло слабке гупання, воно відлунювало в усьому Татовому тілі, чулося звідусіль, десь дуже близько. Воно долинало з надр острова.

Мумі-тато ліг у верес і притулив вухо до землі. Отоді він почув, як б’ється серце острова. Десь за прибоєм, глибоко в землі гупало серце, глухо, м’яко і рівномірно.

«Острів живий, — подумав Тато. — Мій острів живий, і дерева, і море… Усе живе!»

Тато поволі підвівся.

Вересовою лукою поповзом брела крислата карликова смерічка, схожа на гойдливий зелений килим. Мумі-тато вступився їй з дороги і стояв заніміло, відчуваючи, що мерзне. Він бачив острів, живий острів, який лежав, скоцюрбившись, на темному морському дні, не тямлячись від страху перед морем. Страх небезпечний, він може раптом вибухнути, кинутися під ноги або ж безтямно молотити довкола себе… Хто ж тоді захистить маленькі створіннячка, які на свою біду опиняться поблизу?

Мумі-тато кинувся бігти. Опинившись удома, він повісив капелюха на цвяшок.

— Що трапилося? — схвилювалася Мумі-мама. — Невже човен…

— Ні, я витягнув його на берег, — заспокоїв Тато. Родина не зводила з нього очей, тож він додав: — Завтра день народження Рибака.

— Що ти кажеш! — скрикнула Мумі-мама. — Тому ти так дивно поводишся! Ми неодмінно повинні влаштувати йому свято. Уявляєте, навіть Рибак має свій день народження!

— Для нього неважко буде вибрати подарунок, — озвалася Маленька Мю. — Маленькі пакуночки водоростей! Підстилку з моху! Або мокру пляму! Як вам вибір?

— Яка ж ти злючка! — дорікнула Мумі-мама.

— Ага, — анітрохи не знітилися Мю.

Мумі-тато стояв біля західного вікна і дивився на острів. Він чув, як його родина обговорювала дві глобальні проблеми: як заманити Рибака на маяк і як перетягнути з мису скриньку з віскі. Але сам він не міг думати ні про що інше, окрім тріпотливого серця острова, яке нажахано гупало глибоко у надрах землі.

Треба поговорити про це з морем.

Мумі-тато подався до закапелка, де любив усамітнюватися Наглядач маяка. Сидячи над урвиськом, він плив, неначе галеон, на носі свого острова-корабля.

Тато чекав великої, справжньої бурі, але вона не виправдала його сподівань. Жодних білих, гарних перлин шумовиння, бо таких і не буває при восьмибальному штормі. Натомість вітрюган зривав з гребенів хвилі бурунці й розвіював їх сірою імлою понад морем, яке немов перекосило від люті пооране борознами та зморшками обличчя.

Мумі-тато налаштувався на одну хвилю з морем, нині це було дуже легко зробити. Він спілкувався з морем так само невимушено, як його пращури.

— Навіщо ти викаблучуєшся, намагаючись справити на нас враження? Ти надто могутнє для цього! — промовив Тато до моря. — Така поведінка не гідна тебе! Невже для тебе й справді так важливо налякати маленький нещасний острів, який, незважаючи ні на що, все ж намагається вистояти? Ти мало би радіти, що острів наважився постати так далеко на твоїх просторах! Бо з ким би ти змогло себе порівнювати? Як би зуміло розважатися без прибою? Подумай про це! Тут є клаптик лісу, який ледь животіє з твоєї вини, і трохи мізерної землі, яку ти нещадно здуваєш, а ще жменька ґулястих скель, які ти нещадно сточуєш, щоб і сліду по них не зосталося. І ти ще наважуєшся їх лякати! — Мумі-тато нахилився вперед, суворо дивлячись на збурунене море. — Одного ти лише не збагнуло: тобі слід піклуватися про цей острів, захищати його і втішати, а не хизуватися власною могуттю! Розумієш? — Тато знову прислухався до шторму, але море йому не відповіло.

— Ти спробувало налякати і нас, — вів Мумі-тато далі, — але всі витівки, до яких ти вдавалося, були даремними. Ми вистояли! Я намагався збагнути тебе, але тобі це не сподобалося. Ми, не покладаючи лап, продовжували будувати тут нашу домівку. Ось так! Мушу визнати, до речі, заради справедливості, що отой твій вчинок, коли ти подарувало нам скриню віскі, був таки порядним. Я знаю, що ти мало на увазі. Ти вмієш визнавати поразку. Але демонструвати натомість свою зверхність беззахисному острову ганебно! Усе це я кажу лише тому — чи майже лише тому, — що люблю тебе!

Мумі-тато замовк, він дуже втомився. Прихилившись до скелі, чекав на відповідь моря. Море нічого не сказало, однак хвиля принесла на своєму гребені блискучу дводюймову дошку.

Мумі-тато напружено спостерігав за нею. Он з’явилася ще одна. І ще… Купа дошок! Хтось скинув їх у море, щоб зменшити навантаження на судно.

Тато видряпався на вершину гори й кинувся додому, весело сміючись на бігу.

Море попросило вибачення, воно хоче, щоб вони залишилися на острові! Хоче допомогти їм будувати свою домівку, хоче, щоб їм тут стало гарно і затишно, хоч вони й відрізані тут від світу безмежним монотонним небокраєм.

— Виходьте! Виходьте! — репетував Мумі-тато у сходовій кліті маяка. — Дошки! До нас жене цілий вантаж дошок! Покваптеся! Треба їх позбирати!

Уся родина висипала на берег острова.

Ось дошки нарешті прибило до берега з підвітряного боку, вони гойдалися у хвилях прибою, важкі й неповороткі, готові будь-якої миті поплисти далі, щоб ощасливити ще й інші береги. Не можна гаятися, Мара б їх ухопила! Ніхто не сподівався, що вода така холодна, — усі притьмом шубовснули у воду. Можливо, у їхньому роду був колись старий морський розбійник, який відчув незаконну здобич і вселив наснагу у своїх нащадків. Та наснага їм тепер згодилася! Відвічна туга острова та самотність моря надто глибоко всоталася у їхні душі, а тепер вони звільнялися від неї, завзято працюючи, — виловлювали у воді дошки, виносили на берег та складали стосами, раз у раз перегукуючись крізь ревище хвиль, лиш би показати одне одному, що вони живуть на повну силу. А над штормовим островом нап’яло свій шатер яскраве безхмарне небо…

Непросте це завдання — доправити на суходіл дводюймові дошки, неслухняні й обважнілі від води. Така дошка, коли вона летить на хвилі, мов таран, може бути дуже небезпечною, навіть лапу може поранити.

Зате потім, коли дошка лежить високо на березі, куди не сягає море, вона стає справжнім скарбом. Тільки тому, ясна річ, що є трофеєм. Блискуча, теплого кольору від старої смоли, важка й досконала, з клеймом власника на зрізі. Дивишся на неї з гордовитою поблажливістю завойовника, і відразу уявляється тридюймовий цвях, який з насолодою вганяється в її тіло.

— Шторм зараз, без сумніву, сягає дев’яти балів! — гукнув Мумі-тато. Він глибоко вдихнув повітря, обвівши поглядом море. — Це добре! Між нами уже немає жодних непорозумінь!

Коли усі дошки вляглися стосами за лінією припливу, вся родина подалася додому варити рибну юшку. Під підвітряним берегом на повну силу шаленів шторм, збиваючи з ніг Маленьку Мю.

По дорозі додому Мумі-мама спинилися біля свого садочка, який заполонили налякані ялинки. Вона стала на коліна й зазирнула під сланке віття.

— Яблунька вже зійшла? — запитав Мумі-троль.

— Та я ще не зовсім здуріла, — засміялася Мама. — Вона стане схожа на деревце десь аж за десять років… Я хотіла лише її трішки підбадьорити.

Мама з жалем дивилася на всохлі кущики шипшини.

«Безглуздо було пересаджувати їх, — подумала вона. — Але їх ще багато, увесь острів поріс шипшиною. Може, на волі їм ліпше живеться, ніж у садку?»

Мумі-тато затягнув до кімнати кілька дощок, приніс скриньку з інструментами.

— Я знаю, що деревина всихається, — мовив він, — але не маю терпцю чекати. Ти не проти, якщо у твоїх кухонних полицях поробляться шпари?

— Зовсім не маю нічого супроти, — відповіла Мама. — Майструй! Треба поквапитися, доки не минуло бажання працювати…

Цього дня мама не малювала, вона вистругувала кілочки для квітів і наводила лад у комоді. І в шухляді Наглядача маяка також. Мумі-троль схилився над кресленням, він точно знав, якою на вигляд має бути його хатинка. Олівець майже списався, але Мумі-троль мав дивне передчуття, що в разі необхідності Татове море принесе нового.

Надвечір усі вже трохи втомилися й примовкли. То була умиротворена тиша. Море монотонно гуготіло навколо острова, чисто вмите небо біліло у височині. Маленька Мю заснула на кухонній плиті.

Мумі-мама зиркнула потайки на кожного й підійшла до своєї розмальованої стіни. Вона притулила лапи до стовбура яблуньки. Нічого не відбулося… Стіна зосталася стіною, звичайною поштукатуреною стіною.

«Я тільки хотіла пересвідчитися, — подумала Мумі-мама. — Так воно і є. Звичайно, я вже не можу увійти в стіну, бо більше не тужу за домівкою…»

Коли запали сутінки, Мумі-троль вийшов наповнити гасову лампу.

Каністра з гасом стояла під крученими сходами, біля порваних неводів. Мумі-троль вийняв корок, взяв її у лапи і перехилив, але звідти нічого не полилося, лише задудніло пусткою. Він трохи почекав, потряс каністрою, потім поставив її на землю і надовго задумався, втупившись собі під ноги. Гасу більше не було. Закінчився. Ліхтар горів щовечора у кімнатці на маяку і щоночі на березі моря для Мари. До того ж, Маленька Мю чимало гасу вилила на ядучих мурах. Тож нічого дивного. Але що ж робити? Що скаже Мара? У Мумі-троля боляче стиснулося серце, коли він собі уявив її розчарування. Він сів на східцях, затуливши лапками носа. У нього було відчуття, ніби він обдурив товариша.

— Ти певний, що каністра цілком порожня? — перепитала Мумі-мама, потрусивши ліхтарем.

Родина саме чаювала. За вікнами темніло.

— Немає ані краплини, — з жалем відповів Мумі-троль.

— Певно, іржа дірку виїла, — вирішив Мумі-тато. — Може, й уся каністра проіржавіла наскрізь… Ми аж ніяк не могли витратити стільки гасу…

Мама важко зітхнула.

— Доведеться вдовольнятися світлом від вогню у кухонній плиті, — сказала вона. — У нас зосталося тільки три свічки, їх ми запалимо у день народження на торті.

Мама доклала більше дров і залишила дверцята плити відчиненими.

Полум’я весело потріскувало. Родина Мумі-тролів притягнула дерев’яні скриньки і порозсідалася півколом біля плити. У комині інколи чулося завивання шторму, немов музика линула, похмура й самотня.

— Цікаво… — озвалася Мумі-мама, — що зараз відбувається надворі?

— Це я тобі можу сказати, — відразу відгукнувся Тато. — Острів вкладається до сну. Обіцяю, що острів вкладеться до сну і засне майже одночасно з нами…

Мумі-мама тихенько засміялася, а тоді сказала замислено:

— Знаєте, увесь час, що ми тут живемо, мене не покидає відчуття, ніби ми вибралися на чергову виправу на природу. Усе якось не так, як звично. Ніби неділя ніколи не закінчується… Цікаво, таке відчуття — це погано?

Усі розгублено чекали.

— Розумієте, не можна усе життя прожити на пікніку, — немов вагаючись, вела Мама далі. — Усе має свій кінець. Я боюся, Що якогось дня відчую, ніби знову настав понеділок, і не певна, чи це буде правильно…

Мумі-мама замовкла, невпевнено глянула на Тата.

— Звичайно, правильно… — вражено заперечив Тато. — Це ж чудово, коли кожного дня неділя. Саме цього нам завжди бракувало…

— Про що ви говорите? — запитала Маленька Мю.

Мумі-троль випростав ніжки, він увесь затерпнув, аж мурашки бігали по тілу. З думок йому не йшла Мара.

— Я вийду надвір, — сказав він.

Усі здивовано глянули на малого.

— Хочу трохи подихати свіжим повітрям, — додав він нетерпляче. — Не бажаю тут сидіти й займатися порожніми балачками. Розімну ліпше лапи…

— Але ж… — почав було Мумі-тато, однак Мама спинила його.

— Іди погуляй, синочку, — мовила вона.

— Що це на нього найшло? — запитав здивовано Тато, коли за Мумі-тролем зачинилися двері.

— Йому стерпнули ніжки, — пояснила Мама. — Він і сам до пуття не знає, що з ним відбувається. Ти весь час думаєш, що він іще маленький…

— Та він і є маленьким, — ще більше здивувався Тато. — Ясна річ, що він іще маленький…

Мама засміялася і поворушила дрова у плиті. Сидіти перед вогнем набагато приємніше, ніж при свічках.

Мара сиділа й чекала на піщаному пляжі. Мумі-троль вийшов до неї без ліхтаря, зупинився біля човна. Він нічим не міг їй зарадити.

Налякане серце острова глухо гупало в надрах землі. Ніч повнилася перемінами. Мумі-троль чув, як ворушаться камені та дерева, повзучи островом, чув їхній жалібний шепіт. їм він теж нічим не міг зарадити.

Раптом Мара заспівала. Вона завела радісну пісню, розгойдуючи своїми розхристаними спідницями, притупуючи на піску й усім своїм виглядом показуючи, як вона тішиться зустрічі з Мумі-тролем.

Мумі-троль аж ступив крок уперед, вражений поведінкою Мари. Мара зраділа його появі, в цьому не було жодних сумнівів. Її не цікавив штормовий ліхтар! Вона раділа, що Мумі-троль прийшов на зустріч з нею!

Мумі-троль ані не ворухнувся, доки танцювала Мара. Він дивився їй услід, коли вона, закінчивши танець, побрела геть вздовж берега. А коли Мара зникла з очей, Мумі-троль підійшов до того місця, де вона танцювала, й помацав лапкою пісок. Пісок був такий, як завжди, не скрижанів й не зіщулився від страху. Мумі-троль прислухався, але навколо панувала тиша, яку порушував тільки гуркіт прибою. Острів, здавалося, заснув, раптово поринув у глибокий сон.

Мумі-троль подався додому. Вдома усі вже повкладалися спати, у кухонній плиті жевріла грань. Малий заповз у своє ліжечко, згорнувся клубочком й налаштувався на солодкі сни.

— Що вона сказала? — раптом зашепотіла Маленька Мю.

— Вона зраділа, — прошепотів Мумі-троль у відповідь. — Навіть не помітила, що я без ліхтаря…

У день народження Рибака небо з самого ранку було таке ж чисте, як напередодні, а південно-західний вітер навіть не думав ущухати.

— Прокидайтеся! — гукнув Тато. — Усе знову налагодилося!

Мумі-мама висунула носа з-під ковдри.

— Я це знала!

— Нічого ти не знала! — гордо заперечив Мумі-та— то. — Острів заспокоївся, він більше не боїться! Кущі розійшлися по домівках, а дерева щодуху помчали за ними услід. То що скажеш тепер?

— Чудово! — відповіла Мама, сідаючи в ліжку. — Знаєш, було б дуже незручно святкувати день народження, якби дерева топталися по ногах… А уяви собі, скільки б сміття вона притягнула за собою… — замислившись на якусь мить, вона додала: — Цікаво, дерева повернуться на свої старі місця чи шукатимуть нових? Як тільки вони визначаться, я попідкладаю їм навколо коріння трохи водоростей.

— Які ж бо ви занудні! — обурилася Маленька Мю. Невимовно розчарована, вона дивилася через вікно надвір. — Знову почнеться звичне життя… А я ж була певна, що острів піде на дно моря або зірветься з припони й попливе або навіть полетить світ за очі! Ніколи нічого не трапляється по-справжньому…

Вона докірливо глянула на Мумі-троля, а той приязно засміявся їй у відповідь.

— Еге ж, — сміявся він, не кожному до снаги повернути додому цілий ліс!

— Твоя правда! — захоплено підтримав синочка Мумі-тато. — Не кожному таке під силу. А ще важливіше зуміти втримати усе це в таємниці!

— Усі, бачу, в чудовому гуморі! — буркнула Маленька Мю. — Ліпше би пильнували свою скриню з віскі!

Тато з сином кинулися до вікна. Скриня усе ще стояла на березі мису, однак сам мис добряче зсунувся у море.

— Кави нині не питиму, — заквапився Мумі-тато, натягаючи капелюха. — Мушу подивитися на рівень води…

— І пошукай, будь ласка, Рибака, — попросила Мумі-мама. — Треба запросити його заздалегідь…

— Так-так, пошукайте його неодмінно! — гукнула йому навздогін Маленька Мю. — Ану ж він зайнятий нині увечері…

Але Рибак зник. Можливо, заховався у ялиннику, принишк десь у хащах, поринувши у роздуми про свій день народження.

Мама вже спекла торт, і він красувався на столі з трьома свічками. Попід стелею висіли гірлянди, сплетені з китиць горобини та з ялівцю, а Маленька Мю принесла великий стрепехатий букет шипшини.

— Чого це ти притих? — запитала вона у Мумі-троля.

— А, так собі, думаю… — Мумі-троль викладав маленькі білі камінці навколо торта.

— Як тобі вдалося зігріти її? — зацікавлено запитала Маленька Мю. — Я була на березі тієї ночі, коли ти вже пішов… Пісок анітрохи не замерз!

— Звідки мені знати… — спаленів Мумі-троль. — Ти ж нікому про це не скажеш?

— Ха! — пирхнула Мю. — Хіба я пліткарка! Мене не цікавлять чужі таємниці, не кажучи вже про те, щоб їх розбазікувати по всіх усюдах… Зрештою, рано чи пізно, вони самі по собі виявляться… Цей острів приховує чимало таємниць, можеш мені повірити! І я знаю усі!

Вона зверхньо зареготала і втекла геть.

Мумі-тато, захекавшись від натуги, виніс нагору крученими східцями маяка оберемок дров.

— Твоя мама, — звернувся він до Мумі-троля, — не вміє тримати сокири, але пилкою орудує бездоганно. Я, напевно, зроблю більше місця у дровітні, щоб ми могли заготовляти дрова одночасно.

Тато скинув цурпалки перед кухонною плитою й запитав:

— Як гадаєш, може, подарувати Рибакові мого старого чорного капелюха? Навряд, чи я його ще носитиму…

— Звичайно, подаруй! — підтримав Тата Мумі-троль. — Ти ж маєш капелюха, якого тут полишив Наглядач маяка…

Мумі-тато кивнув і піднявся на маякову вежу, щоб пошукати за подарунковим папером. Він підняв порожню скриню, що лежала на газових бетонах, та так і завмер. Тато побачив на стіні вірша, якого раніше не помічав, вірша, написаного властивим для Наглядача маяка почерком — схожими на павучків закарлючками з великими проміжками між словами.

Третього жовтня,

— прочитав Мумі-тато, —

День моіх уродин,

Та з ким святкуватиму — я ж тут один.

І знову зюйд-вест не стихає й на мить,

І знову дощить.

«Це ж сьогодні, — вражено подумав Мумі-тато. — У Наглядача маяка теж сьогодні день народження… Ото диво!»

Він взяв трохи обгорткового паперу й зійшов залізною драбиною до кімнати.

Решта Татової родини жваво обговорювала варіанти, як би заманити Рибака до маяка.

— Він ніколи на це не погодиться! — рішуче заявила Маленька Мю. — Він боїться маяка… Десятою дорогою обходить його…

— Може, його чимось привабити? — запропонував мумі-троль. — Скажімо, чимось гарним? Може, заспіваємо йому?

— Та чи ви здуріли? — пирхнула Маленька Мю. — Тоді він гарантовано дремене геть!

Мама підвелася й рішуче ступила крок до дверей.

— Знаєте що? — мовила вона. — Я сама піду й запрошу бідолаху, як це робили колись, у старі добрі часи. Хай тільки Маленька Мю виманить його із хащі.

Коли вони прийшли до ялинника, Рибак сидів на узліссі з квіточками у волоссі. Він одразу зірвався на рівні ноги, з надією дивлячись на прибульців.

— Маємо за честь привітати вас з днем народження, — мовила Мумі-мама, присідаючи у реверансі.

Рибак поважно схилив голову.

— Ви перші, хто згадав про мій день народження. То мені велика честь…

— Ми влаштували для вас удома невеличке свято, — сказала Мумі-мама.

— На маяку?! — аж скрикнув Рибак, вмить попіснівши на обличчі. — Я туди не хочу!

— Послухайте мене, — спокійно переконувала його Мама. — Вам зовсім не треба дивитися на маяк. Гарно заплющіть очі і дайте мені лапку. А ти, Мю, побіжи, будь ласка, наперед і постав воду на каву. А ще запали свічки!

Рибак міцно заплющив очі й простягнув Мамі лапку. Мумі-мама обережно повела його вересовою лукою до маякової гори.

— А тут треба високо занести ногу, — попередила Мама перед східцями.

— Я знаю, — відповів Рибак.

Коли заскрипіли вхідні двері, він здригнувся, відмовляючись іти далі.

— Ми спекли торта й прикрасили кімнату, — вмовляла його Мумі-мама. — Приготували подарунки!

Мама перевела Рибака через поріг, вона поволі почали підніматися угору крученими сходами. Південно— західний вітер шаленів поза стінами маяка, інколи вів завивав, вриваючись у розбите вікно.

Мама відчула, як тремтить Рибакова лапка.

— Нічого страшного тут немає, — заспокоїла вона його. — Ми вже майже прийшли…

Вона відчинила двері до кімнати.

— А тепер можна дивитися! — дозволила вона.

Рибак слухняно розплющив очі. Свічки горіли, хоча ще не стемніло, святковий стіл був накритий дуже гарною білою скатертиною з вишитими зеленими гілочками по краях. Родина Мумі-тролів вишикувалася рядком, зустрічаючи гостя.

Рибак глянув на торта.

— Ми маємо лише три свічки, — вибачилася Мама. — Скільки років вам виповнилося?

— Не пам’ятаю, — пробурмотів Рибак.

Його очі полохливо перескакували з одного вікна на інше, він зиркнув на ляду, що вела у маякову вежу.

— Раді вітати вас у нашій господі, — приязно проголосив Мумі-тато. — Сідайте, будьте ласкаві, до столу.

Але Рибак і не подумав сідати, позадкував до дверей.

Раптом Маленька Мю розлючено заверещала:

— Сідай негайно до столу й поводься, як усі порядні гості!

Рибак так перелякався, що миттю опинився за столом. Не встиг він і оком змигнути, як Мумі-мама налила йому кави, а хтось уже розпакував капелюха й одягнув йому на розпатлану голову.

Рибак навіть не ворухнувся, тільки намагався роздивитися капелюха знизу, а від кави відмовився.

— Що ж, спробуємо з пакуночком водоростей… — мовила Маленька Мю, простягаючи йому свій подарунок, загорнений у червоні листочки.

— Можеш сама це з’їсти, — ввічливо сказав Рибак, і усі навколо засміялися, зрадівши, що й Рибак може утнути щось дотепне.

За столом стало веселіше, родина дала спокій своєму гостеві, завівши невимушену розмову про шторм та острів, який помирився з морем і заснув.

Потроху Рибак оговтався, відсьорбнув кави й скривився мов середа на п’ятницю. Потім поклав до горнятка вісім шматочків цукру й вихилив усе одним ковтком. А тоді заходився розгортати пакунок від Мумі-троля. Там були подарунки, яких не взяла Морська лошичка: скельця, камінці, чотири мідні грузильця для вудки. Рибак довго дивився на грузильця і зрештою сказав:

— Ха!

Потім він розгорнув останній пакунок і вийняв мушлю з написом: «На згадку з Західного узбережжя» і сказав:

— Ха-ха!

— Я вибрала найгарнішу мушлю, — пояснила Мумі-мама. — Її викинуло море на піщаний пляж…

— Он як?

Рибак глянув на найнижчу шухляду комода. Він підвівся з-за столу й поволі підійшов до комода. Уся родина зацікавлено спостерігала за ним, надзвичайно дивуючись, що він не подякував за подарунки.

Почало сутеніти, лише маленький промінець призахідного сонця тріпотів високо у кроні яблуньки на стіні. Три свічки рівно горіли на торті.

Рибак побачив пташине гніздо, що усе ще лежало на комоді.

— Його місце у комині, — зауважив він суворим голосом. — Воно пролежало там багато років.

— Ми хотіли повісити гніздо за вікном, — виправдовувалася Мумі-мама. — Але не встигли прилаштувати там поличку…

Рибак стояв перед комодом, дивлячись на себе у дзеркалі, розглядаючи капелюха, подарованого Татом Мумі-троля, та своє невиразне зображення.

Потім перевів погляд на складанки, що лежали на картонній підставці, взяв одну складанку і допасував її до картинки, тоді взяв ще і ще. Родина Мумі-тролів стала у нього за спиною, спостерігаючи, як спритно він складає складанку — тільки лапки миготіли. Ось картинку завершено. Птахи та маяк. Птахи летять назустріч світлу маяка. Рибак обернувся й глянув на Тата.

— Тепер я згадав, у чому річ, — мовив він. — Ми переплутали капелюхи.

Рибак зняв Татового капелюха й простягнув лапу за своїм. Обидва панове мовчки обмінялися капелюхами.

Наглядач маяка повернувся додому.

Він застебнув свого замшевого піджака, підсмикнув догори штани й повернувся до столу.

— Чи можу я попросити ще кави? — запитав він.

Мама сторчголов кинулася до плити.

Усі знову сиділи навколо столу, але розмова вже не клеїлася. Рибак наминав торта, а дещо розгублена родина не зводила з нього погляду.

— Я тут трохи малювала, — скромно озвалася Мумі-мама.

— Бачу, — кивнув Наглядач маяка. — Характерний для шхер ландшафт. Годиться для розмаїтості. І гарно намальовано. А що намалюєте на іншій стіні?

— Хотіла зобразити карту, — пояснила Мумі-мама. — Карту острова та навколишніх скельних острівців з усіма відмілинами, а ще, можливо, зазначити глибини моря. Мій чоловік мастак вимірювати морську глибину.

Наглядач маяка схвально кивнув головою. Мумі-тато тішився у душі, але не зронив і слова.

Маленька Мю переводила свої блискучі оченята то на одного, то на іншого. Здавалося, ситуація її неймовірно розважала, і вона ось-ось ляпне якусь дурницю, але обійшлося.

Дві свічки згоріли дотла й стекли на торт. Надворі споночіло, шторм не вщухав. А на маяку панували тиша та спокій, як рідко бувало на забавах у Мумі-тролів.

Думка про Мару промайнула в голові Мумі-троля, але не обпекла тривогою. Вони зустрінуться згодом, поспіху немає. Він відчував: Мара вже не боїться, що він покине її напризволяще.

Нарешті озвався й Мумі-тато.

— Послухайте, я маю скриньку віскі, стоїть на березі вашого мису. Як гадаєте, вітер скоро вляжеться?

— Гм, — гмикнув Наглядач маяка, — якщо вже налетів південно-західний, то може шаленіти й тижнями… А з віскі нічого не станеться, хай собі там стоїть.

— Маю намір поглянути трохи згодом, що там з погодою, — вів далі Мумі-тато, набиваючи люльку. — Як на вашу думку, човна не знесе у море?

— Навряд, — поважно відказав Наглядач маяка. — Настав новий місяць, тож припливу не буде…

Догоріла й третя свічка. Тепер лише світло від вогню у плиті витанцьовувало на долівці.

— Я випрала простирадла, — втрутилася у розмову Мумі-мама. — Хоч вони й були ще зовсім чисті. Ваше ліжко стоїть на своєму колишньому місці.

— Дякую, дякую, — Наглядач маяка встав з-за столу. — Тільки цієї ночі я, мабуть, таки спатиму у маяковій вежі.

Усі побажали одне одному на добраніч.

— Підемо на мис? — запитав Тато у синочка.

Мумі-троль кивнув.

Коли Тато і Мумі-троль вийшли на пагорб, на якому височів маяк, на південно-західному прузі з’явився тоненький місячний серпик. Молодий місяць осяяв осінню пітьму. Вони рушили вниз, до вересової луки.

— Тату! — окликнув Мумі-троль. — Я маю ще залагодити деякі справи на піщаному пляжі. Треба зустрітися з однією знайомою…

— Гаразд, — не заперечував Мумі-тато. — Побачимося завтра. Бувай!

— Бувай!

Мумі-тато попростував далі островом. Думки про те, що скриню з віскі може змити у море, більше не дошкуляли йому. Та й одним мисом більше чи менше, коли їх маєш купу, теж не так вже й важливо.

Тато підійшов до самого прибою. Перед ним котило хвилю за хвилею його море, величаве, збурунене білим шумовинням, спокійне і могутнє.

Тато викинув з голови усі зайві думки, він просто насолоджувався життям усім своїм єством — від кінчика хвоста до кінчиків вух.

Коли він обернувся, щоб поглянути на свій острів, морем промайнув білий сніп світла, докотився до пустельного небокраю й разом з хвилями повернувся назад.

То світився маяк.

НАПРИКІНЦІ ЛИСТОПАДА

Моєму братові Лассе

1

Одного дня рано на світанку Нюхмумрик прокинувся у своєму наметі в Долині Мумі-тролів і відчув, що у повітрі запахло осінню.

Зміна пір року відбувається зненацька. Нараз усе стає інакшим. Той, кого чекає далека дорога, дорожить кожною хвилиною, поспіхом витягає з землі кілочки намету, гасить грань у ватрі, квапиться, щоб ніхто його не затримав зайвими розпитуваннями, на ходу одягає лямки наплічника і ось нарешті крокує битим шляхом. Щойно тоді мандрівника огортає блаженний спокій, він стає умиротвореним, як дерево, на якому жоден листок не шелесне. Там, де стояв намет, залишається чотирикутник вицвілої трави.

Згодом, як уже настане день, прокинуться друзі і скажуть: «Він подався у дорогу — прийшла осінь».

Нюхмумрик йшов спокійною розміреною ходою. Ліс взяв його в свої обійми, замжичив дощик. Дощ лопотів по крисах його зеленого капелюха та дощовику, також зеленому, навколо чулися шепоти та лопотіння крапель. Ліс огорнув його м’якою пеленою самотності, сховавши від світу.

До моря збігало чимало долин. Уздовж узбережжя, велично вигинаючись, брели гірські кряжі, то тут, то там далеко у воду збігали продовгуваті миси, а море вгризалося у суходіл глибокими затоками. В одній із таких долин мешкала собі самотньо одна чепуруля. Нюхмумрикові не раз стрічалися чепурулі, він знав, що живуть вони за своїми дивними й непростими законами, тому завжди оминав їхнє житло надзвичайно тихо і скрадливо.

Будиночок цієї Чепурулі був оточений високим гострим частоколом, на хвіртці висів замок. На подвір’ї було порожньо. Білизняні шворки знято, дровітня зяяла пусткою. Ніде не видно гамака чи літніх садових меблів, жодного затишного безладу, звичного для садиби влітку: ані грабель чи відер, ані забутого капелюха чи тарільчика з молоком для кицьки, ані любих серцю дрібничок, що чекають наступного ранку й свідчать про те, що у цьому домі живуть і раді гостям.

Чепуруля відчула, що прийшла осінь, і замкнулася у своєму тісному світі. Її домівка видавалася покинутою і спустошеною. Але вона була там, усередині, забилася десь у найглибший закуток, заховалася за високими неприступними мурами, за стіною смерек, що віттям затуляли її вікна.

Повільний перехід осені у зиму — непогана пора року. Це час, коли слід упорядкувати й поскладати запаси, нагромаджені за літо. Приємно позбирати, пригорнути ближче до себе все, що маєш; зібрати своє тепло та думки, запорпатися глибоко у затишну дірку, осередок надійності, де можна захистити все те важливе й коштовне, чим володієш. А тоді хай собі налітають шторми, насувається зимова темрява та холоднеча. Вони навпомацки шукатимуть, як би потрапити досередини, але даремно, бо там, за сімома замками, в теплі та тихій самотині сидить собі і сміється той, хто про все подбав заздалегідь.

Одні залишаються на насиджених місцях, інші подаються світ за очі — так завжди було. Кожен робить свій вибір, доки є ще час, зате потім відступати — зась.

Чепуруля вийшла витріпати килимки на подвір’ї за будинком. Вона заходилася коло них з таким завзяттям, що кожен, кому не ліньки, міг зрозуміти, що Чепуруля робить це залюбки. Нюхмумрик припалив люльку й, не зупиняючись, пішов далі. «Зараз уже всі прокинулися у Долині Мумі-тролів. Мумі-тато накручує годинника й постукує лапою по склу барометра. Мумі-мама розпалює вогонь у плиті. Мумі-троль виходить на ґанок і бачить, що намету немає. Я забув написати прощального листа, не встиг… Але всі мої листи однакові: «Повернуся у квітні. Бувайте здорові!» Або: «Вирушаю у дорогу, повернуся навесні. Тримайтеся!» — і таке інше… Мумі-троль знає…

І Нюхмумрик з легкою душею забув про Мумі-троля.

У сутінках він вийшов до довгої затоки, що ховалася в глибокому затінку між горами. У глибині затоки, на березі, тулилася жменька маленьких будиночків, у яких уже горіли ранні вогники.

Навколо ні душі, нікому не хотілось мокнути під дощем.

Тут мешкали Гемуль, Мюмля та Капаруля — ті, хто вирішили не покидати насиджених місць, надавши перевагу затишним оселям. Нюхмумрик дуже тихо скрадався задвірками, ховаючись у тіні, бо йому ні з ким не хотілося ставати на балачку. Маленькі й великі хатинки тісно тулилися докупи, деякі навіть мали спільні стіни, ринви та смітники, заглядали одні одним у вікна і вдихали запахи вечері. Над стрімкими дахами височіли димарі, а над криницями завмерли журавлі, протоптані стежки вели від дверей до дверей. Нюхмумрик ішов швидко й безгучно, думаючи: «Ох, будиночки, які ви мені осоружні!»

Уже майже стемніло. Під вільхами лежав перевернений догори дном і накритий брезентом човен Гемуля, трохи вище — щогла, весла та стерно. Пролежавши отак без вжитку не одне літо, вони почорніли і потріскалися. Нюхмумрик стрепенувся і попрошкував своєю дорогою.

Але маленький мудрик, що ховався під Гемулевим човном, почув його кроки й затамував подих. Кроки почалапали далі, і знову все стихло, тільки дощ лопотів по брезенті.

Остання хатинка стояла самотньо під темно-зеленою стіною смерекового лісу. Звідси починалися дикі необжиті місця. Нюхмумрик пришвидшив крок, прямуючи до лісу. Раптом двері хатинки прочинилися на шпарку і старечий голос проскрипів:

— Куди йдеш?

— Не знаю, — відповів Нюхмумрик.

Двері зачинилися, і Нюхмумрик увійшов до лісу — попереду на нього чекали сотні миль тиші й самотності.

2

Минав час, дощ не вщухав. Ніколи ще не було такої дощової осені. Долини на узбережжі стали багнистими від надміру води, яка стікала з навколишніх гір та пагорбів, земля тхнула гниллю, бо трава, замість всихати, закисала. Літо раптом так віддалилося, ніби його ніколи й не було, а шлях від житла до житла став, здавалося, безконечним. Усі поховалися по своїх оселях і навіть не витикалися надвір.

На носі Гемулевого човна мешкав маленький мудрик, який сам себе називав Лавкою (ім’я не має нічого спільного з човновою лавкою, це просто збіг). Ніхто не знав, що він там оселився. Брезент з човна знімали тільки раз на рік, під весну, тоді ж смолили човна й залатували найбільші шпари. Потім човна знову зачохлювали брезентом, і той чекав собі далі. Гемуль ніколи не мав часу на морські виправи, до того ж, він не вмів ходити під вітрилами.

Мудрик Лавка любив запах смоли і вважав, що у його помешканні має гарно пахнути. А ще йому подобався моток канату, що міцно тримав його у своїх обіймах, і монотонне лопотіння дощу. Він мав тепле довге пальто, у яке залюбки загортався довгими осінніми ночами.

Увечері, коли навколишні мешканці розбрідалися по домівках і над затокою западала тиша, мудрик любив розважати себе власними вигаданими історіями про щасливу родину. Він заколисував себе ними до сну, а наступного вечора продовжував розповідь або ж починав спочатку.

Оповідь починалася зазвичай з опису Долини Мумі-тролів. Ось він поволі сходить схилом гори, порослої темним смерековим лісом з білотілими берізками. Стає тепліше. Він намагався описати відчуття, яке охоплювало його, коли перед ним простиралася долина, схожа на дикий зелений сад, пронизаний сонячними променями; навколо вигойдуються від повівів літнього вітерцю зелені листочки, високі стеблини гойдаються над головою, під ногами стелиться зелена трава, а на ній виграють сонячні блищики; гудуть джмелі і смачно пахне земля, а він поволі простує уділ, де вже чується плюскіт стрімкої річки.

Важливо було не внести до оповіді жодного зайвого штриха. Якось він придумав собі біля річки альтанку, і в цьому була його помилка. Бо там був лише місток через річку, а поруч — поштова скринька. Далі росли кущі бузку і виднілася дровітня Мумі-тата. І бузок, і дровітня мали свої запахи, вони пахли затишком та літом.

Було ще дуже рано і дуже тихо. Мудрик Лавка розгледів у глибині саду блакитну скляну кулю, що лежала на стовпці. То була скляна куля Мумі-тата, найгарніша річ в усій Долині — чарівна куля.

У високій траві розкошували квіти, мудрик ретельно змалював їх. Він розповів про охайні, вирівняні грабельками стежки, викладені обабіч черепашками та невеликими золотими грудками; трохи затримався на описі сонячних блищиків, бо дуже їх любив. Дозволив вітерцеві прошелестіти високо угорі над Долиною, промайнути лісистими схилами й стихнути, щоб знову поступитися місцем цілковитій тиші. Буяла цвітом яблунька. Мудрик домалював спершу в уяві на дереві яблучка, але потім передумав; повісив гамака й усіяв золотистою стружкою землю перед дровітнею. До будиночка Мумі-тролів вже рукою подати. Ось рабатка з півоніями і ґанок… Ґанок ніжився у променях вранішнього сонця і був саме таким, яким його зробив мудрик: вирізьблене пилочкою поруччя, жимолость, крісло-гойдалка і все таке інше.

Мудрик Лавка ніколи не заходив до будинку, а чекав надворі, чекав, доки Мумі-мама вийде на ґанок. На жаль, він завжди засинав на цьому. Лише одного разу йому вдалося мигцем побачити в отворі дверей привітне Мамине обличчя, — Мумі-мама була кругленькою, мов пампушка, такою і має бути справжня мама.

Ось і тепер мудрик простував Долиною. Він уже сотні разів ходив цією дорогою, і щоразу його охоплювало дедалі дужче хвилювання. Раптом сіра імла заволокла Долину, все навколо розпливлося, за заплющеними очима панувала суцільна пітьма, чутно було лише лопотіння дощу по брезенті. Мудрик спробував повернутися у світ своїх фантазій, але не зумів.

Останнім часом таке траплялося з ним дедалі частіше, а імла напливала з кожним разом трішки раніше. Учора вона застукала його біля дровітні, а зараз потемніло в очах ще перед кущиками бузку. Мудрик Лавка щільніше загорнувся у своє пальтечко і подумав: «Завтра я, напевно, не встигну дістатися навіть до річки. Я вже не можу вимальовувати виразну картинку, вся моя оповідь ніби задкує…»

Мудрик трохи поспав, а прокинувшись посеред ночі, збагнув, що має робити. Він покине Гемулевого човна, щоб знайти Долину, вийде на ґанок, відчинить двері і розкаже, хто він і звідки.

Прийнявши таке рішення, мудрик Лавка міцно заснув знову й проспав усеньку ніч без сновидінь.

3

Одного листопадового четверга дощ ущух, тож Чепуруля вирішила помити вікно на горищі. Вона нагріла в кухні води, розчинила в ній мило, зовсім трішки, винесла миску на горище, поставила на стільчик і відчинила вікно. Раптом щось відірвалося від віконної рами й упало біля її лапки. Було воно схоже на клаптик вати, але Чепуруля відразу здогадалася, що то таке: бридкий кокон з блідою лялечкою гусені всередині. Її аж пересмикнуло від огиди, і вона відсмикнула лапку. Що б вона не робила, куди б не йшла, завжди на її шляху траплялися усілякі повзики та шкраблики! Чепуруля взяла ганчірку, різким рухом скинула лялечку вниз і довго дивилась, як вона котилася похилим дахом, далі перелетіла через край і зникла з очей.

— Яка гидота, — прошепотіла Чепуруля, струшуючи ганчірку. Вона взяла у лапки миску з водою й вилізла на дах, щоб помити вікно знадвору.

Чепуруля мала на лапках повстяні капчики, тож не встигла вона вилізти назовні, як одразу почала сповзати задом наперед по мокрому даху. Вона навіть злякатися не встигла. Її худеньке тільце хитнулося вперед — усе сталося блискавично, — якусь запаморочливу мить вона мчала униз на животі, потім лапки вперлися у край даху й зупинили падіння. Аж тоді Чепуруля злякалася. Страх із присмаком чорнила заповз у неї й застряг десь у горлі. Вона зажмурилася, та все ж бачила землю далеко під собою; від переляку та несподіванки їй так зціпило щелепи, що й крикнути не могла. Та й не було до кого кричати… Чепуруля позбулася врешті— решт усіх своїх родичів та надокучливих знайомих, і тепер могла донесхочу чепурити свій дім, плекати свою самотність та без будь-чиєї допомоги падати з даху у свій садок, де вовтузилися жучки й усілякі гидотні лялечки, яких і описати годі.

Чепуруля розпачливо смикнулася догори, чіпляючись лапками за слизьку бляху, але не втрималася й знову зсунулася на край. Відчинене вікно хиталося від вітру, сад шелестів, а час минав. На дах упало кілька крапель дощу.

Раптом Чепуруля згадала про громовідвід, який тягнувся на горище з протилежного боку будинку.

З міцно заплющеними очима, припавши животом до бляхи, вона дуже-дуже повільно рушила уздовж краю даху: трохи посунула одну лапку, тоді підтягнула другу. Отак Чепуруля обійшла довкола свій великий будинок, думаючи тільки про те, щоб їй не замакітрилося в голові. Цікаво, яке то відчуття, коли макітриться в голові? Ось вона відчула під лапою дріт громовідводу і, не розплющуючи очей, на відчай душі вхопилася за нього, підтягнулася до горища. В усьому світі не існувало тієї миті нічого, окрім тонкого дроту та Чепурулі, яка міцно вчепилася за нього.

Вона взялася за вузьку дерев’яну лиштву, що тягнулася вздовж горища, вилізла на неї і завмерла, лежачи ниць. Потім поволеньки стала навколішки, почекала, доки вгамується тремтіння в ногах, — ситуація нітрохи не видавалася їй смішною. Крок за кроком вона просувалася обличчям до стіни від одного вікна до другого, третього… Усі вікна були зачинені. їй заважала її довга рийка, волосся падало на очі й лоскотало в носі. «Лиш би не пчихнути, бо тоді я втрачу рівновагу… — думала Чепуруля. — Треба ні про що не думати і не дивитися униз. Один капчик заламався під п’ятою, корсет підліз попід пахви, ніхто про мене й не згадає, а я будь-якої з цих жахливих секунд…»

Знову задощило. Чепуруля розплющила очі, глянула через плече на стрімкий дах, за краєм якого зяяла порожнеча. Ніжки затремтіли, світ немов перевернувся догори цапки, в голові запаморочилося, вона відхитнулася від стіни. Лиштва, на якій Чепуруля стояла, враз стала вузькою й тонкою, наче серп, і за якусь бездонну мить перед нею промайнуло усе її чепурульське життя. Дуже повільно вона відхилялася від стіни, від її надійного захисту, відхилялася під невблаганним кутом, за яким — неминуче падіння, завмерла так на цілу вічність, а тоді знову притулилася до стіни.

Увесь сенс життя зосередився зараз для Чепурулі на тому, щоб стати зовсім пласкою і рухатися далі дахом. Ось вікно. Вітер наглухо захряснув його. Віконна рама гладка, без жодного щонайменшого цвяшка, за якого можна було б ухопитися і потягнути до себе. Чепуруля спробувала підважити раму шпилькою до волосся, але шпилька зігнулася. За шибкою вона бачила миску з мильною водою та ганчірку — символи затишної буденності, недосяжний світ…

Ганчірка! Вона застрягла між рамою та підвіконням… Серце у грудях Чепурулі загупало — вона бачила маленький окрайчик ганчірки, що стирчав з-під вікна, вхопилася за нього й потягнула, обережно, дуже поволі… «Хоч би вона витримала! Хай би це була нова, міцна ганчірка, не старе шмаття… Більше ніколи не буду зберігати старий мотлох, ні на чому не заощаджуватиму, стану марнотратницею і занехаю прибирання… Я занадто чепурю хату, надто охайна… Стану ким завгодно, тільки не чепурулею!» Отак думала Чепуруля, благала у долі безнадійно, намарно, бо чепурулі можуть бути тільки чепурулями, а не кимсь іншим.

Однак ганчірка витримала. Вікно спроквола відчинилося, вітер шарпнув його назовні, а Чепуруля вкотилася досередини, відчувши себе у безпеці. Вона лежала на підлозі, в животі в неї усе переверталося — їй було страшенно погано.

На стелі над нею розгойдувалася від протягу лампа, китички абажура гойдалися на однаковій відстані одна від одної, а на кінчику кожної звисала маленька намистинка. Чепуруля зі здивуванням уважно розглядала ті китички, ніби вперше їх побачила. Ніколи раніше вона не звертала уваги на те, що шовковий абажур червоного кольору, дуже гарного червоного кольору, ніби забарвлений сяєвом призахідного сонця. Та й форма гаку, з якого звисала лампа, теж видалася якоюсь новою та незвичною.

Чепуруля трохи оговталася і раптом замислилась: «Ото диво дивне — усе, що звисає з гаків, дійсно звисає, до того ж, звисає униз, а не в якийсь інший бік. Цікаво, від чого це залежить?» Несподівано кімната ніби перемінилася й набрала нових обрисів. Чепуруля підійшла до дзеркала й глянула на своє відображення. Ніс з одного боку подряпаний, а волосся розчухране й мокре. Очі якісь не ті. «Уявити собі лишень, що очима можна бачити! — думала Чепуруля. — Цікаво, як ми ними бачимо?..»

Чепурулю лихоманило від дощу, а ще, мабуть, від того, що за одну лише бездонну мить їй довелося пережити усе своє життя. Тож вона вирішила зготувати собі каву. Однак, відчинивши кухонну шафку, Чепуруля вперше збагнула, що має надто багато порцеляни і посуду: неймовірну кількість кавових філіжанок, купу каструль та сковорідок, гори тарілок — сотні речей, з яких можна їсти, а вона — одна-єдина Чепуруля! Кому все це дістанеться, якщо вона помре?

— Я ніколи не помру, — прошепотіла Чепуруля і, хряснувши дверцятами шафки, кинулася до кімнати, потім, перечіпаючись через стільці та столи, до спальні, заскочила до вітальні, відслонила гардини на вікнах, вибігла на горище — усюди панувала тиша. Вона бігала по будинку, повсюдно залишаючи за собою відчинені двері. Допалася й до одежної шафи, — там лежала її валіза. Нарешті Чепуруля збагнула, що їй слід зробити. Вона поїде в гості. їй захотілося спілкування. Закортіло побути у приємному балакучому товаристві, щоб усі навколо сновигали туди й сюди, заповнюючи собою увесь день і не залишаючи місця для чорних думок. Так, вона поїде у гості… Але не до Гемуля. І не до Мюмлі, нізащо не поїде до Мюмлі! До родини Мумі-тролів! Ось до кого Чепуруля подасться на гостину… Давно вже час провідати Маму Мумі-троля. Такі рішення треба приймати відразу й безповоротно, допоки не минув відповідний настрій.

Чепуруля вийняла з шафи валізку й поклала в неї срібну вазу — подарунок для Мумі-мами. Потім вилила на дах мильну воду з миски, зачинила вікно. Навівши лад, висушила волосся, накрутила папільйотки й випила свій пополудній чай. Дім тим часом заспокоївся, став таким, як завжди. Чепуруля помила горнятко з-під чаю, вийняла з валізки срібну вазу, а натомість поклала порцелянову. Засвітила лампу, бо дощова мла принесла з собою ранні сутінки.

«Що це зі мною? — подумала Чепуруля. — Абажур на лампі зовсім не червоний, а коричневий. Але я все одно поїду в гості…»

4

Була пізня осінь. Нюхмумрик мандрував далі на південь. Іноді він розбивав намет і пускав час на самоплив; він ішов, роззираючись навкруги, ні про що не думаючи й нічого не згадуючи, а ще багато спав. Він постійно був насторожі, але нічим не переймався, його не цікавила кінцева мета подорожі — увесь сенс мандрівки полягав у самій мандрівці.

Ліс обважнів від дощу, дерева завмерли в непорушності. Усе зів’яло й пожухло, лише при самій землі буяла потаємна осіння розкіш: з лісового перегною несамовито пнулися якісь дивні рослини, блискучі й розбухлі, анітрохи не схожі на літні трави. Довкола виднілися голі жовто-зелені гілочки чорниць, а всіяна багряною журавлиною земля була, здавалося, покрап— лена кров’ю. Непомітні раніше лишайники та мох почали розростатися неозорим м’яким килимом і заволоділи усім лісом. З’явилися нові яскраві барви, під ногами виблискували червоні ягідки опалої горобини. Лише папороть почорніла.

Нюхмумрикові закортіло скласти пісню. Він вичікував, доки це бажання визріє, і ось одного вечора витягнув з наплічника губну гармонію, що лежала на самому дні. Ще у серпні, десь у Долині Мумі-тролів, він віднайшов п’ять тактів, котрі, без жодного сумніву, мали стати чудовим зачином нової мелодії. Вони прийшли до нього самі по собі, як зазвичай приходять звуки, якщо їх не силувати. Тепер саме час добути їх на білий світ, щоб вони склалися у пісню дощу.

Нюхмумрик прислухався, вичікуючи. Оті п’ять тактів не з’являлися. Він чекав далі, анітрохи не хвилюючись, бо знав, що так воно з мелодіями інколи буває, однак чекав надаремно. До нього долинали хіба тихий шерех дощу та дзюркотіння води. Тим часом стемніло. Нюхмумрик дістав з наплічника люльку, але знову поклав її досередини. Він зрозумів, що п’ять тактів нової мелодії залишилися в Долині Мумі-тролів, і він зможе їх віднайти лише навесні, коли повернеться додому.

Нюхмумрик знав мільйони інших мелодій, які легко давалися в руки, усі як одна нові, але то були літні пісеньки, тож він їх не перехоплював, хай собі летять, куди їм заманеться… Тихий шерех дощу й дзюркотіння води анітрохи не змінилися, у них звучала та ж сама лагідна нотка самотності й довершеності. Та що йому дощ, якщо він не може скласти пісеньки на його честь…

5

Гемуль прокидався поволі, а усвідомивши, хто він, забажав стати кимсь іншим, кимсь, кого він не знав. Він почувався ще втомленішим, ніж коли вкладався до сну. Попереду чекав новий день, який триватиме до самого вечора, а потім настане ще один день і ще, і будуть вони схожі між собою, як усі дні Гемуля.

Гемуль накрився ковдрою, увіткнувся носом у подушку, пересунувся животом на край ліжка, де простирадло було прохолоднішим, потім розкинувся горілиць, чекаючи, коли ж прийде солодкий сон, а він не приходив. Тоді Гемуль згорнувся клубочком, зіщулився у маленьку грудочку, але й це не допомогло. Він спробував бути гемулем, якого усі люблять, спробував себе у ролі мерзенного гемуля, якого ніхто не любить. Однак насправді він був гемулем, який зі шкіри пнеться, щоб зробити щось добре, та все даремно, і цьому годі було зарадити.

Зрештою Гемуль встав і натягнув штани. Він не любив ні одягатися, ані роздягатися, бо це йому нагадувало, що дні минають, а нічого гідного не відбувається. Хоча він щоднини з рання до ночі порядкував, керував та роздавав настанови! Його сусіди вели якесь безладне й безсистемне життя. Куди не поглянеш — усе не так, доводиться без кінця виправляти чужі помилки. Гемуль аж на силі підупав, розтлумачуючи всім навколо, як слід жити.

«Так, ніби самі собі не бажають добра…» — з сумом міркував Гемуль, чистячи зуби. Він розглядав фотографію, на якій був зображений він сам та його вітрильник. Фотографію зробили у день спуску вітрильника на воду. Гемуль дивився неї, і йому ставало ще сумніше на душі.

«Треба було таки навчитися ходити під вітрилами, — подумав він. — Але ж мені завжди бракує часу…»

Раптом Гемулеві спало на думку, що він тільки те й робить, що переставляє речі з місця на місце або повчає інших, як це робити. І в мить просвітління він подумав: «А що було би, якби я нічим не клопотав собі голову?» — «Напевно, нічого. Знайшовся би хтось інший…» — відповів сам собі, ставлячи зубну щітку у склянку. Власні думки його здивували й трохи налякали, а по спині сипонуло морозом, як це буває, коли в новорічну ніч годинник вибиває дванадцяту годину. А наступної миті подумав: «Довелося би вчитися ходити під вітрилами…» Від цього помислу йому зовсім стало зле, і він сів на ліжко.

«Тепер уже нічого не розумію, — геть засмутився бідолашний Гемуль. — Навіщо я так казав? Є речі, про які не можна думати, та й взагалі шкідливо багато розмірковувати…»

Він розпачливо перебирав у пам’яті спомини, які змогли б розвіяти його вранішню меланхолію, шукав і шукав, аж врешті згадав про далеке приємне літо у Долині Мумі-тролів. То було неймовірно давно, однак одну річ Гемуль запам’ятав дуже виразно: кімнату для гостей на південному боці будинку, в якій так любо було прокидатися вранці. Вікно відчинене, лагідний літній вітерець надимав білу фіранку, віконний гачок раз у раз стиха постукував… А на стелі кружляла муха. І нікуди не треба було поспішати. Запашна кава чекала на ґанку, і жодних тобі проблем, усе відбувалося само по собі, просто й зрозуміло…

Там мешкала одна родина, проте її він не дуже пригадував. Пам’ятав тільки, що вони сновигали собі туди й сюди, займаючись власними незначними, однак, без сумніву, добрими справами — родина, одним словом. Тата родини Гемуль запам’ятав виразніше, а ще, можливо, Татового човна. І пристань. Та найбільше йому запали у пам’ять ранки, коли так радісно було прокидатися.

Гемуль підвівся, вийняв зі склянки зубну щітку й поклав до кишені. Йому вже не дошкуляла меланхолія, він почувався цілком новим гемулем.

Ніхто не бачив, як Гемуль подався з дому — без валізки, без парасолі, не попрощавшись з сусідами.

Гемуль не звик до піших мандрівок, а тому часто збивався зі шляху, однак це анітрохи не тривожило його і не псувало настрою.

— Я ще ніколи не блудив у лісі, — тішився він. — І ніколи не промокав до нитки!

Гемуль розмахував лапами і почувався, як отой у пісні, що самотньо брів під дощем за сотні миль від ний і незалежний ні від кого.

Щастя переповнювало Гемуля.

Невдовзі його почастують гарячою кавою на ґанку!

Десь за кілометр на схід від Долини Мумі-тролів Гемуль зійшов до річки. Він замислено дивився на стрімку течію, і подумав, що життя таке ж, як ріка. Хтось повільно пливе, інші рвуться вперед, а ще інші котяться шкереберть.

«Треба сказати про це Мумі-татові, — споважнів Гемуль. — Дуже свіжа думка, як на мене… Просто диво, як легко думається нині, а все видається надзвичайно простим. Достатньо вийти за поріг, зсунувши набакир капелюха, чи не так? Хтозна, може, я й спущу вітрильника на воду… І попливу у відкрите море. Відчуватиму в лапі тугий опір стерна… — І знову повторив: — Відчуватиму в лапі тугий опір стерна…» Гемуль був щасливий аж до болю. Він міцніше затягнув паска на своєму великому животі і рушив далі вздовж ріки.

Долина, коли Гемуль дістався до неї, була заволочена густою дощовою імлою. Він увійшов до саду й зупинився вражений. Щось тут було не так. Ніби таке і водночас зовсім інше. Зів’ялий листок злетів, кружляючи, з верховіття й приліпився йому до носа.

— Що це таке?! — скрикнув Гемуль. — О, та це ж зовсім не літо… Це осінь!

Чомусь він уявляв собі, ніби в Долині Мумі-тролів завжди літо. Гемуль підійшов до будинку, зупинився перед східцями, що вели на ґанок, і спробував залитися тірольськими трелями. Та це йому не вдалося. Тоді він зарепетував:

— Гей-гей! Агов! Готуйте каву для гостей!

У відповідь мовчок. Гемуль знову загегейкав, зачекав якусь мить.

«Пожартую з ними», — замислив він, підняв комір, натягнув на носа капелюха, потім знайшов за бочкою з дощівкою граблі й, погрожуючи ними в повітрі, заволав:

— Іменем закону, відчиніть і аж зайшовся від сміху.

Будинок мовчав. Дощ припустив іще більше, він падав та й падав на Гемуля, що самотньо чекав посеред подвір’я, а в усій Долині не існувало жодних інших звуків, окрім шурхотіння дощу.

6

Мудрик Лавка ніколи не бував у Долині Мумі-тролів, але дорогу знайшов, жодного разу не заблукавши. То була дуже довга дорога, а в мудриків короткі лапки. На кожному кроці траплялися глибокі калюжі та мочарі, могутні дерева, повалені бурями або старістю, їхні понівечені корені повисмикували за собою груддя землі, а під ними вилискували чорні, заповнені водою діри. Мудрик обережно обходив кожну калюжку і кожне болітце, але ні разу не збився з шляху. Він почувався дуже щасливим, бо знав, чого прагне. Ліс гарно пахнув, ліпше, ніж човен Гемуля.

Від самого Гемуля тхнуло старим папером та страхом. Мудрик це знав. Одного разу Гемуль зупинився біля свого човна, постояв трохи, зітхнув, посмикав брезент і подався геть.

Дощ ущух, а ліс, огорнений туманом, був дуже гарним. На схилах, що збігали в Долину Мумі-тролів, дерева росли густіше, з переповнених калюж струменіли потічки. їх ставало дедалі більше. Мудрик петляв поміж сотнями струмків та водоспадів, які квапилися у тому ж напрямку, що й він.

До Долини вже лапою подати, він майже прийшов. Мудрик впізнавав берізки, бо вони були білішими, ніж в інших долинах. Усе світле було тут світлішим, а темне — темнішим. Мудрик Лавка намагався ступати дуже тихо і дуже повільно. Він прислухався. Хтось у Долині гупав сокирою. Напевно, Мумі-тато рубає дрова на зиму. Мудрик ще більше стишив крок, його лапки ледь торкалися моху. Між деревами завиднілася річка, місток через неї, а далі — стежка.

Мумі-тато перестав рубати, тепер чулося тільки дзюркотіння ріки, до якої збігалися всі струмки та потічки, щоб поплисти далі, у море.

«Я таки добрався», — подумав радісно мудрик Лавка. Він перейшов місток і заглибився в сад. Тут усе було так, як він змальовував у своїх розповідях, інакше й бути не могло. Голі дерева завмерли в листопадовій мряці, але на одну коротку мить вони вбралися у зелені шати, сонячні блищики затанцювали на траві, мудрик ніби опинився вдома, він навіть відчув пахощі бузку.

Усю дорогу до дровітні він щодуху біг, а коли прибіг, у ніс йому вдарив інший запах — запах старого паперу та страху. Гемуль сидів на східцях дровітні з сокирою в лапах. Лезо сокири зазубрилося, певно, нею гупали по цвяхах. Мудрик Лавка спинився як укопаний.

«Це Гемуль, — подумав він. — То ось який Гемуль…»

Гемуль підвів голову.

— Привіт! — сказав він. — А я думав, це Мумі-тато. Ти не знаєш, куди всі поділися?

— Ні, — відповів мудрик.

— У їхніх дровах купа цвяхів, — пояснив Гемуль, показуючи сокиру. — Старі дошки та цурпалки, пообтикувані цвяхами. Добре, що є тепер з ким порозмовляти… Я прийшов сюди відпочити, — вів далі Гемуль. — Вирішив зробити несподіванку старим знайомим! — він засміявся, ставлячи сокиру на долівку дровітні. — Послухай-но, мудрику, занеси дрова до кухні, щоб вони просохли, потім поскладаєш їх ось тут і тут, а я тим часом приготую каву. Кухня — праворуч, з протилежного боку будинку.

— Я знаю, — відповів Лавка.

Гемуль почалапав до будинку, а мудрик заходився збирати в оберемок дрова. Гемуль не звик рубати дрова — це мудрик відразу помітив, — але ця робота йому, очевидно, дуже подобалася. Свіжі полінця приємно пахли.

Гемуль вніс до вітальні тацю з кавою й поставив її на овальний столик з червоного дерева.

— Ранкову каву прийнято пити на ґанку, — пояснив він. — Але гостям, які вперше прийшли на гостину, каву слід подавати у вітальні.

Стільці мали бордову оксамитову оббивку, а спинку кожного прикрашала мереживна серветка. Мудрик боязко роззирався у цій гарній, витриманій у суворому стилі кімнаті. Він навіть боявся сісти, меблі були надто розкішними. Кахельна піч, розмальована візерунками з соснових шишок, з блискучими латунними дверцятами, сягала стелі, шнур пічної заслінки вигаптуваний бісером. Комод, кожна шухлядка якого мала позолочену ручку, також був відполірований до блиску.

— Чому ти не сідаєш? — здивувався Гемуль.

Мудрик примостився на самому краєчку стільця, витріщившись на портрет над комодом. На портреті було зображено якусь сивочолу особу з близько посадженими очицями, хвостом та надзвичайно великим носом.

— Це їхній пращур, — пояснив Гемуль. — У ті часи вони ще мешкали за кахельними печами…

Погляд мудрика помандрував далі, до східців, що зникали у моторошній темряві горища.

— Може, в кухні тепліше, — здригнувшись, мовив він.

— Твоя правда, — сказав Гемуль. — В кухні затишніше.

Він підхопив тацю, і вони вийшли з вітальні.

За весь день вони ані словом не згадали про родину, яка покинула свій дім. Гемуль згрібав опале листя в садку й базікав про все, що спадало йому на думку, а мудрик мовчки ходив за ним, збираючи листя в кошик.

На якусь мить Гемуль затримався біля Татової блакитної скляної кулі, зазирнув досередини.

— Окраса саду. Коли я був ще дитиною, такі кулі зазвичай вкривали сріблом, — мовив він і знову взявся до роботи.

Мудрик Лавка навіть не глянув на кулю. Він хотів помилуватися нею, коли залишиться сам. Скляна куля була осердям Долини, у ній завжди віддзеркалювалися мешканці цієї околиці. Якщо хоч хтось із родини Мумі-тролів залишився удома, їх можна буде побачити в темно-блакитній скляній глибині.

Коли настали сутінки, Гемуль зайшов до вітальні й завів Татів настінний годинник. Спершу годинник забамкав, мов шалений, часто і нерівно, а потім пішов звичним ходом. Тепер годинник цокав тихо й рівномірно, вітальня знову ожила. Гемуль підійшов до барометра. Великий барометр мав прикрашений орнаментом корпус із тьмяного червоного дерева. Гемуль постукав по ньому. Прилад показував перемінно. Гемуль повернувся до кухні.

— Усе починає налагоджуватися! — сповістив він. — Зараз розпалимо у печі й вип’ємо ще кави. Гаразд?

Гемуль запалив кухонну лампу, приніс із комори сухарики з корицею.

— Справжні корабельні сухарі, — пояснив він. — Вони нагадують мені про мого човна. їж, мудрику! Ти надто худий!

— Дуже дякую.

Гемуля охопило легеньке збудження, він нахилився над кухонним столом і сказав:

— Мій вітрильник збудований на славу. Що може бути ліпшого на світі, як спустити навесні човна на воду?

Мудрик бовтав сухариком у каві і вперто мовчав.

— Отак чекаєш, чекаєш, — не вгавав Гемуль, — а тоді нарешті приходить весна; піднімаєш вітрило і гайда в море!

Мудрик поглядав на Гемуля з-під навислої на очі гривки й врешті видушив з себе:

— Ага…

Гемуль раптом спохмурнів — у хаті було надто тихо.

— Однак не завжди вдається здійснити все, що задумав, — сказав він. — Ти знаєш тутешніх мешкан-ців?

— Так, Мумі-маму, — відповів мудрик. — Інших пригадую невиразно…

— Я так само, — підхопив Гемуль, зрадівши, що дочекався хоч слова від мудрика. — Я ніколи до них не приглядався. Були собі та й були… — він завагався на мить, підшукуючи слова. — Я просто завжди відчував їхню присутність, якщо ти розумієш, що я маю на увазі… От, як, скажімо, присутність дерев чи речей…

Мудрик знову замкнувся у собі. За якийсь час Гемуль підвівся і сказав:

— Час, мабуть, спати… Завтра буде новий день.

Він повагався мить. Чудовий літній образ кімнатки для гостей на південному боці будинку безповоротно зник, тепер він бачив перед собою лише сходи, що вели до темної мансарди з порожніми кімнатами. Гемуль вирішив спати у кухні.

— Я трохи погуляю, — пробурмотів мудрик Лавка.

Він зачинив за собою двері й зупинився на східцях.

Надворі було темно хоч в око стрель. Мудрик трохи почекав, доки очі звикли до темряви, а тоді поволі зійшов у садок. Крізь пітьму ночі пробивалося голубувате світло. Мудрик дійшов до скляної кулі й зазирнув досередини. Вона була глибока, наче море, по якому котилися запаморочливо розлогі хвилі. Мудрик вдивлявся у кулю, не відводячи очей; минав час, але він терпляче чекав. Нарешті у глибокій синяві спалахнув слабенький вогник. Він засвічувався і гаснув, засвічувався і гаснув з рівними інтервалами, ніби маяк.

«Як вони далеко», — подумав мудрик Лавка. У нього змерзли лапки, але він вперто стояв, заворожено дивлячись на вогник, який то з’являвся, то зникав і був таким слабеньким, що ледве можна було його помітити. Мудрик відчув себе ошуканим.

Гемуль стояв посеред кухні з гасовою лампою в лапі і думав, яка ж це прикра і невдячна справа витягати матрац, шукати місце, де б його покласти, роздягатися й усвідомлювати, що ще один день перейшов у ніч.

«Як же так? — дивувався він. — Увесь день я був таким веселим і життєрадісним. То в чому ж тепер справа?»

Доки Гемуль стояв, дивуючись самому собі, двері ґанку відчинилися, і хтось увійшов до вітальні, перевернувши мимохідь стільця.

— Чого ти бешкетуєш? — гукнув Гемуль.

Ніхто йому не відповів. Гемуль підняв догори лампу.

— Хто там?!

Чийсь дуже старечий голос загадково відповів:

— А я тобі не скажу!

7

Він був дуже старий і забудькуватий. Одного темного осіннього ранку він прокинувся й забув, як його звуть. Трохи сумно забувати чужі імена, зате як чудово забути власне!

Він вирішив не вставати з ліжка, лежав собі увесь день, перед очима щораз з’являлися нові видива, різні думки приходили й відлітали геть; інколи він засинав, знову прокидався, але так і не згадав, хто він. То був спокійний і водночас дуже цікавий день.

Увечері він спробував придумати собі ім’я, щоб встати нарешті з постелі. Дід Дурко? Дядько-панько? Дядько-пунько? Дідо Страхополох? Глухань?

А скільки є таких, що, відрекомендувавшись, одразу втрачають свої імена. Вони приходять у неділю, надривно викрикують обов’язкові у гостях ввічливі запитання, бо до них ніяк не доходить, що він не глухий. Вони намагаються розмовляти з ним простими реченнями, щоб він зрозумів, про що йдеться. Вони бажають йому «на добраніч», йдуть собі додому і там співають, танцюють та забавляються до наступного ранку. Це — родичі.

— Я Дядько-панько, — прошепотів він урочисто. — Зараз я встану і забуду всіх родичів на світі!

Майже всю ніч Дядько-панько просидів біля вікна, вдивляючись у темряву, переповнений сподіваннями. Хтось пройшов повз його дім і зник у лісі. Чиєсь освітлене вікно віддзеркалювалося у воді на протилежному березі затоки. Можливо, там бенкетували, а може, й ні. Ніч поволі минала, а Дядько-панько все ще сподівався збагнути, чого ж йому пригнеться.

І аж на світанку він нарешті зрозумів, що хоче податися в долину, де він колись, дуже давно, побував. Цілком можливо, що йому доводилося тільки чути або ж читати про ту долину, але це не мало жодного значення. Найважливіше, що долиною протікав струмок. Чи, може, то була річечка? Але ніяк не ріка! Дядько-панько вирішив, що то таки струмок, йому більше до вподоби були струмки, ніж ріки. Там протікав прозорий дзюркотливий струмок, а він сидів, звісивши ніжки, на містку й милувався маленькими рибками, що ганялися одна за одною у воді. І ніхто не заганяв його спати. Ніхто не запитував, як він себе почуває, щоб тут же заговорити про цілком сторонні речі, не давши йому навіть можливості прислухатися до себе й визначити, як він все-таки себе почуває, добре чи зле. У тій долині він міг забавлятися й співати всю ніч і останнім іти спати на світанні.

Дядько-панько не відразу прийняв рішення. За своє життя він навчився, яке велике значення має твереза оцінка мрій та бажань, і знав, що мандрівку в невідомість слід ґрунтовно обдумати і підготувати.

Багато днів Дядько-панько блукав навколишніми пагорбами над довгою темною затокою, щораз глибше поринаючи у світ власного забуття, а долина тим часом ставала йому ближчою.

Останні багряні та жовті листочки облітали з дерев і шаруділи у нього під ногами (Дядько-панько все ще мав чудові міцні ноги). Інколи він підбирав палицею з землі гарного листочка і казав сам до себе: «Це клен. Цього я не забуду». Дядько-панько дуже добре знав, що йому слід пам’ятати.

За дні, що проминули, йому пощастило забути дуже багато. Кожного ранку він прокидався з тим самим загадковим відчуттям, що невдовзі щось повинно відбутися, й одразу ж починав ретельно забувати все підряд, щоб наблизити до себе Долину. Ніхто йому не заважав, ніхто не розказував, хто він такий.

Дядько-панько знайшов під ліжком кошика, поскладав у нього свої ліки, поклав маленьку плящинку коньяку, щоб лікувати кольки у шлунку. Він намастив собі шість канапок, розшукав парасолю. Дядько-панько підготував втечу, він покидав свій дім.

Упродовж років на підлозі у домі Дядька-панька нагромадилося чимало мотлоху. Речей назбиралося так багато, що не було сенсу їх підбирати й прибирати, а причин, щоб цього не робити, було іще більше. Речі купчилися островами — покинутий, нікому не потрібний архіпелаг. За давньою звичкою він обходив їх або ж переступав. Це вносило розмаїття у щоденне сновигання кімнатою і водночас сповнювало його відчуттям, що є у його житті певна постійність і стабільність. А тепер Дядько-панько вирішив, що речі йому більше не потрібні. Він взяв віника і вчинив у кімнаті справжній погром. Усе — залишки їжі, погублені капці, клубки пилюки, розсипані пілюлі, забуті аркушики із списком того, що слід не забути зробити, ложки й виделки, ґудзики й нерозпечатані листи — геть усе він змів на одну купу. З тієї велетенської купи дядечко вишпортав вісім пар окулярів і поклав їх до кошика. «Я ж тепер дивитимуся на цілком нові речі…» — подумав він.

Долина була вже зовсім поруч, немов би рогом, але Дядько-панько відчував, що ще не неділя.

У п’ятницю або суботу Дядько-панько покинув свій дім і, ясна річ, залишив прощального листа, бо як же інакше. «Іду світ за очі, почуваюся прекрасно! — написав він. — Я чув усе, що ви мені наторохтіли за сотні років, бо ж не глухий. І знаю, що ви без угаву гуляли й бенкетували потайки від мене». І жодного підпису.

Потім Дядько-панько одягнув нічну сорочку, гамаші, взяв з підлоги свій маленький кошик, відчинив двері, замкнув їх за собою, полишивши в порожній хаті сто довгих нудних літ, і, окрилений новим ім’ям та новими сподіваннями, рушив просто на північ, до щасливої Долини, і ніхто над затокою не знав, що він утік. Багряні і жовті листочки кружляли у нього над головою, а вдалині, з-поміж пагорбів, насувався новий осінній дощ, щоб змити рештки того, чого він не хотів пам’ятати.

8

Чепурулі довелося трохи відкласти свої відвідини Долини Мумі-тролів — вона ніяк не могла вирішити, пересипати їй речі нафталіном чи ні. Протимольна профілактика — це велика акція з провітрюванням, чисткою та усілякими іншими заходами, не кажучи вже про те, що самі шафи слід ретельно вимити й вичистити з содою та милом. Та досить було Чепурулі взяти до рук щітку чи ганчірку, як їй відразу паморочилося в голові, а з шлунка до горла підкочувалася млість. Не могла вона прибирати, і хоч трісни. А все після отого миття вікна на горищі.

— Але ж так не годиться, — бідкалася Непу руля. — Міль поїсть усю мою одіж!

Вона не знала, скільки часу гостюватиме. Якщо їй знудиться в гостях, то побуде кілька днів та й повернеться. Якщо ж відвідини будуть приємними, то чому б не залишитися на місяць. А за місяць відсутності міль та хробаки-хутроїди понівечать увесь її одяг. З жахом вона уявила собі, як ця нечисть вгризатиметься крихітними щелепами у сукні та килими, як зловтішатиметься, допавшись до її лисячого боа!

Урешті-решт Чепуруля так втомилася від власної нездатності прийняти якесь остаточне рішення, що, не роздумуючи більше, вхопила валізку, накинула на шию лисяче боа, замкнула дім і подалася в дорогу.

Долина Мумі-тролів лежала не так уже й далеко від її оселі, та доки вона дійшла, валіза обважніла, немов каменюка, а черевички натерли лапки. Чепуруля підійшла до дверей ґанку й постукала, почекала трішки, а що ніхто не відчинив, увійшла до вітальні. Вона зразу помітила, що в будинку дуже давно не прибиралося. Чепуруля зняла нитяні рукавички й провела пальцем по карнизу кахельної печі, залишивши білий слід на сірій пилюці.

— Неймовірно, — вражено прошепотіла вона, аж здригнувшись. — Занехаяти отак оселю… З власної волі…

Вона поставила валізку на підлогу й підійшла до вікна. Шибки теж були брудними, дощ посмугував їх сумними патьоками. Лише зауваживши заслонені гардинами вікна й зачохлену тюлем люстру, Чепуруля зрозуміла, що нікого немає вдома. Ураз студений дух занедбаного будинку огорнув її з усіх боків, і вона відчула себе глибоко ошуканою. Відчинивши валізку, вона вийняла порцелянову вазу, подарунок Мамі Мумі-троля, й поставила її на стіл. Як німий докір… У домі панувала неймовірна тиша.

Раптом Чепуруля бігцем кинулася на другий поверх. Там було ще холодніше — застояна студінь, яка буває у літніх будиночках, замкнених на зиму. Чепуруля відчиняла нарозтвір двері за дверима. В усіх кімнатах панував присмерк від спущених на вікнах жалюзі і віяло пусткою. Чепуруля перелякалася не на жарт, вона заходилася відчиняти усі комірчини, спробувала відчинити й одежну шафу, однак та не піддавалася, тож вона замолотила по дверцятах кулачками, а тоді вибігла на горище й смикнула за двері мансарди.

Там, перелякано витріщившись, сидів маленький мудрик, на колінах у нього лежала велика книжка.

— Де вони? Де вони? — нетямилася Чепуруля.

Мудрик випустив з лапок книжку й забився під стіну, та, зачувши запах чужої збаламученої чепурулі, зрозумів, що вона не таїть в собі загрози — Чепуруля пахла страхом.

— Я не знаю, — відповів він тоненьким голосочком.

— Я ж прийшла до них у гості! — скрикнула Чепуруля. — Принесла подарунок… Дуже гарну вазу. Не могли ж вони поїхати звідси, не сказавши нікому й слова!

Маленький мудрик мовчки похитав головою, не зводячи з неї вибалушених очиць. Тоді Чепуруля хряснула дверима й пішла собі геть.

Мудрик Лавка відповз назад, на купу рибальських неводів, влаштував собі нове зручне кубельце і знову почав читати. То була дуже велика й груба погризена щурами книжка без початку й без кінця, з пожовклими сторінками. Мудрик не звик до читання, тож кожний рядок піддавався з йому з великою натугою. Він усе ще сподівався, що книга відкриє йому таємницю, чому родина Мумі-тролів покинула домівку і куди їх занесло. Однак у книжці розповідалося про цілком інші речі, про дивовижних звірів та похмурі краї, жодної назви Лавка ніколи не чув. Він уявлення не мав, що у морських глибинах живуть радіолярії та унікальні екземпляри нумулітів. Один з нумулітів не мав нічого спільного зі своїми родичами, зате набув деяких ознак родини ноктілуки, а потім поступово став ні на кого не схожим, хіба на самого себе. Він був зовсім крихітним і малів ще більше, коли лякався.

«Не можемо надивуватися, — читав далі мудрик Лавка, — цій рідкісній різновидності виду протозоа. Причини її особливого розвитку не піддаються, ясна річ, жодним усталеним теоріям, однак можна припустити, що вирішальною умовою її існування є наявність електрично зарядженого середовища. Очевидно, у той час, коли постала ця різновидність, на землі шаленіли електричні шторми. У післяльодовиковий період, як ми вже писали раніше, гірські кряжі зазнавали впливу постійної негоди, а море, що їх омивало, заряджалося електрикою».

Мудрик Лавка опустив книжку на коліна. Він не розумів до пуття, про що в ній ішлося, та й речення були надто довгими. Але йому подобалися чудернацькі гарні слова, до того ж, він ніколи не мав власної книжки. Він заховав її під неводи, ліг і задумався. Під розбитим віконцем горища спала униз головою летюча миша.

Із садка долинув пронизливий голос Чепурулі — вона знайшла Гемуля.

Мудрика Лавку зборювала дрімота. Він спробував пофантазувати про щасливу родину Мумі-тролів, але розповідь не клеїлася. Тоді він почав розповідати про самотнє звірятко, маленького нумуліта, трохи схожого на ноктілуку, який любив електрику.

9

Лісом чимчикувала Мюмля. «Як чудово бути мюмлею, — думала вона собі. — Я радісна і щаслива, як ніхто на світі!»

Вона любила свої стрункі ніжки і червоні чобітки. На її голівці красувалася мюмляча зачіска — блискуче пряме червоно-жовте волоссячко, закручене цибулькою на потилиці. Мюмля мандрувала мочарами, горами і долами, брела повз глибокі, залиті дощовою водою вибалки, схожі тепер на підводні царства. Вона йшла швидко, іноді навіть підбігала, щоб відчути, якою легкою й тендітною вона є.

Мюмлі закортіло відвідати свою молодшу сестричку, Маленьку Мю, яку вже давно взяла до себе родина Мумі-тролів. Мюмля уявляла собі, що Мю анітрохи не змінилася, зосталася такою ж діловитою злючкою, як раніше, а за постіль їй так само править кошичок з шитвом.

Коли Мюмля дісталася Долини, Дядько-панько рибалив на містку. Він сидів під парасолею у нічній сорочці, гамашах та капелюху. Мюмля ніколи не бачила Дядька-панька зблизька, тож тепер із зацікавленням уважніше приглянулася до нього. Був він, на диво, маленького зросту.

— А я знаю, хто ти, — казав він. — Я, щоб тобі було відомо, Дядько-панько! А ще я знаю, що ви забавляєтеся допізна, бо у ваших вікнах усю ніч горить світло!

— А мені байдуже, що ви собі там знаєте, — безтурботно відповіла Мюмля. — Чи не бачили ви Маленької Мю?

Дядько-панько витягнув з води своє пристосування для риболовлі — на нього нічого не упіймалося.

— То де Мю? — перепитала Мюмля.

— Не кричи! — рявкнув на неї Дядько-панько. — Я не глухий! Розлякаєш мені рибу, і вона втече!

— Ваша риба вже давно втекла! — засміялася Мюмля і побігла далі.

Дядько-панько пирхнув і зручніше вмостився під парасолею. У його струмку завжди було багато риби. Він глянув на брунатну воду, що мов кипіла блискучим набухлим колошматтям, піднімаючи з дна усілякий мотлох й несучи його униз за течією…

«Щось тут не те, — думав Дядько-панько занепокоєно. — Місток наче той самий. З містком усе гаразд. Але сам я не той, що колись…» Думки кудись відпливли, й Дядько-панько заснув.

На ґанку сиділа Чепуруля, обгорнувши ніжки ковдрами. Збоку здавалося, ніби вся Долина належить їй, але вона цьому не надто рада.

— Привіт! — гукнула Мюмля. Вона одразу побачила, що будинок стоїть порожняком.

— Доброго дня, — привіталася Чепуруля зі стриманою люб’язністю, з якою вона завжди зверталася до мюмль. Вони забралися собі геть! Не сказавши ні слова! Ще добре, двері не замкнули!

— Мумі-тролі ніколи не замикають дверей.

— Замикають, ще й як замикають, — прошепотіла Чепуруля, довірливо схилившись до Мюмлі. — Одежну шафу нагорі замкнули! Ховають, напевно, там свої найцінніші речі!

Мюмля приглянулася до Чепурулі: налякані очі, штивні кучері, кожний кучерик пришпилений шпилькою до волосся, боа на шиї — лисяча голова кусає сама себе за хвіст. Чепуруля анітрохи не змінилася.

У садку на стежці з’явилася постать Гемуля, він згрібав сухе листя. За ним метушився маленький мудрик, збираючи те листя до кошика.

— Привіт! — зрадів Гемуль. — Ти теж тут?

— А то хто? — запитала Мюмля, показуючи на мудрика.

— Я принесла подарунок… — озвалася за спиною у Мюмлі Чепуруля.

— Це — мудрик, — пояснив Гемуль. — Він допомагає мені прибирати в саду.

— Дуже гарну порцелянову вазу Мумі-мамі, — гостро встряла Чепуруля знову.

— Зрозуміло, — кивнула Мюмля. — А ти згрібаєш листя?

— Так, хочу, щоб тут було гарно, — відповів Гемуль.

— Не можна чіпати старе листя! — раптом закричала Чепуруля. — Це небезпечно! Це ж гниль! — вона збігла з ґанку, волочачи за собою ковдри. — Бактерії! — викрикувала вона. — Черви! Личинки! Гусінь! Не смійте його чіпати!

Гемуль незворушно продовжував орудувати граблями. Лише його зосереджене наївне обличчя наморщилося.

— Я хочу зробити приємність Мумі-татові, — буркнув він.

— Я знаю, про що кажу! — в голосі Чепурулі зазвучала погроза, вона підійшла ближче.

Мюмля глянула на обох.

«Старе листя? — подумала вона. — Які ж то диваки бувають на світі!..»

Вона увійшла до будинку, піднялася на горішній поверх. Там було дуже холодно. Південна кімната для гостей не змінилася: білий комод, давно вицвіла картина, на якій було зображено шторм, блакитна перина з гагачого пуху. Жбан на воду був порожній, на дні скоцюрбився мертвий павук. Посеред кімнати стояла валізка Чепурулі, а на ліжку лежала рожева нічна сорочка.

Мюмля віднесла валізу та нічну сорочку до північної гостьової кімнатки і замкнула двері. Південна кімната належала їй, це було так само безсумнівно, як і те, що під вафельною серветкою на комоді лежав її старий гребінець. Вона підняла серветку — гребінець був на місці. Мюмля сіла до вікна, розпустила своє довге гарне волосся й почала його розчісувати. Унизу, під вікном, не вщухала суперечка, але слів чутно не було.

Мюмля раз у раз проводила гребінцем, наелектризоване волосся стріляло іскорками й ставало дедалі блискучішим. Вона замислено дивилася на великий сад: осінь змінила його до невпізнання — сад став неначе чужим, покинутим. Ряди голих дерев, огорнені дощовою пеленою, були схожі на сірі лаштунки. Безгучна сварка перед ґанком тривала. Гемуль і Чепуруля розмахували лапами, бігали туди й сюди і здавались такими ж примарними, як і дерева. Тільки мудрик стояв, потупившись, тихо й непорушно.

Широка тінь набігла на Долину, надходила нова дощова хмара. Отоді на містку з’явився Нюхмумрик. То міг бути тільки він і ніхто інший, бо ніхто, окрім нього, не носив такого зеленого одягу. Він зупинився біля кущів бузку, приглядаючись, а тоді рушив далі, тільки не так, як завжди, а дуже повільними кроками. Мюмля відчинила вікно.

Гемуль пожбурив убік свої граблі.

— Я тільки те й роблю, що всюди наводжу лад, — розсердився він.

— У часи Мумі-мами все було інакше, — сказала Чепуруля, ні до кого не звертаючись.

Мудрик не зводив очей з її червоних черевичків, він бачив, що вони їй затісні. Налетів дощ, останній сумовитий листочок відірвався від гілки й упав на ґанок. Дощ припустив не на жарт.

— Привіт! — гукнув Нюхмумрик.

Усі перезирнулися.

— Наче дощ падає, — нервово пробурмотіла Чепуруля. — Нікого немає вдома…

— Як добре, що ти прийшов, — зрадів Гемуль. Нюхмумрик завагався на мить, зробив якийсь невизначений жест, глибше натягнув на голову капелюха і, повернувшись, рушив назад до річки. Гемуль та Чепуруля подалися за ним услід. Вони чекали трохи осторонь, доки Нюхмумрик розкладав свій намет біля містка, а потім бачили, як він заліз досередини.

— Як добре, що ти прийшов, — повторив Гемуль. Вони ще трохи почекали під дощем, але Нюхмумрик не з’явився з намету.

— Він спить, — прошепотів Гемуль. — Втомився… Мюмля бачила, як Гемуль з Чепурулею повернули додому. Вона зачинила вікно й старанно уклала волоссячко на потилиці гарною тугою цибулькою.

Немає нічого ліпшого, як насолоджуватися життям, — це ж так просто! Мюмля ніколи не переймалася долею сторонніх, які стрічалися їй на шляху, вона відразу забувала про них і намагалася ніколи не втручатися у чужі справи. Її потішала метушня інших, Мюмля спостерігала за нею з деяким здивуванням.

Пухова перина була блакитного кольору. Мумі-мама шість років збирала гагачий пух, і ось перинка лежить на ліжку у південній гостьовій кімнаті під мережним покривалом, чекаючи на того, хто вміє насолоджуватися життям. Мюмля вирішила покласти собі до ніжок грілку, вона знала, де у Мумі-тролів лежить грілка. Що п’ятий день вона миє голову дощівкою. Як посутеніє, Мюмля трішки поспить. А увечері кухня нагріється від плити, на якій готують вечерю.

Можна лежати на містку, спостерігаючи, як унизу струменіє вода. Можна бігати або брести калюжками у червоних черевичках. Або, згорнувшись клубочком, прислухатися до лопотіння дощу по дахівці. Насолоджуватися життям дуже легко!

Листопадовий день хилився до вечора. Мюмля залізла під перину, обхопивши ніжками грілку, потягнулася так, аж захрускотіло. Надворі падав дощ. За кілька годин вона достатньо зголодніє, щоб скуштувати Чепурулиної вечері, може, їй навіть закортить побазікати. Але зараз їй хотілося тільки одного: поринути у тепло, щоб увесь світ обернувся на велику м’яку перину, яка огорне одну із мюмль, а що залишилося поза тим світом, їй байдуже. Мюмлі ніколи нічого не снилося, вона спала, коли їй хотілося спати, і прокидалася, коли вартувало прокидатися.

10

У наметі було темно. Нюхмумрик виліз зі свого спального мішка. Оті загублені п’ять тактів не наблизилися ані трішки. Жодного натяку на музику. Зовні було зовсім тихо, дощ ущух. Нюхмумрик вирішив посмажити шматок свинини і пішов до дровітні за дровами.

Коли він розпалив вогонь, до намету знову зайшли Гемуль та Чепуруля.

— Ви вже вечеряли? — поцікавився Нюхмумрик.

— Ні, ми не можемо повечеряти, — відповів Гемуль. — Ніяк не домовимося, кому мити посуд…

— Мудрикові! — випалила Чепуруля.

— Ні, мудрик не митиме, — заперечив Гемуль. — Він допомагав мені в садку… Займатися домашнім господарством повинні Мюмля та Чепуруля, бо ж вони жіночого роду. Хіба я не маю рації? Я готую каву й піклуюся, щоб усім було затишно. А Дядько-панько такий старий, що може робити все, що йому заманеться…

— А Гемуль тільки й знає, що керувати всіма! — обурено вигукнула Чепуруля.

Обоє не зводили з Нюхмумрика очей, з острахом чекаючи, що він скаже.

«Що таке мити посуд? — думав Нюхмумрик. — Вони нічого не знають. Це сполоснути тарілку в струмку, змити лапки, зняти прилиплого зеленого листка. Нічого надзвичайного… Про що вони торочать?»

— Хіба гемулі не пориваються завжди усіма керувати? — не відступилася Чепуруля. — Це важливо з’ясувати.

Нюхмумрик підвівся, він трохи їх побоювався. Він намагався знайти якусь відповідь, щоб розсудити їх, але все, що приходило на гадку, не видавалося йому справедливим чи переконливим.

Раптом Гемуль скрикнув:

— І зовсім я не пориваюся керувати! Хочу жити в наметі й почуватися вільним!

Він шарпнув вхідне полотнище й заповз досередини, заповнивши собою увесь простір намету.

— Бачиш, що діється? — прошепотіла Чепуруля.

Вона трохи постояла й подалася геть.

Нюхмумрик зняв з вогню сковорідку, — м’ясо засмажилося на вугіль. Він натоптав свою люльку. Трохи помовчавши, обережно запитав:

— А ти призвичаєний спати у наметі?

Зсередини долинула буркітлива відповідь:

— Не знаю нічого ліпшого, як жити на природі!

Надворі зовсім стемніло, але в будиночку Мумі-тролів світилися два вікна на горішньому поверсі, рівне, м’яке світло сіялося, як завжди вечорами, ніби нічого й не сталося.

Чепуруля лежала у північній мансарді з папільйотками у волоссі, від яких боліла голова, натягнувши ковдру до самого носа. Вона рахувала вузли від сучків на дощаній стелі, і їй дошкуляв голод.

Увесь час, від першої миті свого перебування у Долині, Чепуруля не мала сумніву в тому, що саме вона готуватиме їсти. їй подобалося наводити лад у шафках з харчами, виставляти рівними рядками маленькі слоїчки та мішечки, вона охоче придумувала нове застосування невикористаним решткам їжі у запіканках та крокетах — ніхто би й не здогадався, з чого ті смаколики. Чепуруля любила куховарити так ощадно, щоб не пропала даремно жодна манна крупинка.

Великий гонг родини Мумі-тролів висів на ґанку. Чепурулі завжди мріялося скликати друзів на обід, ударяючи в дзвінкий латунний гонг. Бом-бам! — лунало би понад Долиною, й усі збігалися б на його заклик з радісними вигуками: «Обід! Обід! А що ти нам нині зготувала? Ми так зголодніли!»

Чепурулі аж сльози набігли на очі. А отой Гемуль усе зіпсував! Вона б і посуд мила залюбки, лиш би її ніхто до цього не змушував. «Домашнім господарством повинна займатися Чепуруля, бо вона жіночого роду…» Ха! Та ще й з Мюмлею!

Чепуруля погасила свічку, щоб не горіла без потреби, й накрилася ковдрою з головою. Скрипнули східці. Знизу, з вітальні, долинуло слабке шамотіння. Десь гримнули двері. «Звідки береться стільки звуків у порожньому будинку?» — подумала Чепуруля і враз згадала, що будинок зовсім не порожній, у ньому поселилася купа люду. Та все ж він чомусь видавався їй порожнім…

Дядько-панько лежав у вітальні на канапі, тицьнувшись носом у гарнесеньку оксамитову подушку, коли почув, як хтось крадеться на кухню. Тихенько дзенькнуло скло. Він сів, нашорошивши у темряві вуха, й подумав: «Ага, вони бенкетують!»

Згодом усе стихло. Дядько-панько прошмигнув босими ногами по холодній підлозі до кухонних дверей. У кухні також було темно, але з-під дверей комори пробивалася смужка світла.

«Ага! — подумав собі Дядько-панько. — Заховалися у коморі!»

Він шарпнув на себе двері й побачив Мюмлю, яка ласувала консервованими огірками. Біля неї на полиці горіли дві свічки.

— О-о, тобі теж захотілося того, що й мені, — сказала вона. — Є огірки і сухарики з корицею. А ще пікулі, але їх не їж, вони надто гострі для шлунку.

Дядько-панько ухопив, не роздумуючи, слоїк з пікулями і заходився їх наминати. Вони йому не смакували, однак слоїка з лап не випустив.

— Твій шлунок не впорається з пікулями, — знову озвалася за якийсь час Мюмля. — Ти вибухнеш і вмить помреш!

— На відпочинку не вмирають! — бадьоро заперечив Дядько-панько. — А що тут в них у каструлі?

— Ялинова глиця. Перш ніж заснути на всю зиму, мумі-тролі набивають животи глицею, — пояснила Мюмля, зазираючи під покришку. — О, а пращур, здається, половину вже ум’яв.

— Що за пращур? — поцікавився Дядько-панько, непомітно досягаючи з Мюмлиного слоїка огірок.

— Отой, що мешкає в кахельній печі, — відповіла Мюмля. — Йому триста років. Тепер він спить.

Дядько-панько промовчав. Він зважував, добре це чи зле, що є хтось на світі старіший за нього. Питання зачепило його за живе, тож Дядько-панько вирішив розбудити пращура, щоб познайомитися з ним.

— Даремна справа будити старого, — стримала його Мюмля. — Пращур прокинеться аж у квітні. А ти з’їв мені півслоїка огірків…

Дядько-панько надув щоки й наморщив носа, запхав до кишень кілька огірків та сухариків, взяв одну свічку й почалапав назад до вітальні. Там він поставив свічку на підлогу біля печі й відчинив дверцята. Усередині було темно. Тоді Дядько-панько присвітив свічкою в отвір печі й знову зазирнув досередини, але не побачив нічого, окрім якогось паперового клоччя та сажі, що натрусилася з комина.

— Ти тут?! — гукнув він. — Прокидайся! Я хочу на тебе подивитися!

Але пращур не озвався. Він спав глибоким зимовим сном із напханим глицею животом.

Дядько-панько витягнув з печі клаптик паперу, що виявився листом. Він сів на підлозі, намагаючись пригадати, куди подів свої окуляри, але надаремно. Тоді Дядько-панько заховав листа в надійне місце, загасив свічку й знову запорпався у свої подушки.

«Цікаво, чи запрошують вони пращура на свої свята? — подумав він з прикрістю. — У кожному разі я мав сьогодні чудовий день. То був цілком мій і нічий інший день!»

Мудрик Лавка лежав у коморі на горищі й читав свою книжку. Невеличке кружало світла від лампи дарувало йому затишок у цьому великому чужому будинку.

«Як ми уже згадували вище, — читав мудрик, — цей дивний вид отримував енергію від електричних зарядів, які регулярно накопичувалися в гірських ущелинах й освітлювали ночі білими та фіолетовими спалахами. Ми можемо уявити собі, як останній із вимираючого виду нумулітів поступово піднімається на морську поверхню, як прагне допастися до безкраїх боліт у мокрих від дощів лісах, де блискавки віддзеркалюються у бульбашках повітря, що виринають з болотяних надр, і як врешті-решт покидає свою рідну стихію».

«Як же йому було самотньо, — думав Лавка. — Він був не схожим на інших, байдужий своїм родичам, і тому пішов від них геть. Цікаво, де він зараз, і чи пощастить мені коли-небудь зустрітися з ним? Може, він покажеться мені, якщо я добре зосереджуся на розповіді…»

— Кінець розділу, — промовив уголос мудрик Лавка й погасив світло.

11

Доки спроквола розвиднювалося, а листопадова ніч переходила в ранок, з моря прийшов туман. Він повз угору схилами й скочувався уділ по інший бік гірських кряжів, по вінця заповнюючи долини. Нюхмумрик налаштувався прокинутись рано, щоб мати кілька годин лише для себе. Ватра давно погасла, але він не мерз. Нюхмумрик володів простим, однак рідкісним мистецтвом зберігати власне тепло: він зібрав його навколо себе і лежав дуже тихо, намагаючись не задрімати.

Туман приніс із собою пронизливу тишу, ніде ані шерехне.

Нюхмумрик прокинувся враз, як прокидаються звірі, бадьорий і виспаний. П’ять тактів забриніли десь зовсім поруч.

«Це добре, — подумав Нюхмумрик. — Вип’ю горнятко чорної кави і їх упіймаю». (Ліпше би він не пив тої кави…)

Ранкова ватра спалахнула й розгорілася. Нюхмумрик наповнив кавник водою з річки, поставив його на вогонь, відступив крок назад і, перечепившись за Гемулеві граблі, гепнувся горілиць. З неймовірним брязкотом покотилася униз берегом його каструля, а з намету виткнув носа Гемуль.

— Привіт! — привітався він.

— Привіт-привіт! — відгукнувся Нюхмумрик.

Гемуль прирачкував до ватри зі спальним мішком на голові. Він змерз, йому хотілося спати, але він твердо вирішив бути веселим та привітним.

— Яке чудове життя на природі! — вигукнув він.

Нюхмумрик пильнував, аби не збігла кава.

— Уявляєш, яке це щастя лежати в справжньому наметі, прислухаючись до розмаїтих нічних звуків! — захоплено торохтів Гемуль. — У тебе немає якихось ліків від кольок у вусі?

— Немає, — буркнув Нюхмумрик. — Тобі каву з цукром чи без?

— З цукром… Чотири шматочки, — попросив Гемуль. Його живіт почав зігріватися, поперек уже не так дошкуляв, як перед тим. Гаряча кава обпікала рота.

— З тобою приємно мати справу, — довірливо сказав Гемуль, — бо ти не балакучий. Ти так мало говориш, що можна подумати, ніби ти страшенно мудрий! Одразу кортить побалакати про свого човна…

Туман поволі почав розсіюватися, піднімаючись вгору. Спершу оголилася чорна земля, потім з імли виринули величезні Гемулеві черевики, але його голова усе ще залишалася невидимою. Усе було, як звичайно, нічого Гемулеві до дошкуляло, окрім вух; кава зігрівала живіт, він раптом відчув себе безтурботним і веселим.

— Ми розуміємо одне одного, ти і я. Татів човен пришвартований біля пристані, де купальня, чи не так?

Обом відразу згадалася вузька пристань, яка самотньо вигойдувалася на почорнілих палях у воді, купальня на її краю з шпичастим дахом, червоними й зеленими шибками у вікнах та стрімкими східцями, що вели у воду.

— Мені здається, човна там немає, — сказав Нюхмумрик, відставляючи убік горнятко, а сам подумав: «Вони кудись на ньому попливли. Але я не маю жодного бажання розмовляти про них з оцим гемулем».

Однак Гемуль не відступав, він нахилився до Нюхмумрика й серйозно мовив:

— Треба піти й подивитися. Тільки ми удвох. Так буде ліпше…

Вони увійшли в пелену туману, який уже піднімався угору й зникав. У лісі туман нагадував білу стелю без кінця і краю, яку підтримували чорні стовбури дерев — урочистий краєвид, немов створений для тиші. Гемуль думав про свого човна. Він мовчки плівся за Нюхмумриком до самого моря. Нарешті усе знову стало для нього простим і зрозумілим.

На пристані нічого не змінилося. Вітрильник зник. Дощана кладка та верша лежали вище лінії припливу, а маленьку шлюпку господарі відтягнули аж до самого узлісся. Сизий туман завис над водою, зм’якшуючи все навколо: і берег, і повітря, і тишу.

— Знаєш, що я відчуваю? — скрикнув Гемуль. — Щось таке… щось таке незвичайне! У мене більше не болять вуха!

Гемулеві раптом захотілося довіритися Нюхмумрикові, розповісти про свої намагання упорядкувати все навколо, щоби й іншим добре жилося, але від збентеження він не знаходив потрібних слів.

Нюхмумрик простував далі. Уздовж піщаного пляжу, скільки сягало око, тягнувся темний вал усілякого непотребу, винесеного на берег штормом та припливом. Почорнілі, обважнілі від води дошки та цурпалки з іржавими цвяхами й покрученими залізними скобами лежали під нагорненими водоростями і всохлою осокою.

Зажерливе море дотягнулося аж до перших дерев на узліссі, начепивши водорості на їхнє гілля.

— Тут пройшов буревій, — зауважив Нюхмумрик.

— Я докладаю всіх зусиль! — вигукнув позад нього Гемуль, продовжуючи уголос якісь свої думки. — Мені так страшенно багато чого хочеться.

Нюхмумрик звично чмихнув собі під ніс, а це означало, що він почув, але не має чого додати. Він піднявся на пристань. Під настилом на піщаному дні поволі вигойдувалася у такт хвилям коричнева маса. То були вирвані штормом водорості. Туман нараз зник, оголивши найпустельніше на всій землі узбережжя.

— Розумієш? — запитав Гемуль.

Нюхмумрик стиснув зубами люльку, задивившись на воду.

— Так-так, — пробурмотів він, а потім додав: — На мою думку, малі човни треба будувати, накладаючи лиштви одна на одну.

— І я такої ж думки, — підхопив Гемуль. — Саме так побудований мій човен. Цей спосіб найзручніший для малих човнів. їх треба смолити, а не лакувати, правда ж? Я щовесни просмолюю свого човна, перш ніж вийти в море. Послухай, а чи не допоможеш мені в одній справі? Йдеться про вітрило. Не можу вирішити, якого кольору воно повинно бути: червоного чи білого. Білий колір добрий, так би мовити, класичний. Але потім мені спало на думку, що червоне вітрило більш зухвале. Що ти на це скажеш? Чи, може, надто викличне?

— Та ні, чому ж… — втомлено відповів Нюхмумрик. — Хай буде червоне.

Його долала дрімота, й хотілося лише одного — заповзти до свого намету й відгородитися від світу.

Усю дорогу додому Гемуль розповідав про свого човна.

— Я зауважив у собі дивну річ, — сказав він. — Я відчуваю надзвичайну спорідненість душ з усіма, хто любить човни. Візьмімо для прикладу Мумі-тата. Якогось чудового дня він піднімає вітрило і вирушає в дорогу. Ось так просто! Вільний як птах! Знаєш, інколи мені здається, що ми з схожі з Мумі-татом. Трішки схожі, звичайно, та все ж.

Нюхмумрик знову чмихнув собі під ніс.

— Так-так, — вів далі Гемуль. — А який глибокий сенс у самій назві Татового човна — «Пригода»!

Вони попрощалися біля намету.

— То був прекрасний ранок! — сказав Гемуль. — Дякую, що вислухав мене!

Нюхмумрик сховався у наметі, який був такого літньо-зеленого кольору, що здавалося, ніби надворі сяє сонце.

Коли Гемуль підійшов до будинку, ранок уже скінчився і почався новий день. Ніхто й не здогадувався, що подарував Гемулеві цей ранок. Чепуруля відчинила вікно, щоб провітрити кімнату.

— Доброго ранку! — гукнув Гемуль. — Я спав у наметі! Я чув нічні звуки!

— Які звуки? — роздратовано перепитала Чепуруля, закріплюючи вікно гачками.

— Нічні звуки! — повторив Гемуль. — Я маю на увазі звуки, які чутно уночі.

— Он як!

Чепуруля не любила вікон, вони такі непевні, ніколи не знаєш, як вони себе поведуть — розчахнуться на вітрі чи захряснуться… У північній мансарді було холодніше, ніж надворі. Чепуруля сиділа перед дзеркалом, трясучись від холоду, виймала з волосся папільйотки й думала про те, що, де б вона не мешкала, вікна у неї завжди дивляться на північ, навіть удома. Усе в неї навиворіт. І волосся не висохло до пуття, що й не дивно при такій вологості, кучері обвисли цурпалками, а ранкова зачіска — дуже важлива річ. Геть усе йшло шкереберть, ще й ота Мюмля припхалася не знати навіщо. Будинок перейшов вільгістю, звідусіль тхне запустінням, пилюки на палець; його слід провітрити, пустити перетяг усіма кімнатами, нагріти не одне відро води й влаштувати порядне велике прибирання…

Та тільки-но Чепуруля подумала про велике прибирання, як їй відразу запаморочилося в голові й стало млосно — на якусь жахливу мить вона немов зависла над прірвою. Чепуруля знала, що ніколи більше не зможе прибирати. «Як же я житиму, якщо не буду прибирати й куховарити? Усе інше — даремне гаяння часу!» — міркувала вона.

Дуже повільно Чепуруля зійшла униз сходами. Інші мешканці будинку сиділи на ґанку й пили каву. Вона обвела усіх поглядом, не пройшли повз її увагу ґудзуватий капелюх Дядька-панька й розкошлана голова мудрика, масивна потилиця Гемуля, що трохи почервоніла від ранкової прохолоди. Ось вони сидять усі разом за ранковою кавою, а в Мюмлі… о, яке гарне у неї волосся! Раптом Чепурулю охопила невимовна втома. «Ніхто мене тут не любить», — гірко подумала вона.

Чепуруля стояла посеред вітальні, роззираючись довкруги. Гемуль уже завів годинника й постукав по барометру. Меблі стояли на своїх місцях, однак все, що коли-небудь діялося у цій вітальні, було чуже, недосяжне і знати її не бажало. Чепуруля рвучко метнулася на кухню за дровами. Вона гаряче натопить кахельну піч, зігріє цей покинутий дім і всіх, хто намислив у ньому замешкати.

— Агов, як там тебе звуть! — зарепетував Дядько-панько під наметом. — Я врятував пращура! Мого друга пращура! Вона забула, що він живе у печі… Як вона могла про таке забути?! А тепер лежить на своєму ліжку й ридає…

— Хто? — не зрозумів Нюхмумрик.

— Та ота з лисячим боа, хто б іще! — розсердився Дядько-панько. — Хіба не жах?!

— Не біда, заспокоїться, — пробуркотів з намету Нюхмумрик.

Дядько-панько спантеличено замовк, Нюхмумрик його дуже розчарував. Він кілька разів гупнув ціпком по землі, пробубонівши собі під ніс чимало лайливих слів, а тоді подався униз, до містка, де сиділа Мюмля й розчісувала своє волосся.

— Бачила, як я врятував пращура? — суворо запитав він. — Ще б секунда, і він згорів би дотла!

— Але ж не згорів, — незворушно відказала Мюмля.

— Ви, молоде покоління, нічого не розумієте у великих діяннях. Бездушні чи що? Ти, здається, навіть не збираєшся захоплюватися моїм вчинком! — обурився Дядько-панько. Він витягнув з води вершу — порожню.

— Риба у ріці ловиться лише навесні, — зауважила Мюмля.

— Та яка ж це ріка? Струмок та й годі! — скрикнув Дядько-панько. — Це мій струмок, і в ньому повно риби!

— Послухай-но, Дядьку-паньку, — спокійно озвалася Мюмля. — Це не ріка і не струмок. Просто річечка. Але родина Мумі-тролів вважає її рікою, то хай так і буде. Тільки я ж бачу, що це річечка. Навіщо ти сперечаєшся про те, чого не існує?

— Щоб життя було цікавішим! — відповів Дядько-панько.

Мюмля чесала й чесала своє волосся, гребінь пестив його, як море пестить піщаний берег, хвиля за хвилею, ніжно й незворушно.

Дядько-панько підвівся й мовив з надзвичайною гідністю:

— Навіть якщо вважаєш її річечкою, не конче мені цим витикати. Яке невиховане дитя! Навіщо мене засмучуєш?

Мюмля ошелешено витріщилася на нього, навіть причісуватися перестала.

— Ти мені подобаєшся, — сказала вона. — Я не хотіла тебе засмучувати.

— Гаразд, — подобрів Дядько-панько. — Але припини переконувати мене в тому, як усе має бути насправді. Дозволь мені дивитися на світ по-своєму!

— Спробую, — погодилася Мюмля.

Дядько-панько був дуже схвильований. Він потупцяв до палатки й ще здалеку загорлав:

— Гей ти, там, всередині! Струмок це, чи ріка, чи, може, річечка? Водиться тут риба чи ні? Чому тепер усе не так, як було раніше? І коли ти нарешті вилізеш зі свого намету та хоч чимось поцікавишся?

— Зараз вилізу, — буркітливо відповів Нюхмумрик. Він напружено прислухався, але Дядько-панько більше не озвався.

«Доведеться вийти до них, — подумав Нюхмумрик. — Так не годиться. І навіщо я повернувся? Що мені до них? Вони ж нічогісінько не тямлять у музиці!» Нюхмумрик перекотився на спину, знову перевернувся на живіт, зарився носом у спальний мішок, та що б він не робив, вони настирливо напихалися до його намету, він постійно відчував їхню присутність, бачив перед собою неспокійні очиці Гемуля, заплакану Чепурулю на ліжку, мовчазного мудрика, який ніколи не підводив голови, розгубленого Дядька-панька… Вони були всюди, міцно застрягли в його голові, до того ж, у наметі тхнуло Гемулем. «Треба вийти до них, — переконував себе Нюхмумрик. — Ліпше вже бути з ними, ніж увесь час думати про них. Як вони не схожі на родину Мумі-тролів…» Раптом, цілком несподівано, він відчув пекучу тугу за тією родиною. Вони також були обтяжливими, плуталися під ногами і без кінця заводили балачки, але не заважали його самотності. «Куди ж вони поділися? — дивувався Нюхмумрик. — Як так сталося, що, проводячи з ними довгі літні місяці, я ніколи не зауважував, що вони давали мені можливість побути на самоті?»

12

Мудрик Лавка читав дуже поволі й старанно: «Жодними словами не можна описати період розгубленості, який настав, коли припинилося надходження електричних розрядів. Ми маємо усі підстави припускати, що отой нумуліт, унікальний феномен, якого ми без всякого сумніву й надалі зараховуємо до групи протозоа, дещо затримався у своєму розвитку і зазнав поступового укорочення. Бідолашне створіння втратило здатність до фосфоресценції і змушене було вести затворницьке життя в розколинах та глибоких норах, які служили йому тимчасовим прихистком від навколишнього світу».

— Так воно і є, — прошепотів Лавка. — Тепер будь-хто може його скривдити, бо ж він уже не має електричного захисту… Бідолаха дедалі більше зіщулюється і не знає, як собі зарадити…

Мудрик Лавка згорнувся клубочком на купі старих неводів і почав снувати свою власну розповідь. Він фантазував, що бідне створіннячко придибало в долину, де мешкав такий собі мудрик, який умів здіймати електричні бурі. Долину осявали фіолетові й білі блискавиці. Спершу вони спалахували вдалині, потім підходили чимраз ближче…

Ані однісінька рибка не заплила до верші Дядька-панька. Він заснув на містку з капелюхом, що зсунувся йому на носа. Поруч на килимку з-під печі лежала Мюмля й дивилася на брунатну стрімку течію.

Біля поштової скриньки сидів, малюючи на шматку фанери великі літери, Гемуль. Він виводив темно— червоною фарбою: «Долина Мумі-тролів».

— Для кого ти це пишеш? — поцікавилася Мюмля. — Якщо вже сюди хтось прийде, то й так знатиме, куди прийшов!

— Це не для чужих, — пояснив Гемуль, — а для нас…

— Навіщо?

— Не знаю, — щиро здивувався Гемуль. Він замислено домалював останню літеру і мовив: — Може, для того, щоб точно знати, де ми мешкаємо… У назві є щось особливе, якщо розумієш, про що я кажу.

— Ні, не розумію, — відповіла Мюмля.

Гемуль, вийнявши з кишені великого цвяха, заходився прибивати фанерну дощечку до поруччя містка. Тим часом прокинувся Дядько-панько й пробурмотів спросоння:

— Врятуйте пращура…

З намету кулею вистрибнув Нюхмумрик з низько натягненим на чоло капелюхом і закричав:

— Що ти робиш? Припини негайно!

Ніхто ніколи не бачив, щоб Нюхмумрик втрачав самовладання. Це усіх налякало. Гемуль, Мюмля й Дядько-панько стояли, розгублено потупивши очі. Ніхто не дивився на Нюхмумрика. Гемуль поквапливо витягнув з фанери цвяха.

— Не смій гніватися! — докірливо вигукнув Нюхмумрик Гемулеві. — Сам добре знаєш, чому!

Кожен гемуль повинен знати, що нюхмумрики ненавидять усілякі таблички, усе, що нагадувало би про обгороджені замкнуті приватні території, куди заборонено доступ стороннім. Хто хоч трішечки цікавився життям нюхмумриків, той знає, що лише одна річ на світі — таблички із заборонами — може розлютити їх. Ось Нюхмумрик і розлютився. Він верещав і поводився зовсім негідно, а таку поведінку важко пробачити, хай би там що робилося у світі!

Гемуль спустив фанерну дощечку на воду. Літери швидко потьмяніли, розплилися. Течія підхопила табличку й понесла у море.

— Бачиш, — сказав Гемуль, — попливла собі. Може, вона була не такою важливою, як я собі гадав.

Голос Гемуля змінився, хай ледь помітно, але в ньому вже не було тієї поваги, що раніше, зате з’явилося більше панібратства, і Гемуль вважав, що має на це право.

Нюхмумрик промовчав, навіть не ворухнувся. Раптом він кинувся до поштової скриньки біля містка, підняв покришку, зазирнув, потім підбіг до великого клена і запхав руку в дупло.

Дядько-панько підхопився на ноги:

— Чекаєш листа? — загукав він.

Та Нюхмумрик був уже біля дровітні, перевернув пеньок, на якому рубали дрова, увійшов досередини й почав шукати щось за маленькою поличкою біля вікна над столярним верстатом.

— Окуляри шукаєш? — не відступався від нього Дядько-панько.

— Не заважай мені шукати! — відрізав Нюхмумрик і пішов далі.

— Правду кажеш! — скрикнув Дядько-панько, ледь встигаючи за Нюхмумриком. — Маєш цілковиту рацію! Колись я цілими днями шукав речі, слова, імена і дуже сердився, коли інші намагалися мені в цьому допомагати, — він міцно вчепився у плащ Нюхмумрика, щоб той, бува, не втік. — Знаєш, чим вони мене діймали? Запитаннями на кшталт: «Де ти це востаннє бачив? Спробуй пригадати! Де це трапилося? Коли це трапилося?» Ха-ха! А тепер доста! Я забуваю і гублю все, що мені заманеться! Хочу тобі сказати…

— Дядьку-паньку, — урвав його Нюхмумрик. — Риба восени тримається ближче до берега. Посеред ріки риби не впіймаєш!

— Посеред струмка, — радісно виправив його Дядько-панько. — Це було перше розумне слово, почуте мною за весь день.

І він зразу відчепився від Нюхмумрика.

Нюхмумрик продовжив свої пошуки. Він шукав листа від Мумі-троля, прощального листа. Не міг його друг забути написати листа, бо мумі-тролі ніколи не забувають попрощатися. Однак усі їхні спільні схованки були порожніми.

Лише Мумі-троль знав, як слід писати листи нюх— мумрикам. Коротко і стисло. Без жодних обіцянок, туги та інших проявів смутку. А наприкінці щось смішне й веселе.

Нюхмумрик увійшов до будинку, піднявся на другий поверх, відкрутив велику дерев’яну кульку на поруччі сходів, але в тому сховку теж було порожньо.

— Порожньо! — сказала за його спиною Чепуруля. — Якщо ти нишпориш за їхніми коштовностями, то тут їх немає. Вони в одежній шафі, а шафа замкнена.

Чепуруля сиділа на порозі своєї кімнатки, загорнувши ноги у ковдру й затуливши личко лисячим боа.

— Вони ніколи нічого не замикають, — заперечив Нюхмумрик.

— Як холодно! — пожалілася Чепуруля. — Чому ви мене не любите? Чому ти не можеш знайти для мене якесь заняття?

— Піди у кухню, — пробурмотів Нюхмумрик. — Там тепліше…

Чепуруля промовчала. Ледь чутна громовиця прокотилася вдалині, десь дуже далеко.

— Вони ніколи нічого не замикають, — повторив Нюхмумрик.

Він підійшов до одежної шафи, відчинив дверцята. У шафі теж було порожньо. Але з запиленої пітьми потягнуло страхітливим чужим духом — солодкуватим, млосним запахом гнилизни. Усередині не було нічого, окрім поїденої міллю рукавички для кавника та м’якого кожуха сірої пилюки.

Чепуруля нахилилася й вжахнулася. Що це за крихітні, майже непомітні сліди у пилюці? Хтось жив у шафі, а тепер утік. Хтось, схожий на отих повзиків, що водяться під камінням: якщо перевернути камінь, вони ховаються під зотлілими рештками рослин. А тепер — Чепуруля не мала жодного сумніву — ці загадкові повзики втекли! Виповзли, шелестячи лапками, шурхотячи панцирями, ворушачи щупальцями, звиваючись на білих м’яких животиках… Чепуруля верескнула:

— Мудрику!

Мудрик Лавка вийшов зі своєї комори, зім’ятий, розгублений. Він витріщився на Чепурулю, ніби не впізнавав її. Мудрик роздув ніздрі, принюхуючись: дуже гостро пахло електричними розрядами.

— Вони виповзли! — ледь не голосила Чепуруля. — Вони мешкали в шафі, а тепер втекли!

Дверцята шафи відхилилися, і Чепуруля помітила якийсь порух, що ніс у собі загрозу. Як вона закричала! Але виявилося, що то зблиснуло дзеркало на внутрішньому боці дверцят, а в самій. шафі нікого не було.

Мудрик Лавка підійшов ближче, затуливши рота лапками, його очі округлилися й потемніли, немов ніч. Запах електрики щораз посилювався.

— Я це випустив, — прошепотів він. — Воно було тут, а я випустив…

— Кого ти випустив? — злякалася Чепуруля.

Мудрик лише похитав головою.

— Я й сам не знаю.

— Але ж ти мусив їх бачити, — наполягала Чепуруля. Подумай добре! Якими вони були на вигляд?

Але мудрик не відповів, ускочив до своєї комори й замкнувся зсередини. Його серце ледь не вистрибувало з грудей, по спині бігали мурахи. То це таки правда — звірятко прийшло аж сюди! Воно було в Долині Му— мі-тролів! Мудрик Лавка розгорнув книжку і так швидко, як тільки був здатний, почав читати по складах: «Ми маємо підстави припускати, що його організм поступово зуміє пристосуватися до нових умов життя, а необхідність пристосування створить такі передумови, за яких стане можливим виживання цього виду. Ця форма існування, про яку ми наважуємося стверджувати лише гіпотетично, продовжувала загадково розвиватися деякий невизна— чений час, і не виключено, що згодом вона вступить у таку фазу розвитку, яку прийнято вважати за нормальну..»

— Нічого не розумію! — прошепотів мудрик. — Вони лише ведуть порожні балачки… І якщо не поквапляться, усе загине!

Мудрик Лавка ліг грудьми на книжку, зануривши лапки у розкуйовджену чуприну, і повів свою розповідь. Він квапився, хвилювався, збивався, бо знав, що звірятко невпинно маліє, і йому стає щораз важче боротися за своє життя.

Гроза наближалася! Блискавиці протинали небо звідусіль! Чувся тріск електричних розрядів, тремтіли дерева, і звірятко відчувало, що ще мить і… Воно почало рости… Небо ще більше заяскріло білими та фіолетовими блискавками! Звірятко росло і росло… Урешті воно стало таким великим, що йому вже не конче було належати до якогось виду…

Мудрикові стало легше на душі. Він ліг на спину, задивившись у дахове віконце, яке цілком заполонили сірі хмари. Він чув, як десь далеко буркотить гроза. Так глибоко у горлі клекоче лють, перш ніж вирватися назовні…

Крок за кроком, обережно Чепуруля сходила униз сходами. Вона вважала, що оті мерзенні страховиська не могли розповзтися на всі боки, а скоріш за все, тримаються купи і підстерігають її десь у вогкому темному кутку, затаїлися в якійсь гнилій осінній ямі. А може, й навпаки! Може, вони позаповзали під ліжка, у шухляди столів, у черевики — та будь-куди могли заповзти!

«Це несправедливо, — думала Чепуруля. — Нічого подібного ніколи не трапляється з моїми знайомими, тільки зі мною!»

Налякана Чепуруля помчала великими стрибками до Нюхмумрика і, розпачливо шарпаючи замкнуті дверцята намету, зашепотіла:

— Відчини, відчини… Це я, Чепуруля!

Усередині намету вона відчула себе в безпеці, впала на спальний мішок й обхопила коліна лапками.

— Вони вийшли на волю. Хтось випустив їх з одежної шафи, тепер вони можуть бути, де завгодно…

Мільйони бридких повзучок зачаїлися і чекають…

— Хтось іще їх бачив? — обережно запитав Нюхмумрик.

— Звичайно, ні! — нетерпляче відказала Чепуруля. — Вони підстерігають мене!

Нюхмумрик вибив люльку, придумуючи, як заспокоїти Чепурулю. Знову почулося гуркотіння грому.

— Тільки не кажи, що буде гроза! — похмуро мовила Чепуруля. — Не кажи, що ота бридота подалася собі геть, що їх взагалі не існує чи що вони маленькі й милі істоти. Усе це мені анітрохи не допоможе!

Нюхмумрик глянув їй просто у вічі.

— Є одне місце в будинку, куди вони не зможуть увійти, — сказав він. — Це кухня. Повзики ніколи не забредуть до кухні.

— Ти певен? — суворо запитала Чепуруля.

— Я це знаю, — запевнив її Нюхмумрик.

Знову загримотіло, уже ближче. Нюхмумрик глянув на Чепурулю й усміхнувся.

— А гроза таки буде…

І справді, з моря налетіла люта буря, розсипаючи довкола білі й фіолетові блискавиці. Нюхмумрикові ще ніколи в житті не доводилося бачити стільки розкішних блискавок нараз. Раптова сутінь лягла на Долину. Чепуруля, підібравши спідниці, задріботіла через садок до будинку і замкнулася у кухні.

Нюхмумрик задер носа, принюхуючись. Повітря було холодне, мов залізо. Пахло електрикою. Тепер блискавки спалахували велетенськими тремкими пучками, струменіючи прямовисними світляними стовпами від неба до землі і заливаючи Долину сліпучим світлом!

Нюхмумрик аж лапами перебирав від радості та захвату. Він сподівався, що ось-ось зірветься вітер й сипоне дощем, але дощу не було. Лише громи перекочувалися туди й сюди між гірськими вершинами, важко й натужно. Запахло паленим. Враз луснув останній тріумфальний удар грому, а тоді запала тиша, німотна тиша, і згасли блискавиці.

«Дивна гроза, — подумав Нюхмумрик. — Цікаво, куди ж ударила блискавка?»

Не встиг він додумати думку до кінця, як від річки долинув жахливий рев, аж йому спина схолола. Блискавка вцілила у Дядька-панька!

Коли Нюхмумрик збіг до річки, то побачив Дядька-панька, який ошаліло підстрибував на березі.

— Риба! Риба! — репетував він. — Я упіймав рибу!

Дядько-панько обома лапами тримав окуня і аж нетямився з утіхи.

— Що ліпше, як гадаєш, зварити її чи засмажити? — торохтів він. — А коптильня тут є? Чи зуміє хтось так приготувати цю рибу, щоб її не зіпсувати?

— Чепуруля! — засміявся Нюхмумрик. — Тільки Чепуруля може зготувати твою рибу!

Чепуруля просунула у шпарку дверей свого носа з тремтячими вусиками. Вона впустила Нюхмумрика до кухні, замкнула двері за ним на засув.

— Здається, я вже заспокоїлася, — прошепотіла вона.

Нюхмумрик кивнув. Він зрозумів, що не грозу вона мала на увазі.

— Дядько-панько упіймав свою першу рибину! — сповістив він. — А Гемуль каже, що тільки гему лі уміють по-справжньому приготувати рибу. Чи це правда?

— Брехня! — вигукнула Чепуруля. — Лише чепурулі уміють готувати рибні страви, і Гемуль про це чудово знає!

— Але боюся, ти не зумієш зготувати її так, щоб вистачило на всіх, — засумнівався Нюхмумрик.

— Он як! То такої ти думки про мене! — образилася Чепуруля й вихопила окуня з лапок Нюхмумрика. — Хотіла б я бачити ту рибину, якою я не зумію нагодувати шістьох осіб! — А тоді суворо сказала, відчинивши кухонні двері: — Йди собі, я не люблю сторонніх на кухні, коли куховарю.

— Ага! — вигукнув Дядько-панько, просунувши мордочку у двері. — То вона таки вміє куховарити!

Чепуруля від несподіванки випустила окуня з лап, і той гепнувся на підлогу.

— Ой, та ж сьогодні Татів день! — пробурмотів Нюхмумрик.

— А ти не помиляєшся? — недовірливо запитала Чепуруля. Вона прискіпливо глянула на Дядька-пань— ка. — А у вас є діти?

— Тільки їх мені ще бракувало! Терпіти не можу родичів! Десь живуть правнуки, але я їх забув…

— І чому ніхто з вас не здатний поводитися нормально? — зітхнула Чепуруля. — Можна збожеволіти у цьому домі! Забирайтеся обоє геть, не заважайте мені готувати обід!

Вона замкнулася на засув, підняла з підлоги рибину й забула про все на світі, думаючи тільки про те, як ліпше приготувати рибу.

Коротка навальна буря так наелектризувала Мюмлю, що з її волосся сипалися іскри, а ніжний пушок на лапках настовбурчився й тремтів.

«Тепер я зарядилася дикістю, — міркувала вона. — Можу робити все що заманеться, але мені нічого не хочеться робити. Як чудово, коли ніхто ні до чого не змушує!»

Мюмля згорнулася клубочком на перині з гагачого пуху, уявляючи себе маленькою кульовою блискавкою, вогненною кулькою.

Мудрик Лавка стояв у коморі на горищі й визирав надвір крізь дахове віконечко. Гордий, захоплений і, може, лише трішки наляканий, він дивився, як блискавки зливою спадали на Долину Мумі-тролів.

«Це моя гроза, — думав мудрик. — Я її викликав. Я нарешті вмію так розповідати, що мою розповідь можна побачити. Я розповідаю останньому нумулітові, маленькій радіолярії з родини протозоа… Я наганяю громи і шпурляю блискавиці! Я — мудрик, про якого ніхто нічого не знає…»

На його думку, він уже достатньо покарав Мумі-маму своєю грозою, тож вирішив поводитися тихенько, нікому нічого не розповідати, лише собі та маленькому нумулітові. Його не обходила наелектризованість інших. Вона відчувалася у повітрі, однак була йому чужою — мудрик Лавка мав свою грозу. Йому хотілося, щоб уся Долина спорожніла і в нього стало більше місця для великих мрій — а вони потребували простору і тиші.

Летюча миша під стелею навіть не прокинулася, їй було байдуже до грози.

— Мудрику! — загукав із саду Гемуль. — Мені потрібна твоя допомога!

Мудрик вийшов з комори. Він зійшов униз до Гемуля, загорнений у свою мовчанку та розкуйовджену чуприну, немов заховавшись у ній; ніхто й не здогадувався, що він тримав у своїх лапах громи та блискавиці.

— Але ж гроза! Тобі не було страшно? — запитав його Гемуль.

— Ні, — відповів мудрик.

13

Чепурулина риба була готова рівно о другій. Вона запекла її у великому світло-брунатному духмяному пудингу. Уся кухня затишно і заспокійливо пахтіла їжею. Кухня стала бастіоном надійності та безпеки, потаємним серцем будинку, його найглибшим ядром, де нікому нічого не загрожує, куди зась усіляким повзикам та грозам, бо тут панувала Чепуруля. Страх і запаморочення відступили, забилися у найдальший закуток Чепурулиної голівки, замкнулися на всі замки.

«Яке щастя, — думала Чепуруля. — Хоч я й ніколи більше не зможу прибирати, зате готуватиму їсти. Ще не все втрачено!»

Вона відчинила кухонні двері, вийшла на ґанок, опустила вниз блискучий латунний гонг Мумі-мами, потримала його трохи у лапках, помилувалася своїм розпогодженим і переможним відображенням, а тоді взяла молоток з круглою дерев’яною голівкою, обтягнутою замшею, і вдарила в гонг. «Бім-бом! — покотилося Долиною! — Обід готовий! Йдіть обідати!»

Усі збіглися на заклик гонгу, стурбовано вигукуючи:

— У чому справа? Що трапилося?

Чепуруля незворушно відповіла:

— Обід чекає…

Кухонний стіл було накрито на шість осіб, а Дядькові— панькові відведено місце посередині. Чепуруля знала, що він увесь час, доки вона поралася на кухні, простояв під вікном, потерпаючи за долю своєї рибини. Тепер йому дозволили увійти.

— Обід, — пробурмотіла Мюмля. — Це добре. Сухарики з корицею якось не пасують до консервованих огірків.

— Віднині комора буде на замку! — сповістила Чепуруля. — Кухня — це моя територія! Пригощайтеся, доки не вихололо…

— А де ж моя риба? — стетерів Дядько-панько.

— Запечена у пудингу.

— Але я хотів її бачити! — забідкався Дядько-панько. — Треба було зготувати її цілою, а я б усе сам і з’їв!

— Фе! — присоромила його Чепуруля. — Хоч сьогодні і Татів день, це ще не привід поводитися так самозакохано.

«Іноді так важко догодити старості, — подумала вона. — Дотримуватися усіх традицій чесного й порядного поводження!»

— Не хочу святкувати Татів день, — бовкнув Дядько-панько. — Скільки тих днів: Татів день, Мамин день, день добрих і лагідних мудриків! Не люблю родичів! Чому б нам не відсвяткувати день великих рибалок?

— Але ж на столі парує смачна страва, — докірливо зауважив Гемуль. — Усі сидять за столом. Хіба ми не схожі на велику щасливу родину? Я завжди казав, що ніхто, окрім Чепурулі, не вміє так смачно зготувати рибу!

— Ха-ха-ха! — голосно розсміялася Чепуруля й зиркнула на Нюхмумрика.

Усі мовчки ласували пудингом, а Чепуруля снувала між плитою та столом, накладала в тарілки, наливала морсу в склянки, буркотіла, коли хтось обляпувався, і почувалася у своїй стихії.

— А може, проголосимо тост на честь Татового дня? — раптом запропонував Гемуль.

— Нізащо! — відразу заперечив Дядько-панько.

— Як хочете… Я просто хотів зробити приємність, — знітився Гемуль. — Невже ви забули, що Мумі-тато також є татом? — він серйозно обвів поглядом кожного й додав: — У мене ідея… Хай би кожен із нас придумав якусь приємну несподіванку Мумі-татові до його повернення…

Ніхто нічого на це не сказав.

— Нюхмумрик міг би полагодити пристань, — вів далі Гемуль. — Мюмля випрала б наш одяг. А Чепуруля причепурила б дім…

У Чепурулі вихопилася тарілка з лап й упала на підлогу.

— Ні! — скрикнула вона. — Я більше ніколи нічого не чепуритиму!

— Чому? — здивувалася Мюмля. — Ти ж любиш прибирати!

— Не пам’ятаю, чому… — стиха пробурмотіла Чепуруля.

— Цілком справедливо, — встряв Дядько-панько. — Неприємні речі забуваються дуже легко. Піду зловлю ще одну рибу і сам її з’їм…

Він взяв свого костура і подався геть, забувши зняти з шиї серветку.

— Дякую за обід, — уклонився мудрик Лавка.

А Нюхмумрик додав:

— Пудинг вдався тобі на славу…

— Справді? — Чепуруля розсіяно усміхнулася, думки її витали зовсім деінде.

Після обіду Нюхмумрик, припаливши люльку, рушив до моря. Він ішов поволі, вперше відчувши себе на самоті з самим собою. Дійшов до купальні, відчинив вузькі, розбухлі від вологи двері. У купальні пахло пліснявою, водоростями та проминулим літом. Той залах навіював смуток.

— Ой, ці будиночки, — скрушно зітхнув Нюхмумрик.

Він сів на сходи, що стрімко обривалися у воду. Море простиралося перед ним лагідне, сіре, ніде ні острівця.

«Мабуть, не так вже й важко розшукати втікачів— мумі-тролів і повернути їх додому. Усі острови нанесені на морську карту. Човника можна полатати, але навіщо? — міркував Нюхмумрик. — Хай собі ховаються… Може, їм також хочеться побути на самоті».

Нюхмумрик уже не шукав свої п’ять тактів. «Як захочуть, то й самі з’являться. До того ж, є ще чимало інших пісеньок. Мабуть, пограю трохи сьогодні увечері…»

Тепер, пізньої осені, вечори були дуже темними. Чепуруля ніколи не любила ночі. Немає нічого гіршого, ніж вдивлятися у цілковиту темряву. Це майже так само, як податися світ за очі без друга поруч. Тому вона зазвичай швидко виставляла відро зі сміттям за двері на кухонні сходи й миттю ховалася в хаті.

Однак нинішнього вечора Чепуруля затрималася, прислухаючись до пітьми. Нюхмумрик награвав у наметі якусь гарну незнайому мелодію.

Чепуруля мала музичний слух, хоча ніхто, навіть вона сама, про це не здогадувалися. Вона слухала, затамувавши подих і забувши про всі свої страхи. Її висока худа постать виразно виднілася на тлі освітленої кухні — легка здобич для усіляких нічних жахіть. Та нічого з нею не трапилося. Коли пісенька змовкла, вона глибоко зітхнула, поставила на поріг відро зі сміттям і повернулася до будинку. Спорожняти відро було обов’язком мудрика.

А тим часом мудрик Лавка снував свою розповідь:

«Звірятко причаїлося за великим горщиком поблизу тютюнової грядки Мумі-тата. Воно чекало, коли стане великим та сильним, коли йому ніколи більше не доведеться зазнавати розчарувань, і ніхто його не цікавитиме, окрім власної особи. Кінець розділу».

14

Само собою зрозуміло, що у кімнатах Мумі-мами та Мумі-тата ніхто з гостей не спав. Мамина спальня виходила вікном на схід, вона любила ранки, а Татова — на захід, бо вечірнє небо навіювало на нього солодку тугу за далекими мандрами.

Одного надвечір’я Гемуль прокрався до Татової кімнати й шанобливо зупинився на порозі. То була дуже маленька затишна мансарда з похилою стелею — чудове місце для усамітнення. А ще там добре було замикатися, щоб не плутатися в інших під ногами.

На помальованих у блакитний колір стінах Мумі-тато розвішав гілки чудернацьких форм, а на деяких почіпляв очі з ґудзиків. Ще там висів настінний календар, на якому був зображений розбитий корабель, а над ліжком — дерев’яна дощечка з написом «Гайґс віскі». На комоді лежали дивні камінці, грудка золота та купа дрібничок, які зазвичай в останню хвилину перед від’їздом з дому виявляються зайвими. Перед дзеркалом стояла модель маяка з гостроверхим дахом, маленькими дерев’яними дверцятами та балюстрадою з латунних цвяшків навколо маякової ліхтарні. Була там навіть драбинка, яку Мумі-тато змайстрував з мідного дротика. А на кожне віконце він наклеїв по клаптику сріблястого паперу.

Оглядаючи кімнатку, Гемуль намагався пригадати собі Мумі-тата, згадати, що вони робили удвох, про що розмовляли, але не зміг. Тоді він підійшов до вікна й визирнув у садок. Черепашки навколо мертвих рабаток тьмяно виблискували у присмерку, небо на заході пожовтіло. На тлі призахідного небокраю великий клен у саду здавався чор— ним-чоренним.

Гемуль подумав, що зараз він бачить те, що бачив Мумі-тато, вглядаючись в осінню сутінь. Він вмить збагнув, що треба робити: він побудує для Мумі-тата дім у гіллі великого клена! Від утіхи Гемуль аж розсміявся. Звичайно, дерев’яний дім! Високо над землею, між міцними чорними гілками, з штормовим ліхтарем під стелею, подалі від родини… Мумі-тато заживе вільним, сповненим пригод життям. Там вони сидітимуть удвох, слухатимуть, як потрясає стінами прикрий південно-західний вітер і вестимуть мудрі бесіди, нарешті вестимуть бесіди… Гемуль вибіг з кімнати й гукнув:

— Мудрику!

Мудрик вийшов зі своєї комори.

— Ти знову читав… — дорікнув йому Гемуль. — Так багато читати шкідливо! Слухай-но, ти любиш витягати старі цвяхи?

— Навряд… — відповів мудрик.

— Коли треба щось спорудити, — почав пояснювати Гемуль, — то один будує, а інший носить матеріали. Або ж один забиває нові цвяхи, а інший витягає старі. Зрозуміло?

Мудрик мовчки витріщався на Гемуля. Він знав, що йому судилося стати отим іншим. Вони зійшли до дровітні, де мудрик взявся витягати старі цвяхи з дощок та балок, яких назбирала на морському березі родина Мумі-тролів. Посіріла від часу деревина була твердою й непіддатливою, а цвяхи геть поіржавіли й міцно сиділи у дошках. Гемуль тим часом підійшов до клена й замислився, задерши голову догори.

Мудрик розгинав і витягував цвяхи. Небо на заході запалахкотіло жовто, немов вогонь, і згасло. Мудрик розповідав собі про звірятко, розповідь велася щораз ліпше, бо він її складав уже не в словах, а в картинках. Слова таять у собі небезпеку, а звірятко наблизилося до надзвичайно важливого моменту в своєму розвитку, воно ось-ось зазнає змін. Воно вже не ховалося, розглядалося навкруги й прислухалося, скрадалося тінню узліссям, насторожено, але зовсім без страху…

— Тобі подобається витягати цвяхи? — поцікавилася у нього за спиною Мюмля. Вона сиділа на пеньку, на якому рубають дрова.

— Га? — стрепенувся мудрик Лавка.

— Ти ж не любиш витягати цвяхи, та все ж робиш це. Хотілось би знати, навіщо? — допитувалася Мюмля.

Лавка мовчки дивився на неї.

Мюмля пахла м’ятою.

— І Гемуля ти також не любиш, — вела вона далі.

— Я щось ніколи про це не думав, — пробурмотів мудрик, немов захищаючись, і відразу замислився, подобається йому Гемуль чи ні.

Мюмля зістрибнула з пенька і пішла собі геть.

Швидко насувалися сутінки, сіра імла здіймалася над річкою. Було дуже холодно.

— Відчини! — гукнула Мюмля під кухонними дверима. — Я хочу погрітися у твоїй кухні!

Уперше хтось назвав кухню «її кухнею», тож Чепуруля негайно відчинила двері.

— Можеш посидіти на моєму ліжку, — запропонувала вона. — Лишень не зімни покривала.

Мюмля примостилася на ліжку, що стояло між кухонною плитою та мийкою, а Чепуруля взялася за приготування хлібного пудингу для завтрашнього сніданку. Вона знайшла пакетик хлібних обрізків, які Мумі-мама колись давно відклала, щоб погодувати птахів. У кухні було тепло, в плиті потріскував вогонь, кидаючи хитливі тіні на стелю.

— Зараз майже так, як колись, — промурмотіла Мюмля сама до себе.

— Маєш на увазі, як у часи Мумі-мами? — необережно бовкнула Чепуруля.

— Та ні! Я маю на увазі кухонну плиту…

Чепуруля й далі заходилася коло хлібного пудингу, ходила туди й сюди кухнею, постукуючи підборами. Але думки раптом тривожно стрепенулися.

— А як було в часи Мумі-мами? — нарешті озвалася вона.

— Готуючи їсти, Мама завжди насвистувала собі під ніс, — відповіла Мюмля. — Усе було трохи абияк… Не вмію пояснити, але якось інакше… Інколи вони брали з собою перекуску і кудись мандрували, іноді й зовсім не їли…

Мюмля поклала лапку на голову, налаштувавшись заснути.

— Хто-хто, а я знаю Мумі-маму набагато ліпше, ніж ти, — буркнула Чепуруля.

Вона змастила олією форму для випікання, хлюпнула туди рештки вчорашньої юшки, непомітно поклала кілька переварених картоплин. Хвилювання переповнювало її, зрештою вона не витримала, підскочила до сонної Мюмлі і закричала:

— Ти б не спала так безтурботно, якби знала те, що знаю я!

Мюмля прокинулася і безтямно витріщилася на Непу рулю.

— Ти нічого не знаєш! — з притиском прошепотіла Чепуруля. — Ти не знаєш, що трапилося у цій Долині! Жахливі істоти вирвалися на волю з одежної шафи й розповзлися по всіх усюдах!

Мюмля сіла на ліжку.

— Тому ти обгорнула черевички липучками для мух? — запитала вона, позіхнула, потерла носа і вже на порозі сказала: — Заспокойся! Немає тут нікого страшнішого за нас самих…

— Вона гнівається? — запитав Мюмлю у вітальні Дядько-панько.

— Вона боїться, — відповіла Мюмля, піднімаючись сходами на другий поверх. — Вона боїться того, що сидить в одежній шафі.

Надворі зовсім стемніло. Усі мешканці будинку звикли лягати спати, коли спадала темрява, і спали дедалі довше, що довшою і темнішою ставала ніч.

Мудрик Лавка тінню прослизнув до кімнати й стиха побажав «на добраніч», Гемуль відвернувся мордою до стіни. Він вирішив вивершити дерев’яний дім для Мумі-тата куполом. Купол можна було би помалювати в зелений колір і, можливо, навіть прикрасити золотими зірочками. Мумі-мама завжди мала у своєму комоді золоту фарбу, а пляшечку бронзової фарби він бачив у дровітні.

Коли усі поснули, Дядько-панько зі свічкою у лапах піднявся сходами до мансарди. Він спинився перед великою одежною шафою й прошепотів:

— Ти там? Я знаю, що ти там…

Дуже обережно він відчинив шафу, двері з дзеркалом на внутрішньому боці відхилилися.

Маленьке полум’я свічки ледь освітлювало темний коридорчик, однак Дядько-панько добре бачив перед собою пращура. Він був без окулярів, у капелюсі, з костуром у лапі, у надто довгій нічній сорочці та гамашах і скидався на примару. Дядько-панько ступив крок до дзеркала, пращур зробив те ж саме.

— Ага, то ти вже перебрався з печі сюди? — запитав Дядько-панько. — Скільки тобі років? Ти ще обходишся без окулярів?

Він був дуже збуджений і гупав костуром по підлозі, щоб надати значущості своїм словам. Пращур теж гупав костуром, але вперто мовчав.

— Він глухий! — мовив Дядько-панько сам до себе. — Старий глухий пень! Та в кожному разі приємно зустріти когось, хто знає, що таке старість.

Він довго стояв, дивлячись на пращура, врешті підняв капелюха і вклонився. Пращур також підняв капелюха і вклонився. Вони розійшлися з відчуттям взаємної поваги.

15

Дні ставали коротшими й холоднішими. Дощило не часто. Інколи посеред дня сонце визирало з-поза хмар і на коротку мить осявало Долину, тоді голі стовбури дерев кидали на землю темні тіні. Вранці і ввечері усе навколо огортав півприсмерк, а потім насувалася темрява. Ніхто більше не бачив заходу сонця, лише жовтий пруг небокраю та гострі обриси навколишніх гір. Здавалося, ніби вони живуть на дні криниці.

Гемуль та мудрик будували дерев’яний будиночок для Мумі-тата. Дядько-панько ловив приблизно по дві рибини щодня, а Непу руля почала насвистувати за роботою.

То була осінь без штормів, велика гроза більше не поверталася, лише стиха гуркотіла десь вдалині, і від того приглушеного гуркоту тиша в Долині видавалася ще густішою. Ніхто, окрім мудрика, не знав, що з кожною громовицею звірятко підростало, міцніло й мужніло. Воно стало досить великим, дуже змінилося і вже вміло скалити зубки. Одного разу при жовтому світлі призахідного сонця звірятко нахилилося над водою і вперше побачило свої білі зуби. Воно розтулило рота, клацнуло зубками, поскрипіло ними — лише трішки — і подумало: «Нікого мені не треба, я й сам зубатий!»

Мудрик Лавка вже не наважувався й далі ростити звірятко. Він стер зі своєї пам’яті усі образи та картинки, але ж громовиці продовжували перекочуватися туди й сюди понад морем, тож мудрик знав, що звірятко все одно росте і без його допомоги.

Мудрик Лавка дуже важко засинав уночі без розповідей, до яких він так звик за довгий час. Він читав свою книжку, і що далі читав, то менше розумів. Тепер у книжці розповідалося про те, яким є звірятко всередині, а це наганяло нестерпну нудьгу.

Якось увечері до комори на горищі постукала Чепуруля, обережно прочинила двері.

— Привіт, любий друже! — привіталася вона.

Мудрик підвів очі від книжки й очікувально дивився на неї.

Висока, худа Чепуруля сіла на підлогу поряд з мудриком, схилила набік голову й запитала:

— Що ти читаєш?

— Книжку.

Чепуруля важко зітхнула і, набравшись відваги, повела далі:

— Нелегко, мабуть, бути маленьким і не мати мами…

Мудрик соромився Чепурулі, прикрився від неї патлами і промовчав.

Чепуруля було вже простягнула лапку до його голівки, але відразу ж відсмикнула її.

— Учора ввечері я раптом подумала про тебе, — сказала вона щиро. — Як тебе звуть?

— Лавка.

— Лавка… — повторила Чепуруля. — Гарне ім’я, — вона розпачливо підшукувала потрібні слова, гірко каючись, що так мало знає і любить дітей. Врешті озвалася знову: — Тобі добре тут? Тепло?

— Так, дякую… — відказав мудрик Лавка.

Чепуруля сплеснула лапками і, намагаючись зазирнути йому у вічі, запитала благальним голосом:

— А ти певен цього?

Мудрик Лавка трішки відсунувся — від Чепурулі пахло страхом.

— Може, ковдру мені дати… — квапливо сказав він.

Чепуруля вмить зірвалася на рівні ноги.

— Зараз принесу! Почекай трішки, лише хвилиночку…

Мудрик чув, як вона потупотіла униз сходами, а потім повернула з ковдрою.

— Дуже дякую, — розкланявся мудрик. — Дуже гарна ковдра…

Чепуруля усміхнулася.

— Нема за що! Мумі-мама зробила б так само…

Вона поклала ковдру на підлогу, ще трохи постояла і пішла геть.

Мудрик старанно, як тільки міг, склав Чепурулину ковдру, запхав її глибоко на полицю під стелею, потім запорпався у неводи і спробував читати далі, але йому не читалося. З кожним рядком він розумів дедалі менше, по кілька разів перечитував одне речення, не вловлюючи сенсу прочитаного. Зрештою закрив книжку, погасив свічку й вийшов надвір.

Знайти дорогу до скляної кулі було не так легко. Мудрик збився зі стежки, він блукав між деревами, ніби у чужому саду. Нарешті скляна куля з’явилася просто перед ним, але блакитне мерехтіння всередині згасло, куля наповнилася густим туманом, таким же темним, як сама ніч. Усередині чарівної кулі туман то розсіювався, то знову налітав, клубочився, засмоктуючись до центру глибокими чорними вирвами.

Мудрик рушив понад річкою повз тютюнову грядку Мумі-тата. Він увійшов під густе гілля смерек, що росли на краю великого болота, навколо якого шелестів сухий очерет; його черевички вгрузали у багнистий ґрунт.

— Ти там? — покликав він стиха. — Як тобі живеться, крихітко нумуліте?

З пітьми грізно загарчало звірятко.

Мудрик відсахнувся й кинувся бігти, засліплений страхом. Він шпортався і падав, знову підводився і мчав далі, аж врешті зупинився біля намету. Намет спокійно світився у нічній темряві, неначе зелений ліхтарик. У ньому сидів Нюхмумрик, награючи собі тихенько якісь мелодії.

— Це я, — прошепотів мудрик, заходячи до намету.

Він ще ніколи тут не був. У наметі приємно пахло тютюном та сирою землею. Біля спального мішка на пачці з-під цукру стояла свічка, долівка була всипана дерев’яними скіпками.

— З цього я зроблю дерев’яну ложку, — сказав Нюхмумрик. — Тебе щось налякало?

— Родини Мумі-тролів більше не існує, — відповів мудрик. — Вони мене обдурили…

— Я так не думаю, — спокійно заперечив Нюхмумрик. — Може, їм треба трохи побути самим, — він налив з термоса у два горнятка чаю. — Візьми собі цукру. А Мумі-тролі колись обов’язково повернуться додому…

— Колись! — аж скрикнув мудрик Лавка. — Хай повертається негайно, мені потрібна тільки вона!

Нюхмумрик пересмикнув плечима. Намастивши маслом дві канапки, він сказав:

— Цікаво, а хто потрібний Мамі…

Мудрик більше нічого не сказав. Коли він уже йшов геть, Нюхмумрик гукнув йому навздогін:

— Будь обережний, не випускай з-під контролю свою уяву!

З намету знову долинули звуки губної гармонії. На кухонних сходах біля відра зі сміттям стояла Чепуруля, прислухаючись до ночі. Мудрик обійшов її десятою дорогою й непомітно прокрався у будинок.

16

Наступного дня Нюхмумрика запросили на недільний обід. Ось уже й друга година минула, потім ще п’ятнадцять хвилин, а гонг усе не лунав. О пів на третю Нюхмумрик запхав у капелюха нове перо і рушив до будинку, з’ясувати, у чому ж річ. Кухонний стіл стояв надворі перед сходами ґанку, Гемуль з мудриком виносили з дому стільці.

— Це пікнік, — понуро пояснив Дядько-панько. — Вона каже, що нині ми робитимемо усе, що нам заманеться.

Вийшла Чепуруля з обідом — вівсяною юшкою. Легкий холодний вітерець пронизував Долину, вкриваючи юшку кожушком.

— Навіщо обідати надворі? — нарікав Дядько-панько, тицяючи пальцем у кожушок на своїй тарілці.

— Кожушок також слід з’їсти, — суворо мовила Чепуруля.

— Чому б не обідати в кухні, — не вгавав Дядько-панько.

— Іноді треба робити перше-ліпше, що спадає на думку, — нетерпляче пояснила Чепуруля. — Можна взяти з собою перекуску на прогулянку або й зовсім нічого не їсти. Це ж так цікаво!

Обідній стіл стояв нерівно, тож Гемуль тримав тарілку про всяк випадок у лапах.

— Дещо мене непокоїть, — сказав він. — Купол ніяк не вдається. Хоч мудрик випилював дошки за моїми кресленнями, вони не допасовуються і край! А якщо їх перекроїти наново, вони стають коротшими й висипаються. Розумієте, про що я кажу?

— Чому б не зробити звичайний дах? — здивувався Нюхмумрик.

— Він теж обвалиться… — вперто стояв на своєму Гемуль.

— Ненавиджу кожух на вівсяній юшці! — знов урвав розмову Дядько-панько.

— Є ще інша можливість, — вів далі Гемуль. — Зовсім обійтися без даху! Я довго думав… А може, Мумі-татові сподобається дивитись на зорі, га? Як гадаєте?

— Це ти так вважаєш! — зненацька зірвався на крик мудрик Лавка. — Звідки тобі знати, що подобається, а що ні Мумі-татові!

Усі перестали їсти, витріщившись на мудрика.

Мудрик Лавка репетував, вчепившись лапками в скатертину:

— Ти робиш тільки те, що тобі до вподоби! Навіщо братися за те, що тобі не під силу!

— Погляньте-но лише! — здивовано сказала Мюмля. — Наш мудрик шкірить зубки!

Мудрик Лавка встав так рвучко, що перевернув стільця, і заховався під столом.

— І це на таке здатний наш любий чемний мудрик? — холодно мовила Чепуруля.

— Послухай, Чепуруле, — серйозно сказала Мюмля. — Я не думаю, що можна стати Мумі-мамою, накривши обід надворі.

Чепуруля образилася ледь не до сліз.

— Тільки й чую, Мумі-мама — це, Мумі-мама — інше! Чим вони такі надзвичайні, ті Мумі-тролі? Нечупарна родинонька, яка навіть у хаті поприбирати не може, хоча це її обов’язок! Хоч би якогось маленького листа залишили… Вони ж знали… вони ж знали… — Чепуруля безпомічно замовкла.

— Лист! — раптом скрикнув Дядько-панько. — Десь я знайшов листа і кудись його заховав…

— Куди? Де ти його заховав? — стрепенувся Нюхмумрик.

Тепер уже всі повставали з-за столу.

— Десь… — пробурмотів Дядько-панько. — Піду трохи порибалю. Не подобається мені цей пікнік! Нітрохи не весело!

— Подумай гарненько, — попросив його Гемуль. — Спробуй пригадати, куди ти його поклав! Ми тобі допоможемо! Де ти бачив листа востаннє? Куди б ти його заховав, якби знайшов ось зараз?

— Я у відпустці, — вперся Дядько-панько. — І забуватиму все, що мені захочеться… Забувати — це так чудово! Я хочу забути все, крім кількох маленьких і приємних справ, які мають для мене значення. А тепер я піду поспілкуюся зі своїм другом пращуром. Хто-хто, а він знає. Ви тільки здогадуєтеся, а ми усе знаємо.

Пращур був таким, як завжди, лише мав пов’язану на шиї серветку.

— Здоров був! — привітався Дядько-панько. — Я дуже засмучений. Знаєш, що вони мені зробили? — він на хвильку замовк. Пращур у дзеркалі похитував головою й притупував лапками. — Так, твоя правда, вони зіпсували мені відпочинок. Я так пишався, що вдалося усе позабувати, — і раптом мене змушують про щось згадати! У мене болить живіт! Я такий сердитий, аж живіт розболівся!

Уперше за весь час Дядько-панько згадав про свої ліки, але він не пам’ятав, куди їх подів.

— Його ліки були у кошику, сказав Гемуль. — Він казав, що вони у кошику. Але самого кошика у вітальні не видно.

— Може, він забув його десь у садку? — озвалася Мюмля.

Чепуруля ніяк не могла вгомонитися.

— Він каже, що ми в усьому винні! У чому моя вина? Що пригостила його теплим морсом з чорної порічки? Але ж йому посмакувало! — Чепуруля скоса глянула на Мюмлю й додала: — Я знаю, що Мумі-мама варить морс з чорної порічки як ліки від застуди. Я тільки зробила, як Мумі-мама…

— Заспокойтеся усі! — звелів Гемуль. — Тоді я зможу вам розказати, що слід робити. Отже, йдеться про пляшечки з ліками і коньяком, про листа та вісім пар окулярів… Ми поділимо Долину й будинок на окремі ділянки, і кожен з нас…

— Так-так-так, — радісно підхопила Чепуруля. Вона зазирнула до вітальні й стурбовано запитала: — Як ти почуваєшся?

— Зле, — відповів Дядько-панько. — А що в цьому дивного, якщо тебе змушують їсти кожух на юшці і не дають назабуватися досхочу!

Він лежав на канапі у вітальні, натягнувши на себе купу ковдр й насунувши на носа капелюха.

— Скільки ж тобі років? — обережно поцікавилася Чепуруля.

— Помирати ще не маю наміру! — немов відтяв Дядько-панько радісним голосом. — А тобі скільки?

Чепуруля зразу зніяковіла. В усьому будинку хряскали, відчиняючись і зачиняючись, двері; у садку галасували й тупотіли. Усі думали тільки про Дядька-панька.

«Кошик може бути, де завгодно», — думав він із деяким задоволенням. Біль у животі вгамувався і більше йому не дошкуляв.

До вітальні увійшла Мюмля й сіла на краєчок канапи.

— Послухай-но, Дядьку-паньку, — сказала вона. — Ти такий же здоровий, як і я, добре про це знаєш…

— Цілком можливо, — погодився Дядько-панько. — Але я не встану з ліжка, доки мені не влаштують забаву. Таку собі маленьку забаву на честь одужання старого дядька.

— Або велике свято для мюмль, які люблять потанцювати, — замислено додала Мюмля.

— Ще чого! — скрикнув Дядько-панько. — Пишний банкет для мене і пращура! Він не веселився сотні років, а тепер сам, як палець, сумує в одежній шафі.

— Якщо ти в це віриш, то повіриш в усе на світі, — усміхнулася Мюмля.

— Знайшов! — долинув знадвору голос Гему ля. Двері відчинилися, й вітальня враз наповнилася гамором. — Кошик стояв під ґанком! — сповістив Гемуль. — А коньяк на іншому березі ріки!

— Струмка, — виправив його Дядько-панько. — Спершу я вип’ю коньяку.

Чепуруля налила йому крапелинку. Усі уважно дивилися, як він п’є.

— Дати тобі по дрібці кожних ліків чи достатньо одних? — запитала Чепуруля.

— Нічого не треба, — відповів Дядько-панько, з зітханням відхиляючись на подушки. — Просто не кажіть нічого такого, про що я не люблю чути. А цілковито я зможу одужати тільки тоді, коли ви влаштуєте мені свято…

— Зніміть з нього черевики, — порадив Гемуль. — Лавко, зніми з нього черевики! Це перше, що треба зробити, коли болить живіт…

Мудрик розшнурував черевики Дядька-панька й зняв їх з лап. В одному з черевиків він знайшов зім’ятий клаптик білого паперу.

— Це ж лист! — скрикнув Нюхмумрик. Він обережно розгорнув папірець і прочитав:

«Ласкаво прошу не розпалювати вогонь у кахельній печі, бо там мешкає пращур. Мумі-мама».

17

Чепуруля уже нікому нічого не розповідала про те, що мешкало в одежній шафі. Вона намагалася заповнити свої думки дрібними буденними справами — простими і звичними. Але ночами їй вчувалися тихі, ледь чутні звуки, ніби хтось шкряботів за шпалерами або квапливо чеберяв лапками вздовж плінтусів на підлозі, а одного разу у стіні над її узголів’ям стукотіло так, ніби завівся жук-точильник.

З усіх денних справ їй найбільше подобалося скликати гонгом на обід мешканців будиночка. А ще, коли стемніє, виносити на поріг кухні відро зі сміттям. Нюхмумрик грав на гармонії майже щовечора, і Чепуруля вивчила всі його пісні, але насвистувала їх лише тоді, як була певна, що ніхто її чує.

Одного вечора Чепуруля сиділа на ліжку і намагалася придумати привід, щоб не спати.

— Ти спиш? — запитала Мюмля за дверима. Вона увійшла до кухні, не чекаючи відповіді. — Мені потрібна дощівка, щоб помити волосся…

— Хо-хо! Річкова вода нітрохи не гірша! — буркнула Чепуруля. — Вона в середньому відрі. А он там — джерельна. Але сполоснути голову можеш дощівкою, якщо це так важливо… Тільки ж не нахлюпай на підлогу!

— Бачу, ти вже знову стала сама собою, — констатувала Мюмля, ставлячи воду на вогонь. — Такою, правду кажучи, ти мені більше подобаєшся. На святі я розпущу волосся…

— Що за свято? — насторожилася Чепуруля.

— На честь одужання Дядька-панька, — пояснила Мюмля. — Хіба ти не знаєш, що завтра ми бенкетуватимемо в кухні?

— Он як! Це для мененовина! — Чепуруля була вражена. — Дуже добре, що ти мене попередила! Це саме те, що необхідно для істот, звіяних докупи вітрами, дощами та бурями, — влаштувати свято! А посеред свята згаснуть свічки. Коли ж їх знову запалять, на одного члена товариства стане менше…

Мюмля зацікавлено оглядала Чепурулю.

— Іноді ти буваєш така непередбачувана, — мовила вона. — Це ти добре придумала! А потім один за одним зникають усі, залишається тільки кіт, який сидить та вмивається на їхній могилі!

Чепуруля здригнулася.

— Вода вже, здається, загрілася, — сказала вона. — Та й немає тут ніякого кота…

— Його неважко роздобути, — усміхнулася Мюмля. — Досить трохи пофантазувати — гоп! І маєш кота! — Мюмля зняла з вогню каструлю з водою і відчинила двері ліктем. — На добраніч! Не забудь зробити гарну зачіску! Гемуль сказав, що ти прикрасиш кухню, бо маєш артистичну натуру.

Мюмля вийшла, зачинивши за собою двері ногою.

Серце Чепурулі несамовито гупало.

«Вона артистична натура! Гемуль сказав, що вона має артистичну натуру! Які чудові слова!» Чепуруля кілька разів повторила їх, насолоджуючись їхнім звучанням.

Коли в будинку все стихло, Чепуруля взяла гасову лампу й подалася на пошуки прикрас, що мали би зберігатися на верхній полиці шафи Мумі-мами. Картонна пачка з паперовими ліхтарями та стрічками стояла на своєму звичному місці — у правому кутку найвищої полиці. Ліхтарики лежали згромаджені купою й заляпані воском. Були там і великодні прикраси, старі листівки з трояндовими візерунками та побажаннями на дні народження: «Моєму любому Татусеві», «Вітаємо з днем народження дорогого Гемуля», «Цілуємо і обіймаємо дорогеньку крихітку Маленьку Мю», «Капарулі з найтеплішими побажаннями». Капарулю родина мумі-тролів любила, напевно, трохи менше, ніж решту.

А ось і паперові гірлянди. Чепуруля знесла увесь той скарб до кухні й розклала на столі. Потім вона розпустила волосся й накрутила його на папільйотки.

Пораючись, вона стиха насвистувала, чисто й без жодної фальшивої нотки, про що й сама не здогадувалася.

Мудрик Лавка чув розмови про свято. Гемуль назвав його вечіркою. Мудрик знав, що кожний мав прикластися до розважальної програми і підозрював, що під час вечірки треба бути балакучим та компанійським. А йому зовсім цього не хотілося. Мудрик Лавка прагнув усамітнення, щоб поміркувати, чому він так неймовірно розлютився за недільним обідом. Його налякало відкриття, що у ньому вживаються два різні мудрики: один звичний, а іншого він не знає, і той інший мудрик може повернутися будь-якої миті й осоромити його перед рештою мешканців. Після тієї неділі Гемуль сам, без будь-чиєї допомоги будував дерев’яний будиночок для Мумі-тата. Він більше не покрикував на мудрика, але обоє почувалися незручно.

«Чому я так розсердився на нього? — бідкався у душі мудрик Лавка. — Зовсім не було чого сердитися… Та й я раніше ніколи таким не був… На мене щось таке найшло й вихлюпнулося через верх, немов водоспад! А я ж насправді такий добрий…»

Добрий мудрик пішов до річки по воду, наповнив відро й поставив його перед входом до намету. У наметі сидів Нюхмумрик, вирізував з цурпалка ложку, а може, й зовсім нічого не робив; сидів собі, мовчав і знав про все на світі. Усе сказане Нюхмумриком видавалося дуже правильним і непогрішним, але потім, коли мудрик зоставався на самоті, він не міг збагнути, що ж Нюхмумрик мав на думці, а вернутися й перепитати якось не смів. Бо ж бувало й таке, що Нюхмумрик не відповідав на запитання; закусивши люльку, торочив щось про чай та погоду або неприємно й незрозуміло хмикав, і тоді мудрикові здавалося, що він ляпнув якусь несусвітну дурницю.

«Не розумію, чому ним усі так захоплюються! — дивувався мудрик. — Люлька додає йому, звісно, статечності… А може, його поважають за мовчазність та незалежну поведінку? Але ж я теж так поводжуся, тільки ніхто чомусь мною не захоплюється. Мабуть, тому, що я надто маленький».

Мудрик Лавка, поринувши у задуму, побрів униз садом аж до великого болота. «Не хочу мати друзів, які привітно поводяться, але насправді цілком байдужі до мене або ж люб’язні тільки з обов’язку. І таких, щоб мене боялися, теж не хочу. Я хочу мати друга, який би мене любив і леліяв, — я хочу мати маму!»

У цю пору, восени, болото було похмурим місцем, місцем, де можна заховатися, вичікуючи ліпших часів. Але мудрик знав, що Звірятка тут не було, подалося геть. Воно поскрипіло своїми новими зубками й пішло своєю дорогою. А це ж мудрик Лавка подарував Звіряткові нові зуби…

Дядько-панько сидів, дрімаючи, на містку через річку. Коли мудрик проходив поблизу, він прокинувся й гукнув:

— Буде свято! Велике свято на мою честь!

Мудрик Лавка спробував прошмигнути повз нього, але Дядько-панько перехопив його костуром.

— Ти повинен мене вислухати, — суворо звелів він. — Я сказав Гемулеві, що пращур мій найліпший друг, а він не бенкетував уже сотню літ! Отож його необхідно запросити на свято! У ролі почесного гостя! Гемуль щось там покивав головою, але я доводжу до відома усіх: без пращура святкувати нічого не буду! Зрозумів?!

— Так, звісно, зрозумів, — пробелькотів мудрик. Він не міг думати ні про кого іншого, окрім Звірятка.

Сонце скупо сіяло проміння на ґанок, там сиділа Мюмля й чесала своє волосся.

— Агов, любий мудричку! — гукнула вона. — Ти вже приготував програму на свято?

— Я ж нічого не вмію, — ухильно відповів мудрик Лавка.

— Ходи сюди, — покликала його Мюмля. — Тебе треба причесати…

Мудрик слухняно підійшов до Мюмлі, а вона заходилася вичісувати його кудлату чуприну.

— Якби ти чесав своє волосся хоча б десять хвилин на день, воно ніколи не стало б таким кудлатим, — присоромила малого Мюмля. — Воно гарно влягається, та й колір в нього приємний. Отож ти нічого не вмієш?.. Але сердитися вмієш! Але ж сам усе й зіпсував, коли сховався під столом.

Мудрик стояв непорушно, йому подобалося, щоб його причісували.

— Мюмле, — озвався він несміливо, — а куди б ти подалася, якби була великим лютим звіром?

— До страшного похмурого лісу, що починається за кухнею, — відразу знайшлася на відповідь Мюмля. — Вони ходили туди, коли бували не в гуморі…

— Ти маєш на увазі гостей будинку?

— Ні, родину Мумі-тролів. Вони завжди ховалися у тому лісі, коли сердилися чи їм ставало прикро на душі, й вони хотіли побути у тиші та спокої.

— Неправда! — скрикнув зненацька мудрик. — Вони ніколи не сердилися!

— Не крутися! — прикрикнула Мюмля. — Як я зможу тебе причесати, якщо ти весь час підстрибуєш? Мушу тобі сказати, що і Тато, і Мама, і Мумі-троль не раз набридали одне одному… Ходи сюди!

— Не піду! — спалахнув мудрик. — Мама ніколи такою не була, як ти кажеш! Вона добра і лагідна!

Він вискочив з вітальні й хряснув за собою дверима.

«Мюмля його просто дражнить… Вона не знає, якими бувають мами. Вона не знає, що мами ніколи не можуть сердитися!»

Чепуруля почепила останню гірлянду, блакитну, потім відступила крок назад, оглядаючи свою кухню. То була найбрудніша й найзадимленіша кухня, яку їй будь-коли доводилося бачити, зате вишукано декорована. Отже, нині вони повечеряють на ґанку підігрітою рибною юшкою трохи раніше, ніж зазвичай, а десь після сьомої вона подасть на стіл гарячі канапки з сиром та яблучним вином. Вино Чепуруля знайшла у Татовій шафі, а слоїк з обрізками сиру і написом «Для лісових мишей» — на верхній полиці комори.

Витонченими рухами лапок Чепуруля розклала серветки (але Нюхмумрикові, звісно, не поклала, бо він ними не користувався). Кожну серветку вона склала у формі лебедя. Чепуруля стиха насвистувала собі під ніс, на її чоло густо спадали цупкі кучері, було помітно, що вона підмалювала брови. Ніхто вже не шкрябався за шпалерами, ніхто не шелестів ніжками вздовж плінтусів, навіть жук-точильник перестав цокати у стіні. Зараз вона не мала на них часу, треба було обдумати власну програму вечірки. Вона замислила показити виставу театру-тіней під назвою «Повернення Родини Мумі-тролів». «То буде драматичне дійство, — розмірковувала Чепуруля. — їм сподобається». Вона зачинила вітальню, а потім, замкнувшись у кухні, розклала на столі шмат картону й заходилася малювати: дві великі фігурки, одна менша і ще одна — зовсім крихітна. Найменша фігурка сиділа на носі човна. Малюнок їй не зовсім вдався, але вона не мала ґумки-витирачки, щоб виправити недоліки. Але ж не це головне, а сама ідея! Закінчивши малюнок, Чепуруля вирізала його й міцно прибила цвяшками до держака мітли. Вона працювала швидко й зосереджено, увесь час насвистуючи, але то не були Нюхмумрикові мелодії, а її власні. Чепуруля свистіла, до речі, набагато ліпше, ніж малювала й майструвала.

Згодом, коли посутеніло, вона запалила гасову лампу. Сьогодні вогник каганця не навіював смутку, а сповнював радісним очікуванням, ледь освітлюючи стіну. Чепуруля підняла догори держак мітли з силуетами родини Мумі-тролів у човні, і їхні тіні з’явилися на шпалерах. Тепер треба було почепити ще простирадло, що правитиме за білий екран, по якому герої вистави попливуть у море…

— Відчини! — заволав під дверима вітальні Дядько-панько.

— Ще зарано, — сказала Чепуруля, прочинивши двері на маленьку шпаринку.

— Я у важливій справі, — зашепотів Дядько-панько. — Пращура також запрошено. Поклади запрошення йому до одежної шафи! А ось це постав на почесному місці, — з тими словами Дядько-панько простягнув їй мокрий букет, обгорнений листям та мохом.

Чепуруля, наморщивши носа, поглянула на зів’ялі рослинки.

— Жодних бактерій у моїй кухні не буде! — відрізала вона.

— Але ж це кленове листя! Я вимив його в струмку, — заперечив Дядько-панько.

— Бактерії люблять воду, — не поступалася Чепуруля. — До речі, ви випили свої ліки?

— Невже ти й справді думаєш, що на святі ще й ліки потрібні? — зневажливо пирхнув Дядько-панько. — А знаєш, що трапилося? Я знову погубив усі свої окуляри!

— Вітаю! — сухо проскрипіла Чепуруля. — Пропоную одразу віднести букет до одежної шафи. Так ввічливіше…

І вона, ледь грюкнувши, зачинила за собою двері.

18

І ось ліхтарики засвітилися — червоні, жовті, зелені. Вони м’яко віддзеркалювалися у чорних віконних шибках. До кухні почали заходити гості, статечно віталися одні з одними й сідали до столу. Тільки Гемуль не сідав, стояв позаду свого стільця.

— Ця вечірка присвячується родині Мумі-тролів, — урочисто проголосив він. — Я хочу розпочати її віршем, якого я написав задля цієї надзвичайної нагоди й присвятив Мумі-татові.

Гемуль вийняв папірця й почав голосно читати. Він був дуже зворушений.

Що є щастя? Це спокій вечірній без тіні журби.

Порадіти сердечному потиску лапи й, звичайно,

З очерету високого виплисти тихо, аби

Скласти морю безмежному шану.

Ну а що є життя? Це могутня стрімка течія,

Це ріка, у яку нам заказано двічі вступити.

Наче келих, по вінця наповнений ніжністю, я,

Та не знаю, що з нею робити.

Розмаїття життя і лякає, й п’янить мов вино.

О, як прагну я лапою міцно стиснути стерно!

Гемуль, Долина Мумі-тролів, грудень

Усі заплескали в долоні.

— «Скласти своє поважання», — мрійно повторив Дядько-панько. — Як гарно! Так говорили у часи мого дитинства.

— Хвилиночку уваги! — закликав усіх Гемуль. — Аплодувати слід не мені. Я б хотів, щоб ми півхвилиною мовчання віддали честь родині Мумі-тролів. Ми споживаємо їхню їжу чи, радше кажучи, рештки їхніх запасів, ми гуляємо під їхніми деревами, ми живемо у створеній ними атмосфері порозуміння, приязні та життєрадісності. Отже, хвилина мовчання!

— Ти казав — півхвилини, — пробурмотів стиха Дядько-панько і почав лічити секунди.

Усі встали з-за столу й піднесли угору свої келихи — то була урочиста мить.

— Двадцять чотири, двадцять п’ять, двадцять шість, — лічив Дядько-панько.

За день у нього трохи стомилися ноги. То мали б бути його секунди, бо ж це його свято, а зовсім не родини Мумі-тролів. У них же не боліли животи… А ще він був невдоволений спізненням пращура.

Доки гості хвилиною мовчання віддавали честь родині Мумі-тролів, десь з-під кухонних сходів долинуло дивне гупання. Здавалося, ніби хтось крався попри стіну будинку. Чепуруля кинула швидкий погляд на двері — засув на місці. Вона зустрілася поглядом з мудриком. Обоє задерли носики, мовчки принюхуючись.

— Будьмо! — вигукнув Гемуль. — За міцну дружбу!

Гості випили із келишків, найменших та найвитонченіших, які знайшлися у домі, на тонких ніжках, оздоблені на краях. Тепер можна було сідати до столу.

— А зараз, — вів далі вечір Гемуль, — програму продовжить найнепомітніший з нас. Хіба несправедливо, щоб останній з-поміж усіх виступив першим, як гадаєте? Прошу до слова мудрика Лавку!

Мудрик розгорнув книжку десь наприкінці. Він читав дуже тихо, роблячи паузи перед довгими словами:

— «Сторінка двісті двадцять сьома. Можна вважати винятком, що форма існування виду, який ми намагалися відтворити, зберігає характер травоїдних істот та водночас його ставлення до довкілля є достатньо агресивним. Що ж стосується загострення зору, прудкості, фізичної сили та мисливських інстинктів, які зазвичай супроводжують розвиток м’ясоїдних тварин, то тут не відбулося жодних змін. На зубах спостерігаються тупі жувальні поверхні, кігті рудиментарні, органи зору недорозвинені. Розміри та об’єм тіла неймовірно збільшилися, що, вочевидь, мало би завдавати чималих незручностей особині, яка впродовж тисячоліть звикла ховатися в скельних тріщинах та норах. У цьому випадку ми, на наше превелике здивування, маємо справу з такою формою розвитку, яка поєднує в собі усі риси вегетаріанця з безсенсовною, цілком незбагненною агресивністю».

— Що то було за слово, оте останнє? — запитав Дядько-панько, який увесь час слухав з прикладеною до вуха лапою. Його слухові нічого не бракувало, доки він знав, про що йтиме мова. А так здебільшого й було.

— «Агресивність», — дуже голосно повторила Мюмля.

— Не кричи, я ж не глухий! — мимоволі відгризнувся Дядько-панько. — Що воно означає?

— Це коли хтось дуже сердитий, — пояснила Чепуруля.

— Ага, — сказав Дядько-панько. — Тоді все зрозуміло. Ми ще будемо слухати чиюсь писанину чи вже врешті почнеться святкова програма?

Він уже почав хвилюватися за пращура. «Може* в нього також стомилися ноги? Може, йому важко зійти вниз сходами? А якщо він образився чи заснув? Але щось таки сталося, — сердито думав Дядько-панько. — Дідугани, котрим перевалило за сотню літ, стають просто нестерпними! І, до того ж, невихованими…»

— Мюмля! — загорланив Гемуль. — Дозвольте відрекомендувати вам Мюмлю!

Мюмля несміливо та водночас з великою гідністю вийшла на середину кухні. Її волосся сягало до колін — їй таки вдалося гарно помити голову. Вона кивнула голівкою Нюхмумрикові, і той заграв. Нюхмумрик грав дуже повільно. Мюмля здійняла догори лапки й закружляла дрібними крочками навколо себе. «Шу-шу-тіделіду», — вигравала губна гармонія, непомітно окремі звуки злилися в мелодію і забриніли веселіше, а Мюмля закружляла швидше. Кухня вмить наповнилася музикою та рухом, руде волосся Мюмлі мерехтіло, немов летюче сонечко. Яке це було неповторне видовище! Ніхто не чув, як важкий незграбний Звір знічев’я намотував кола навколо будинку, не розуміючи, що йому тут треба. Гості притулу вали у такт і підспівували, Мюмля скинула свої чобітки, жбурнула на підлогу шийну хустинку; паперові гірлянди погойдувалися від тепла, що струменіло з плити; усі заплескали в долоні, і Нюхмумрик закінчив гру голосним вигуком. Мюмля сміялася від утіхи.

Усі кричали: «Браво! Браво!» А Гемуль сказав зі щирим захопленням:

— Дуже й дуже вам дякую!

— Нема за що! — відказала Мюмля. — Я не могла стриматися, щоб не піти в танок. Але вам треба було приєднатися до мене!

Встала зі свого місця Чепуруля.

— «Не можу стриматися» і «треба зробити» — цілком різні поняття. Не думаю, що вони поєднуються…

Усі схопилися за свої келишки, сподіваючись, що зараз Чепуруля проголосить тост. Коли ж цього не сталося, залунали вигуки з проханням іще пограти. Однак Дядькові-панькові стало уже нецікаво, він скручував у лапах серветку, і та ставала дедалі меншою й твердішою. «Найімовірніше, пращур образився, — міркував він. — Почесного гостя слід зустріти й супроводити на свято, як це було звичаєм колись у світі. Вони повелися дуже неґречно!»

Раптом Дядько-панько підвівся й погупав кулаком по столу.

— Ми повелися дуже негарно, — заявив він. — Почали свято без почесного гостя, не допомогли йому навіть зійти униз сходами. Ви народилися надто пізно й нічого не знаєте про правила добропристойності. Ви не бачили жодної шаради у своєму житті! Що ж це за святкова програма без шарад, я вас запитую! Чи ви чуєте, що я вам кажу? Програма вечірки має продемонструвати все те найліпше, чим кожен володіє, а я продемонструю вам свого друга — пращура. Він не втомився. У нього не болять ноги! Але він сердитий!

Доки промовляв Дядько-панько, Чепуруля встигла непомітно подати гарячі канапки з сиром. Дядько-панько проводжав поглядом кожну канапку, бачив, як вони лягали на тарілки. Він щораз підвищував голос, аж врешті рявкнув:

— Ти мені заважаєш!

— О, вибач! — знітилася Чепуруля. — Але ж доки вони теплі… Я щойно витягнула їх з печі.

— Та беріть уже, беріть свої канапки, — нетерпляче забуркотів Дядько-панько. — Тільки тримайте їх за спиною, щоб пращур не образився ще більше. І підніміть ваші келихи, вип’ємо на його честь!

Чепуруля піднесла у лапці паперового ліхтарика, а Дядько-панько відчинив одежну шафу і низько нагнувся. Пращур зробив те ж саме.

— Я зовсім не маю наміру їх тобі відрекомендовувати, — мовив Дядько-панько. — Все одно ти відразу забудеш їхні імена, та це не так вже й важливо.

Він простягнув лапку з келихом, скло дзенькнуло до скла, коли вони цокнулися з пращуром.

— Нічого не розумію! — спантеличено вигукнув Гемуль.

Мюмля копнула його по нозі.

— Ви також повинні цокнутися з ним, — сказав Дядько-панько, відступаючи убік. — Ой, куди ж він подівся?

— Ми занадто молоді, щоб дозволити собі таке панібратство з пращуром, — швиденько заторохтіла Чепуруля. — Ану ж він розсердиться…

— Ліпше гукнемо «Многая літа!» на його честь, — запропонував Гемуль. — Раз-два-три! Многая літа! Многая літа! Многая літа!

Коли усі повернулися до кухні, Дядько-панько повернувся до Чепурулі й в’їдливо зауважив:

— Не така вже й ти молода…

— Так-так, — неуважно відказала вона, принюхуючись. — Який затхлий запах, бридкий сморід тліну. Чепуруля глянула на мудрика Лавку, а той відвів погляд і подумав: «Електрика».

Приємно було знову повернутися до теплої кухні.

— А тепер я хотів би подивитися на фокуси, — заявив Дядько-панько. — Хто з вас зумів би дістати кролика з мого капелюха?

— Ні, — з гідністю заперечила Чепуруля. — Тепер моя черга.

— Я знаю, що зараз буде, — озвалася Мюмля. — Вона розповість свою жахливу історію про те, як нас тут усіх за чергою зжере страшне страховисько…

— Зараз ви побачите театр-тіней, — незворушно оголосила Чепуруля. Вона стала спиною до кухонної плити, а обличчям до публіки: — Вистава називається «Повернення».

Вона почепила простирадло на жердину під стелю, на якій сушили круглий фінський хліб з дірочкою посередині, позад простирадла поставила на дров’яну скриню гасову лампу, а потім один по одному погасила усі ліхтарики.

— А коли знову спалахне світло, нікого з нас уже не залишиться — усіх з’їдять, — буркнула собі під ніс Мюмля.

Гемуль цитьнув на неї. Чепуруля зникла за яскраво освітленим великим білим простирадлом. Гості, сповнені напруженого очікування, не зводили очей з екрану, тихенько заграла Нюхмумрикова гармонія.

Ось темна тінь, чорний силует, промайнув на білому тлі — то був човен. На носі човна сиділа якась малесенька крихітка з волоссячком, укладеним на потилиці цибулькою.

«Та це ж Мю, — подумала Мюмля. — Як схожа! Дуже гарно зроблено…»

Човен поволі поплив далі просторами простирадла, немов морем. Ще жоден човен не плив морем так плавно й невимушено, а в ньому сиділа вся родина мумі-тролів: Мумі-троль і його Мама зі своєю неодмінною торбинкою, опертою до поруччя палуби, і Мумі-тато в капелюсі, він стернував, сидячи на кормі. Родина пливла додому. (Щоправда, стерно не дуже вдалося намалювати).

Мудрик Лавка дивився лише на Маму. Він мав достатньо часу, щоб роздивитися кожну деталь, чорні тіні враз заяскріли барвами, силуети немов зарухалися, а музика Нюхмумрика звучала так ненав’язливо, що про неї згадали щойно тоді, як гармонія змовкла. Родина повернулася додому.

— То була справжня вистава тіней, — тихенько мовив сам до себе Дядько-панько. Я бачив чимало таких вистав і всі чудово пам’ятаю, але ця — найліпша.

Завіса опустилася, вистава закінчилася. Чепуруля погасила каганець, і кухня поринула в темряву. Усі примовкли у темряві, здивовано чекаючи, що ж буде далі.

— Я не можу знайти сірників, — раптом сказала Чепуруля.

І темрява зразу немов ожила: почулося завивання вітру, кухня наче розтягнулася, стіни відсунулися у ніч, в усіх почали мерзнути ніжки.

— Я не можу знайти сірників! — голос у Чепурулі став пронизливим від страху.

Зашкрябали по долівці ніжки стільців, щось перевернулося на столі. Усі позривалися зі своїх місць, штовхаючись у пітьмі, хтось заплутався у простирадлі, хтось упав, зачепившись за стільчик. Мудрик Лавка підвів голову. Звір уже поруч, його велике важке тіло треться до стіни поряд з кухонним дверима. Знову ударив грім.

— Вони під порогом! — верещала Чепуруля. — Вони заповзуть досередини!

Мудрик Лавка приклав вухо до дверей і прислухався, але нічого не почув, окрім завивання вітру. Він підняв засув, вийшов надвір. Двері безшумно зачинилися за ним.

Ось блимнув каганець, Нюхмумрик знайшов таки сірники. Гемуль знічено засміявся.

— Погляньте! Я заїхав лапою в канапку!

Кухня знову набула звичного вигляду, але ніхто до столу не сідав. І ніхто не помітив, що мудрик зник.

— Залишмо усе, як є, — нервувала Чепуруля. — Нічого не чіпайте. Посуд я помию завтра…

— Але ж ви не думаєте розходитися? — занепокоївся Дядько-панько. Тепер, коли пращур пішов спати, можна розпочинати справжню забаву!

Але нікому вже не хотілося продовжувати свято. Усі побажали одне одному на добраніч, поквапливо і дуже ввічливо потиснули лапи, і невдовзі гості розійшлися. Дядько-панько, перш ніж податися до себе, потупав ніжками і сказав:

— В усякому разі я покинув свято останнім!

Вийшовши у нічну пітьму, мудрик завмер в очікуванні. Небо було ледь світліше, ніж хвилясті кряжі гір, що оточували Долину Мумі-тролів. Звір не давався чути, однак мудрик відчував на собі його погляд.

— Нумулітику! — тихенько покликав мудрик Лавка. — Маленька радіоляріє, протозоа…

Але нумуліт не міг знати своїх чудернацьких книжних імен. Він, напевно, почувався розгубленим і сам не розумів, чому гарчить.

Лавка був більше стурбований, аніж наляканий. Його непокоїло, що Звір поведеться на власний розсуд, а він був надто великий та злий, до того ж, не звичний до такого стану душі. Мудрик зробив крок і відразу ж почув, як Звір відступив назад.

— Не втікай, — мовив Лавка. — Лише трохи відійди від Долини…

Він ступав трав’яним моріжком, а Звір незграбною безформною тінню задкував від нього, під його вагою тріщали й ламалися кущі.

«Він занадто виріс, — подумав мудрик. — Не дасть собі ради…»

Ось захрустіли кущі жасмину. Мудрик зупинився і прошепотів:

— Не квапся, тихенько…

Звір загарчав. Тихо шарудів дощ, десь дуже далеко воркотів грім. Вони йшли далі. Мудрик Лавка безперестанку розмовляв зі своїм звірятком. Так вони добрели до скляної кулі. Цього вечора вона яскраво променіла блакиттю, у темряві виразно було видно, як у ній раз по раз накочуються й відступають налиті глибокою синявою хвилі.

— Не сердься, не варто, — заспокоював звірятко Лавка. — Ми ж не кусючі і, повір мені, ніколи такими не станемо.

Нумуліт прислухався. Може, він прислухався тільки до мудрикового голосу. Лавка змерз, черевички у нього промокли, він почав втрачати терпець.

— Зробися знову маленьким й заховайся, — порадив він Звірові. — Бо інакше тобі не вижити!

Раптом у скляній кулі потемніло. Сині хвилі розверзлися запаморочливою глибиною і знову зімкнулися. Звірятко з родини протозоа вмить змаліло й повернулося до своєї рідної стихії. Татова скляна куля, яка зосереджувала у собі весь всесвіт і дарувала прихисток кожному, хто його потребував, прийняла маленького заблудлого нумуліта.

Мудрик Лавка повернувся до будинку, нишком прокрався до своєї комори на горищі, згорнувся клубочком на купі старих неводів і миттю заснув.

Усі розійшлися, Чепуруля стояла сама посеред кухні, поринувши у роздуми. У кухні панував цілковитий розгардіяш: потоптані гірлянди, перевернені стільці, повсюдно плями воску від паперових ліхтариків. Вона підняла з підлоги канапку, не думаючи, що робить, відкусила шматочок, а решту викинула до помийного відра.

— Свято вдалося, — мовила сама до себе.

Надворі знову задощило. Чепуруля напружено прислухалася, але не почула нічого, окрім шемрання дощових крапель. Бридкі повзики забралися геть.

Чепуруля почувалася якось дивно: ні радості, ні хвилювання, ані втоми. їй здавалося, ніби весь навколишній світ завмер, лише вона стоїть і наслухає. Вона взяла зі столу губну гармонію, яку забув Нюхмумрик, замислено потримала її у лапках й знову прислухалася. Тихо, лише дощ цяпотів. Чепуруля сіла до столу, піднесла гармонію, обережно дмухнула, водячи нею по устах. Як це він грав? Ті-де-лю, ті-де-ля… Відшукати правильний тон було важко. Чепуруля робила одну спробу за іншою, обережно намацувала звуки, врешті знайшла перший звук, а другий з’явився сам по собі. Мелодія війнула повз неї, але знову повернулася. Її, вочевидь, треба було відчути, а не шукати. Ті-де-лю, ті— де-ля, ось звуків нанизався вже цілий разочок, кожний ліг на своє місце.

Минала година за годиною, Чепуруля сиділа за кухонним столом, граючи на губній гармонії, хоч і невпевнено, зате натхненно. Звуки складалися в мелодію, мелодії творили музику. Чепуруля грала Нюхмумрикові пісні і власні композиції. Немов огорнувшись музикою, вона відчула себе у повній безпеці і навіть не задумувалися нам тим, чує хтось її гру чи ні. Усілякі повзики покинули Долину. Надворі, у садку, панувала тиша — була звичайна темна вітряна осінь.

Чепуруля заснула на кухонному столі, підклавши лапки під голову. Вона солодко проспала до ранку, а коли прокинулася о пів на дев’яту, озирнулася довкола і сказала сама до себе:

— Який рейвах! Нині буде велике прибирання!

19

Минуло п’ять хвилин після пробудження Чепурулі, і, хоч надворі було ще темно, одне за одним повідчинялися вікна, на кожному підвіконні громадилися матраци, покривала і ковдри, а по всьому будинку гуляв розкішний протяг, збиваючи тугими клубками пилюку.

Чепуруля взялася до прибирання. В усіх каструлях, які знайшлися у будинку, грілася на плиті вода; щітки, ганчірки та миски покидали насиджені місця у шафах та коморах, а поруччя ґанку прикрасила купа килимків. То було справді велике прибирання, найбільше з-поміж усіх! Мешканці зграйкою стояли на подвір’ї, не ймучи віри власним очам. Чепуруля метушилася, поралася і тут, і там; вона пов’язала голову рушником і заперезалася фартухом Мумі-мами, таким великим, що охопив її стан тричі.

Нюхмумрик зайшов до кухні за своєю гармонією.

— Вона на поличці над плитою, — кинула Чепуруля мимохідь. — Я поводилася з нею обережно.

— Можеш залишити її в себе на трохи, — не надто переконливо запропонував Нюхмумрик.

— Ні, забирай! — діловито заперечила Чепуруля. — Я собі куплю іншу. І дивися під ноги, тут всюди сміття.

Як приємно було знову взятися до прибирання. Чепуруля достеменно знала, де ховається пилюка. Сіра й м’яка, вона самовдоволено клубочилася по кутках пухкими жмутами і наївно гадала, що так буде завжди, ха-ха! Чепурулина мітла сягала всюди, вимітала з закутків личинок молі, павуків та сороканіжок, повзиків та шкрябликів найрізноманітнішого походження, а чудові ріки гарячої води з милом довершували справу. Добряче довелося побігати Чепурулі з відрами, але яким веселим враз стало життя!

— Терпіти не можу, коли жіноцтво береться до прибирання! — невдоволено буркотів Дядько-панько. — Чи хтось сказав їй, щоб не чіпала одежної шафи, де мешкає Пращур?

Але Чепуруля вже встигла поприбирати в шафі, до того ж, набагато старанніше, ніж деінде. Лише дзеркала не торкалася на внутрішній стороні дверцят шафи, його поверхня так і зосталася тьмяною.

Поступово шал прибирання заразив усіх, окрім Дядь— ка-панька. Кожному було дозволено помити вікно. Мешканці будинку носили воду, витріпували килимки, натирали підлогу, а зголоднівши, підмели усі знайдені в коморі недоїдки вчорашньої вечірки. Чепуруля ж нічого не їла, ні з ким не розмовляла — їй було не до таких дрібниць! Легка та гнучка, вона літала, немов вітер, по будинку, час від часу насвистуючи щось собі під ніс. Чепуруля була повсюдно, і тут, і там докладала рук, немов помщаючись за ті часи, коли її здолали страх та самотність.

«Що ж це зі мною сталося? — думала вона мимохідь. — Я сама була схожа на великий сірий клубок пилюки… Чому?» Але так і не змогла пригадати, чому.

Отак проминув увесь довгий чудовий день великого прибирання. На щастя, обійшлося без дощу. Коли посутеніло, все вже було на своїх місцях, усюди чисто й провітрено — будинок приголомшено дивився на світ вимитими блискучими шибками вікон. Чепуруля зняла з голови рушник, а Мамин фартух повісила на гачок.

— Ось так, — сказала вона. — А тепер я повернуся додому і поприбираю в своїй домівці. Давно вже час це зробити…

Усі сиділи на східцях ґанку. Було дуже холодно, але усвідомлення близької розлуки і швидких змін тримало їх вкупі.

— Спасибі, що ти прибрала дім, — зі щирим захопленням подякував Гемуль.

— Нема за що мені дякувати, — відповіла Чепуруля. — Я просто не могла інакше. Треба було мене підтримати… Я маю на увазі Мюмлю!

— Одне мені дивно, — зауважив Гемуль. — Іноді мені здається, що все, що ми говоримо, робимо, усе, що тут відбувається, уже було колись раніше… А вам? Ви розумієте, про що я кажу? Немає нічого нового під сонцем.

— А чому б мало бути інакше? — запитала Мюмля. — Гемуль завжди залишається гемулем, з ним постійно трапляються одні і ті ж пригоди. А Мюмлі, буває, полюбляють чкурнути, лиш би не прибирати! — Мюмля голосно засміялася, плескаючи себе по колінах.

— Ти завжди залишатимешся такою? — поцікавилася Чепуруля.

— Дуже на це сподіваюся!

Дядько-панько зачудовано переводив погляд з одного на іншого. Метушня з прибиранням і пустопорожня балаканина дуже його втомили.

— Тут холодно, — сказав він, підводячись на задубілих ніжках, і почимчикував у дім.

— Щось запахло вже снігом, — зауважив Нюхмумрик.

Наступного ранку випав перший сніг, присипав усе навколо маленькими колючими сніжинками. Холоднеча діймала до кісток. Чепуруля з Мюмлею прощалися з друзями на містку, а Дядько-панько ще навіть не прокинувся.

— Час, проведений разом, усім нам пішов на користь, — сказав Гемуль. — Сподіваюся, ми ще коли— небудь зустрінемося всі разом із родиною Мумі-тролів.

— Так, звичайно, — розсіяно підтакнула Чепуруля. — Не забудь їм сказати, що порцелянова ваза є моїм подарунком. А якої марки твоя губна гармонія? — звернулася вона до Нюхмумрика.

— «Гармоніон — 2», — відповів Нюхмумрик.

— Щасливої дороги, — пробурмотів мудрик Лавка.

— Поцілуйте Дядька-панька в носика, — попросила Мюмля. — Пам’ятайте, що він любить огірки, а ріку слід називати струмком!

Чепуруля підняла з землі свою валізу.

— Припильнуйте, щоб він не забував приймати свої ліки, — суворо звеліла вона. — Хоче він цього чи ні… Сто літ — це вам не забавки! Час від часу можете влаштовувати собі вечірки.

Чепуруля рушила містком, навіть не озираючись, чи йде за нею Мюмля. Обидві постаті зникли у сніговій завії, огорнені смутком та полегкістю водночас — незмінними супутниками розлуки.

Сніг падав увесь день, стало ще холодніше. Побіліла земля, від’їзд двох подружок, чисто вимитий будинок — усе це наклало на день печать нерухомості та задуми. Гемуль, задерши голову, розглядав своє дерево, відпиляв шматок від дошки та так його й покинув. Стояв собі й дивився. Інколи заходив до будинку, щоб постукати по барометру.

Дядько-панько лежав на канапі у вітальні й розмірковував над змінами, що відбулися з навколишнім світом. Мюмля мала рацію. Цілком несподівано для себе він зробив відкриття, що струмок насправді був річечкою з каламутною водою, яка звивалася поміж засніженими берегами. Така собі каламутна річка і нічого більше, в якій навіть рибалити уже не можна. Він поклав оксамитову подушку собі на голову й поринув у спогади про власний веселий струмок, щораз більше згадуючи, як дзюркотіли струмки та як минали дні у ті далекі часи, коли у річці аж кишіло рибою, а ночі були довгими та ясними, і завжди відбувалося щось цікаве. Надвечір уже ледве ноги носили, бо ж усюди хотілося встигнути, а поспати вдавалося хіба одним оком, мимохідь… І сміх… сміх лунав звідусіль…

Дядько-панько вирішив перемовитися словом з Пращуром.

— Привіт! — гукнув він. — Надворі падає сніг. Чому зараз нічого не трапляється. Усе якесь дрібне і несуттєве. Чому все велике змаліло? Куди подівся мій струмок? — Дядько-панько замовк. Йому вже набридло розмовляти з другом, від якого слова не дочекаєшся. — Ти надто старий, — розсердився він і гупнув костуром по підлозі. — А коли настане зима, постарієш іще більше. Узимку завжди страшенно старієш.

Двері до порожніх прибраних кімнат на горішньому поверсі стояли нарозтвір; зник, наче й не було, затишний безлад; килими лежали поважними чотирикутниками, наче під лінійку, а все це осявало холодне сніжно-біле світло зимового дня.

Дядько-панько дивився на свого друга, чекаючи, що той скаже. Його враз охопив гнів, він відчув себе покинутим.

— Що?! Чого мовчиш?! — верескнув він.

Однак Пращур вперто не відповідав, стояв у своїй надто довгій нічній сорочці і мовчки витріщався на Дядька-панька.

— Виходь зі своєї шафи! — суворо звелів Дядько-панько. — Вийди і подивися! Вони усе переробили по-своєму, і тепер лише ми з тобою знаємо, як було з самого початку!

З тими словами Дядько-панько досить-таки відчутно тицьнув пращура костуром у живіт. Задзвеніло скло, старе дзеркало тріснуло і враз обсипалося на підлогу. В одному видовженому осколку Дядько-панько встиг лише помітити приголомшений вираз обличчя Пращура, як і той впав та розбився. Дядько-панько стояв перед коричневим шматком картону, який анічогісінько не міг йому сказати…

— Ага, — буркнув Дядько-панько і пішов собі геть. Він був дуже сердитий.

Дядько-панько сів перед відчиненими дверцятами кухонної плити і задумався, дивлячись на вогонь. На столі Гемуль розгорнув цілу купу всіляких креслень.

— Щось негаразд зі стінами, — сказав він. — Вони якісь криві і весь час валяться. їх зовсім неможливо припасувати між гілками.

«Може, він заліг у зимову сплячку», — міркував Дядько-панько.

— Зрештою, — вів далі Гемуль, — стіни відгороджують від світу. Напевно, набагато приємніше, сидячи на дереві уночі, роззиратися на всі боки й дивитися, що діється навколо. Як ви гадаєте?

— Мабуть, усі значні події відбуваються навесні, — мовив Дядько-панько сам до себе.

— Що ти сказав? — перепитав Гемуль. — Так цікавіше, правда?

— Ні, — відповів Дядько-панько, не слухаючи, що той каже.

Нарешті він знав, що йому слід робити — усе дуже просто! Треба перестрибнути через усю зиму і відразу опинитися у квітні. І нема над чим ламати собі голову! Достатньо вимостити собі затишне кубельце для сну, і нехай світ котиться далі своїм шляхом. А коли він прокинеться, усе знову буде так, як і повинно бути. Дядько-панько подався до комори, зняв покришку з супниці, наповненої ялиновою глицею, і дуже зрадів. Раптом йому страшенно захотілося спати. Він пройшов повз замисленого Гемуля:

— Бувай! Я залягаю у зимову сплячку! — повідомив він.

— Бувай! Бувай! — неуважно відповів Гемуль. Коли двері за Дядьком-паньком зачинилися, він підвів голову, глянув йому услід і знову поринув у важкі роздуми, бо нелегка то справа змайструвати дім на гілках клена.

Того вечора на небі не було ані хмаринки. Під лапками мудрика хрустіла тоненька крига, коли він простував садом. Долина мумі-тролів повнилася студеною тишею, сніг побілив схили навколишніх гір. Куля була порожньою. Вона враз стала звичайною, хоч і гарною блакитною скляною кулею. Зате чорне небо усіялося зорями, мільйонами мерехтливих іскристих діамантів. То були зимові зорі, холодні мов крижинки.

— Ось і прийшла зима, — сказав мудрик, заходячи до кухні.

Гемуль нарешті прийняв рішення, що без стін будиночок для Мумі-тата лише виграє, вистачить там і самої лише підлоги. Він з полегкістю згорнув усі свої папери і сповістив:

— Дядько-панько заліг у зимовий сон.

— Він взяв з собою свої речі? — запитав мудрик.

— Навіщо вони йому? — здивувався Гемуль.

Ті, що залягають у зимовий сон, стають, зазвичай, набагато молодшими, прокинувшись навесні. їм нічого не треба, вони тільки хочуть, щоб їх не турбували. Однак мудрик знав, як важливо відчути після пробудження чиєсь піклування, тому він розшукав речі Дядька— панька, виклав їх перед одежною шафою, потім накрив його ковдрою з гагачого пуху, дбайливо підіткнувши з усіх боків, бо зима може видатися лютою. У шафі слабко пахло духмяними прянощами. У пляшці ще залишалося трішки коньяку, саме стільки, щоб вистачило освіжитися у квітні.

20

Коли Дядько-панько заліг у зимовий сон в одежній шафі, у Долині стало ще тихіше. Інколи чутно було, як Гемуль стукає молотком на клені або рубає дрова біля дровітні. А поза тим панувала цілковита тиша. Мешканці будинку віталися одне з одним уранці і бажали на добраніч увечері, але розмовляти їм не хотілося. Вони чекали закінчення своєї історії.

Час від часу хтось навідувався до комори попоїсти. Кавник цілими днями стояв на плиті, щоб не холонула кава.

Тиша в Долині була, власне кажучи, дуже приємною і заспокійливою, а мешканці будинку, рідше зустрічаючись одне з одним, ще більше зріднилися. Блакитна скляна куля була цілком порожня, готова будь-якої миті наповнитися чимось новим. З кожним днем холодніло дедалі більше.

А одного ранку сталася несподіванка: підлога дерев’яної хатинки завалилася, і великий клен стояв тепер такий, як до будови, розпочатої Гемулем.

— Диво та й годі, — мовив Гемуль. — Мені знову здається, ніби навколо мене відбуваються речі, які вже колись відбувалися.

Вони стояли утрьох під кленом — Гемуль, Нюхмумрик й мудрик Лавка — і дивилися на руйнацію.

— Можливо, Мумі-татові, — несміливо озвався Лавка, — буде більше до вподоби сидіти на гілці, ніж на підлозі хатинки.

— Мабуть, твоя правда, — погодився Гемуль. — Це було би більше у його стилі, чи не так? Я міг би прибити цвях на стовбурі для штормового ліхтаря, але, як на мене, він матиме природніший вигляд, коли висітиме на гілці.

Друзі подалися до кухні випити кави. Цього разу вони кавували разом, товариством, навіть підставки поставили під горнята.

— Як зближує нещастя… — поважно мовив Гемуль, помішуючи ложечкою в своєму горнятку. — Що ми тепер будемо робити?

— Чекати, — відповів мудрик Лавка.

— З тобою усе ясно, а я що робитиму? — не вгавав Гемуль. — Тобі достатньо дочекатися родини Мумі-тролів, але в мене ситуація цілком інакша…

— Чому це? — здивувався мудрик.

— Не знаю…

Нюхмумрик долив собі ще кави.

— Після дванадцятої здійметься вітер, — сповістив він.

— Ось так ти завжди! — аж підстрибнув мудрик. — Тебе питають, що робити і як жити далі, бо тут стає дедалі незатишніше, а ти, знай, торочиш своє про сніг чи вітер, чи про те, щоб тобі подали ще цукру…

— Ось ти й знову розсердився, — спантеличено зауважив Гемуль. — Чому ти сердишся з такими великими перервами?

— Не знаю, — знітився мудрик Лавка. — Я ж не злий від природи, щось таке раптом на мене найшло…

— Я подумав собі про човника, — пояснив Нюхмумрик. — Якщо після дванадцятої звіється вітер, ми з Гемулем могли би спробувати вийти в море.

— Човник протікає… — заперечив Гемуль.

— Ні, я його залатав. А в дровітні знайшов вітрило. Хочеш прогулятися? — запитав Нюхмумрик.

Мудрик Лавка поспішно опустив очі у своє горнятко, він відчув, що Гемуль злякався. Але Гемуль сказав:

— Це було би чудово!

Десь о пів на першу здійнявся вітер, хоч і не дуже сильний, та все ж він зірвав на хвилях білі баранці. Човник чекав наготові біля пристані. Нюхмумрик сів до вітрила, а Гемуля посадив на носі. Було дуже холодно, вони одягнули на себе увесь теплий одяг, який тільки змогли знайти у будинку. Ясне небо оторочувала вздовж горизонту темно-синя гряда зимових хмар. Нюхмумрик повернув до мису, човник нахилився і стрімко полетів уперед.

— О, яке величне море! — вигукнув Гемуль тремтячим голосом. Він зблід і не відводив наляканого погляду від поруччя з підвітряного боку, яке надто близько нахилилося до зеленої морської бурхаті за бортом.

«То ось що відчуваєш, пливучи під вітрилом, — думав Гемуль. — Увесь світ крутиться в очах, а ти зависаєш на самому краю безодні. Тобі холодно, ти соромишся власного страху і каєшся, що погодився на цю авантюру, але вже надто пізно. Хоч би Нюхмумрик не помітив, як мені страшно…»

Неподалік від мису човника підхопила довга тремка хвиля, породжена штормом десь далеко у морі. Нюхмумрик поплив проти вітру, часто зиґзаґами повертаючи човном.

Гемуля занудило. Нудота підкралася поволі і зрадливо, спершу він тільки раз у раз позіхав, судомно ковтав слину, та раптом на нього накотилася слабкість в усьому тілі, хвиля млості піднялася зі шлунка, і Гему— леві захотілося вмерти.

— А тепер ти берися за стерно, — звелів Нюхмумрик.

— Ні-ні-ні, — зашепотів Гемуль, відмахуючись обома лапами. Від цього руху нова хвиля млості збурила його шлунок, а нестерпне море немов перевернулося догори дном.

— Візьми стерно! — повторив Нюхмумрик. Він підвівся й пересів на середню лавку. Стерно безпорадно загойдалося без керманича, хтось мусив взяти його до лап, бо інакше ситуація могла стати загрозливою. Гемуль, перечіпаючись за лавки, посунув на корму й вхопився посинілими від холоду лапами за стерно. Вітрило шалено лопотіло на вітрі, здавалося, ще мить — і настане кінець світу! А Нюхмумрик спокійно сидів, відвернувшись убік горизонту.

Стерно смикалося у Гемулевих лапах, вітрило хляскало, до човна натікала вода, а Нюхмумрик навіть бровою не повів, вглядався у далечінь.

Гемулеві так було млосно, що він ні про що не міг думати і кермував, покладаючись хіба на інстинкт, та раптом суденце вирівнялося, вітрило наповнилося вітром, і човник рівно полетів уздовж узбережжя.

«Мене не нудить, — радісно подумав Гемуль. — Я міцно тримаю у лапах стерно, і мене вже не знудить!» Хвилі млості вляглися у шлунку. Він не зводив погляду з носа човна, який то здіймався угору, то опускався на хвилях, здіймався й опускався. «Хай човен пливе собі хоч на край світу, лиш би мене знову не замлоїло. Ліпше вже піти на дно, ніж виблювати!..» Гемуль не наважувався ворухнути жодним м’язом, змінити міміку чи про щось подумати. Він лише незмигно дивився на ніс човна, що то опускався, то задирався угору, а попутний вітер гнав вітрильника чимдалі у море.

Мудрик Лавка вимив посуд, застелив Гемулеве ліжко. Потім позбирав під кленом розламану підлогу хатинки і відніс дошки в дровітню. Навівши усюди лад, він сів до кухонного столу й, прислухаючись до завивання вітру, налаштувався чекати.

Нарешті з садка долинули голоси — вони повернулися! На сходах почулися кроки, до кухні увійшов Гемуль.

— Привіт! — сказав він.

— Привіт, привіт! — відгукнувся мудрик. — Сильний вітер на морі?

— Майже шторм… Гостро і свіжо було…

Зеленава блідість ще не зійшла з його рийки, Гемуль аж трусився від холоду. Він зняв черевики та шкарпетки і повісив їх сушитися над плитою. Мудрик налив йому кави. Обоє сиділи навпроти за кухонним столом і почувалися трохи незручно.

— Я думаю, чи не час мені збиратися додому, — озвався Гемуль. Він пчихнув і додав: — Я стернував сьогодні…

— Може, ти засумував за своїм човном? — пробурмотів мудрик.

Гемуль довго мовчав, а коли нарешті заговорив, у голосі його відчувалася неймовірна полегша:

— Знаєш, я хотів тобі зізнатися… Це я вперше у своєму житті ходив морем під вітрилом! — Мудрик звів на нього очі, і Гемуль додав: — Тебе це не дивує?

Мудрик заперечно похитав головою.

Гемуль підвівся, заходив туди й сюди кухнею. Він був дуже схвильований.

— Ходити під вітрилом — це такий жах! — вів він далі. — Мене так занудило, що я готовий був померти. А страху скільки натерпівся!

Мудрик Лавка глянув на Гемуля:

— То було, напевно, жахливо…

— Ти собі навіть не уявляєш, як жахливо, — вдячно підхопив Гемуль. — Але я не зрадив свого страху перед Нюхмумриком! Він вважає, що я добре тримаю курс при попутному вітрі і правильно тримаю стерно. Але нині я знаю, що плавати у морі не буду… Дивно, правда? Аж тепер збагнув, що ніколи більше не захочу ходити під вітрилами! — задерши голову, Гемуль щиро розсміявся. Він голосно висякав носа кухонним рушником і сказав: — Я зігрівся. Як тільки підсохнуть черевики й шкарпетки, подамся додому. Уявляю, який там зараз розгардіяш! Роботи, мабуть, ціла купа!

— Прибиратимеш? — поцікавився мудрик.

— Яке там! — обурився Гемуль. — Інших справ вистарчатиме. Мало хто уміє давати собі раду і знає, як це зробити!

Місток через річку завжди був місцем прощання. Гемулеві черевики та шкарпетки висохли, і він зібрався в дорогу. Шторм не стихав, і його рідке волоссячко розвівалося на вітрі. Гемуль підшморгував носом, певно, від простуди, а може, від розчулення.

— Я тут написав вірша, — сказав він, простягаючи Нюхмумрикові клаптик паперу. — Вам на пам’ять… Отой, ви знаєте… «Що таке щастя!» Бувайте здорові! Вітайте від мене родину Мумі-тролів!

Він махнув лапою і пішов.

Коли Гемуль уже майже перейшов місток, мудрик наздогнав його.

— А що ти робитимеш зі своїм човном? — запитав він.

— Човном? — здивовано перепитав Гемуль. — А-а, з човном…

Він трохи подумав і сказав:

— Почекаю, доки знайдеться хтось, кому він знадобиться.

— Тобто хтось, хто мріє ходити в морі під вітрилами?

— Зовсім ні! — заперечив Гемуль. — Хтось, кому буде потрібний човен.

Він знову помахав лапами на прощання і зник між білими стовбурами берізок.

Мудрик важко зітхнув. Ось іще один друг пішов геть. Невдовзі Долина стане такою ж порожньою й незатишною, як скляна куля, і належатиме лише родині Мумі-тролів та мудрикові Лавці. Проходячи повз Нюхмумрика, він запитав:

— А коли настане твоя черга?

— Це залежатиме від обставин… — відповів Нюхмумрик.

21

Уперше мудрик Лавка увійшов до Маминої кімнати. Вона була біла. Він наповнив водою глек для умивання, розгладив мереживне покривало на ліжку, а Чепурулину вазу поставив на нічний столик. У Маминій кімнаті не було картин на стінах, на комоді стояла тільки мисочка зі шпильками, гумовий корок та два круглі камінці. На підвіконні мудрик знайшов складеного ножа. «Його забула Мумі-мама, — подумав він. — Ним вона вирізала з кори човники. А може, вона має ще одного…» Мудрик Лавка розігнув обидва леза — велике і маленьке, вони цілком затупилися, а шило зламалося. Ніж мав ще маленькі ножички, але ними Мумі-мама користувалася нечасто. Мудрик пішов до дровітні і наточив ножика, а потім знову поклав на старе місце — на підвіконня.

Надворі раптом полагіднішало, вітер змінив напрямок на південно-західний. «Це улюблений вітер родини Мумі-тролів, — думав Лавка. — Найбільше вони полюбляють південно-західний вітер».

Темна стіна хмар, обтяжена снігом, поволі росла понад морем, небо набурмосилося. За кілька днів усі долини зима устелить снігами. Вона довго вичікувала і ось нарешті прийшла.

Нюхмумрик стояв перед наметом. У повітрі вже пахло мандрівкою. Він готовий був до далекої дороги. Час закривати сезон у Долині Мумі-тролів.

Спокійно, без поспіху він повитягав кілки, згорнув намет, погасив грань у ватрі. Сьогодні він не квапився.

Берег опустів, лише квадрат пожухлої трави свідчив, що тут хтось жив. Уранці сніг притрусить і його.

Нюхмумрик написав прощального листа Мумі-тролеві й поклав його до поштової скриньки. Спакований наплічник чекав на містку.

Як тільки розвиднілося, Нюхмумрик подався на пошуки своїх п’яти тактів, він знайшов їх на березі моря. Нюхмумрик переступив нагорнений хвилями вал мертвих водоростей та дерев’яччя й зупинився на піщаному пляжі, вичікуючи. Такти не змусили довго на себе чекати, вони навіть були гарнішими й простішими, аніж він сподівався.

Нюхмумрик рушив назад до містка, а пісенька про дощ наздоганяла його. Він закинув наплічник на плече і рушив у напрямку лісу.

Того ж вечора в скляній кулі загорілася крихітна незмигна цяточка. То родина Мумі-тролів повісила на щоглу штормовий ліхтар. Мумі-тролі вирушили додому, щоб залягти у зимовий сон.

Південно-західний вітер не стихав, снігове хмаровище дедалі більше заволочувало небо. Свіжо й печально пахло снігом.

Мудрик не здивувався, що берег річки, де стояв намет, спорожнів. Напевно, Нюхмумрик зрозумів, що зустрічати з далеких країв родину Мумі-тролів годиться саме мудрикові Лавці. У Мудрика закралася підозра, що Нюхмумрик збагнув не лише це, а ще багато потаємних речей, але то тривало лише мить. Він знову поринув у роздуми, де місце було тільки йому самому. Він так шалено мріяв про зустріч з родиною, що аж знеміг. Щоразу, коли він думав про Мумі-маму, в нього починала боліти голова. Вона так нестерпно щемко уявлялася йому в досконалому образі доброти і ласки, що її обриси зрештою розрослися й розмилися, немов у надувної кульки.

Уся Долина Мумі-тролів стала наче несправжньою. Будинок, садок, річка обернулися грою тіней, і мудрик уже не знав, що є витвором його уяви, а що відбувається насправді. Надто довго довелося йому чекати, і тепер він сердився. Мудрик сидів на кухонних східцях, обхопивши коліна лапками й міцно зажмурившись. Чужі, непомірних розмірів образи товклися в його голові. Він раптом злякався! Зірвався на ноги й кинувся бігти — повз грядку, де росла ярина, сміттєву яму — просто в ліс, де його вмить обступила сутінь. Мудрик опинився у глушині, бридкому, занехаяному лісі, про який казала Мюмля. Тут завжди панував присмерк. У непролазних хащах дерева боязко тулилися одні до одних, тонким гілкам було тут надто тісно. Земля скоцюрбилася, мов мокра шкіра. На чорному тлі яскріли лише вогненно-жовті гриби, вони росли, простягаючи з темряви шапочки, немов руді долоньки; стовбури дерев вузлилися грибними наростами з молочно-оксамитовим кожухом. Тут панував зовсім інший вимір. Мудрик Лавка не мав для нього ані слів, ані образів, ніщо не влягалося у його звичне бачення світу. Ніхто не протоптував тут стежок і не лягав спочити під деревами. У цих нетрях місце було тільки тим, чиї голови заполонили чорні помисли. То був ліс гніву.

Мудрик Лавка раптом заспокоївся й уважно роззирався навкруги. Бідолашний мудрик з неймовірним полегшенням відчув, як усі його розбухлі, суєтні думки зникли з голови. Вигадана розповідь про Долину та щасливу родину зблідла і кудись віддалилася. Віддалився, став невиразним і образ Мумі-мами. Мудрик уже не міг собі уявити, якою вона була на вигляд.

Мудрик Лавка простував далі лісом, згинався під гілками, переповзав і перелазив через повалені стовбури дерев. Думки з голови наче вітром вимело, він почувався таким же спустошеним, як скляна куля. Тут Мумі-мама блукала, коли бувала втомлена, сердита й зневірена, тут шукала заспокоєння, безцільно бредучи у потемках і думаючи свої невеселі думи… Мудрик Лавка побачив враз перед собою зовсім іншу маму, не вигадану, а справжню. Він раптом замислився, чому вона бувала сумною, і як можна було зарадити справі.

Ліс порідів, між деревами завиднілися високі сірі гори, помережані аж до самих голих вершин глибокими болотистими ущелинами. Неозорим небом сунули грізні снігові хмаровища. Усе навколо набуло велетенських розмірів. Мудрик озирнувся назад — Долина позад нього лежала внизу невиразною тінню. І тоді він побачив море. Сіре, помережане торочками білого шумовиння, воно простягалося перед ним до самого небокраю. Лавка повернув носа за вітром і сів чекати. Нарешті він знову може чекати.

Вітрильника родини мумі-тролів підганяв попутній вітер, він прямував до узбережжя. Мумі-тролі поверталися з острова, на якому мудрик ніколи не був і якого ніколи не бачив у своїх розповідях. «Може, їм не хотілося покидати того острова, — міркував він. — Може, вони складуть оповідь про нього і розповідатимуть собі, перш ніж заснути…»

Мудрик Лавка багато годин просидів на пагорбі, дивлячись на море. Споночіло, берег огорнула пітьма, але він добре бачив кожний гребінь хвилі у морі.

Перед самим заходом сонце пробилося крізь хмари холодним, по-зимовому жовтим променем, і навколишній світ відразу став пустельним та непривітним.

І раптом мудрик помітив світло штормового ліхтаря, що його повісив на верхівку щогли Мумі-тато. Він палахкотів рівним теплим пломенем. Вітрильник був ще дуже-дуже далеко. Мудрик не мусив квапитися, він мав достатньо часу, щоб перейтися лісом, а далі берегом і дістатися пристані саме тоді, щоб встигнути підхопити кинутий йому швартовий.

ЗМІСТ

Невидиме дитятко та інші історії

Тато і море

Наприкінці листопада

Content

Янсон Туве Країна Мумі-тролів. Книга третя

Туве Янсон КРАЇНА МУМІ-ТРОЛІВ Книга третя

НЕВИДИМЕ ДИТЯТКО та інші історії

Весняна пісня

Жахлива історія

Чепуруля, котра вірила в катастрофи

Історія про останнього на світі дракона

Гемуль, який любив тишу

Оповідання про невидиме дитятко

Таємниця гатіфнатів

Седрик

Ялинка

ТАТО І МОРЕ

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

НАПРИКІНЦІ ЛИСТОПАДА

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

ЗМІСТ