Яхніна Євгенія

Жак Відважний з Сент-Антуанського передмістя

Євгенія Яхніна

ЖАК ВІДВАЖНИЙ З СЕНТ-АНТУАНСЬКОГО ПЕРЕДМІСТЯ

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Переклад з російської Петра Сліпчука

Малюнки Владлена Большевикова

Перекладено за виданням: Е. Яхнина. Жак Отважный из Сент-Антуанского предместья. «Детская литература», М., 1968.

Розділ перший

НАКАЗ БАБУСІ ПЕЖО

— Пиши! Пиши! Не позіхай. Бо так ми й до завтра не закінчимо! На чому ми зупинилися? — Бабуся Пежо рвучко підвела сиву голову і, не чекаючи відповіді Жака, вела далі: — Ну, пиши… «Все, чим ми володіємо, — це невеличка ділянка землі. Чверть її займає город, чверть — виноградник. Оце й усе, що ми маємо. Бачите самі, які ми багаті. Минулого року я зі своєї чверті зібрала винограду якраз на чотири бочки вина й продала його в Парижі за чотири луїдори[1]. Для нашого милостивого короля я з кожної бочки віддала по шістдесят шість ліврів[2], а всього виходить двісті шістдесят чотири ліври».

Бабуся помовчала, замислившися, а тоді знову заходилася диктувати:

— «А ще я сплачую нашому милостивому королю не багато не мало — п'ятдесят два ліври подушної податі та податку за те, що я народилася бідною і не належу до стану аристократів, і ще за те, що розводжу виноград. Усього тільки п'ятдесят два ліври! І це тому, що я стара. Мені, з вашого дозволу, дев'яносто вісім років! Кажуть, що коли я витрачаю на прожиток чотириста ліврів на рік, то повинна заплатити милостивому нашому королю ще двісті. Ось і виходить, як не рахуй, за свою ділянку я плачу на рік двісті шістдесят чотири, та ще п'ятдесят два, та двісті — разом п'ятсот шістнадцять ліврів. Рахувати ж я, слава богу, вмію!»

Бабуся Пежо зупинилася, щоб перевести подих. Жак скористався з цього й розправив затерплі пальці. Але бабуся Пежо була невтомна.

— Я вже не скаржуся на те, що сіль, тютюн, черевики, чепчики — все, що я купую, належить його величності. Але ж чому, хотілося б мені запитати його величність, у сіль, яку мені продають, кладуть усіляке сміття?

Маю я ще одне лихо, панове представники Генеральних штатів. Як на гріх, я живу поряд з великим сеньйором. Чого тільки в нього нема! Є в нього й гарна прудка тварина. Називається вона чи то козуля, чи то олень. І їй, бачте ви, в парку сеньйора мало місця. От козуля й унадилася ламати мою огорожу, жерти мою капусту і мій виноград, гризти кущі! А я не маю права й доторкнутися до неї. Щоправда, пан суддя пояснює, що так і має бути! Адже козулі треба гуляти? Треба! А хіба когось обходить, що в мене шестеро дітей, стільки ж невісток і зятів, та онуки й онучки, а разом двадцять вісім душ! їсти ж усім треба! Тільки не подумайте, що всі ми розміщуємося на моїй ділянці. Якби це було так, то курці не лишилося б місця, де знести яйце. Але ж годівниця в нас таки одна. Оце двох моїх онуків забрали в рекрути. Щоб їх викупити, треба багато грошей — три тисячі ліврів. А вся моя земелька коштує разом сто п'ятдесят. Звідки ж їх узяти!

Вислухайте ж, що вам скаже стара Пежо. Жити мені вже недовго, і я люблю рідну країну і свого короля.

Але якщо нічого не зміниться, ось яку пораду дам я своїм дітям і онукам перед тим, як переселитися в кращий світ. «Ідіть, — скажу я, — шукайте собі інше сонце, іншу батьківщину, де повітря чистіше, а люди добріші. Навіть у тій країні, де живуть людожери, нема такої жорстокості, як у нас».

Усе це я висловила збирачеві податків, коли два тижні тому він прийшов, щоб перевірити, скільки вина налила я у свої бочки. І знаєте, що він мені відповів? До речі, забула вам сказати: мене звуть, або, вірніше, звали, коли я була молодою, Марго. Отож, уявіть собі, він ляснув пальцями й каже: «Марго, що я бачу! — а потім раптом як заспіває:

Марго, душа, що ж ти мовчиш.

Пропало враз вино!

Та ти ж за працею не спиш,

А в бочці голе дно.

Куди ж подівся урожай,

Хто все украсти міг?

У нас же не земля, а рай,

А в бочці — як на сміх!

Сподіваюся, ти від моїх слів апетиту не втратиш, га, Марго?»

Чи бачили ви такого нахабу? Це він мені каже про апетит! Коли це будь-хто із сім'ї Пежо не мав доброго, здорового апетиту? І хіба в ньому справа! Дайте ви, панове, доброго потиличника тому лобуряці, щоб він забув дорогу до нашого «раю»! Помстіться, будьте ласкаві, за бабусю Пежо усім отим охочим лазити по бочках, щоб більше не кортіло! Змусьте їх узятися до діла! Нехай вони гарненько попрацюють руками, а то нині в них руки не ворушаться, так побила їх панська хвороба — подагра. Тоді вони й на шлунки не скаржитимуться, а то, бачте, вони жеруть усе, а перетравити нічого не можуть: ні бульйону, ні бісквітів, ні цукру, анічогісінько з тих наїдків, що нам і не сняться! Зрубайте ж ці непотрібні дерева, вони придатні тільки на дрова!

Був у мене оце нещодавно наш кюре — отець Поль, а він добра душа і завжди за нас заступається. Ось він мене й питає: «Як живеш, чи все гаразд ведеться?» — «Не дуже, пане кюре, — відповідаю я. — Ви й самі знаєте: у мене й у моїх дітей та онуків нема хліба, хоч і працюємо ми всі не покладаючи рук. Ніяк не заробимо й половини того, що нам потрібно». — «Утіштеся, — відповів мені наш добрий пастор. — Незабаром зберуться Генеральні штати, і всі дармоїди, всі захисники соляного закону дістануть по руках. Не буде більше ні чиновників, ні інтендантів, ні подушної та іншої податі, ні податку на виноробство, ні обов'язкових повинностей, ні зажерливих відкупщиків. А якщо олень схоче поласувати вашою капустою, вас не звинуватять, коли й ви поласуєте оленячим м'ясом! Сам король, сам міністр фінансів пан Неккер, парламент, аристократи, городяни, священики — всі погоджуються з цим…»

Бабуся обвела поглядом свою скромну оселю. У вузенькі вікна зазирали зелені гілки крислатих каштанів, що густо порозросталися і затулили собою й без того убоге світло, що ледь пробивалося до кімнати.

— «Але чи може бути, пане кюре, — запитала я, — що мені не доведеться платити податки на вино, капусту і боби? Що сіль і тютюн не коштуватимуть нам так дорого?» — «Запевняю вас, бабусю Пежо, сіль і тютюн будуть вільні від податку». — «А як же наш милостивий король, пане кюре? Адже я люблю короля, і королеву, й пана Неккера, як саму себе, і наших добрих священиків теж. Я волію голодувати сама, аби тільки не бачити, що вони недоїдають. Краще вже я продам свій будинок і садок…» — Бабуся й зараз усміхнулася, пригадуючи, як вона хитро відповіла. — «Та я ж уже казав вам, бабусю, — каже мені наш добрий кюре, — що за нових порядків король матиме не менше, а більше, ніж мав досі. Адже треба скоротити не королеву частку, а отих трутнів і дармоїдів, які його оточують. Отоді народ не буде скривджений і король матиме те, що йому треба — наші відкриті гаманці й щирі серця!»

Тільки-но пішов від мене пан кюре, я впала на коліна, здійняла руки до неба й вигукнула: «Милосердний боже! Зроби так, щоб пан кюре не виявився обманщиком!» Одразу ж покликала свого онука — він у мене великий грамотій — і почала диктувати йому наказ. Хай прочитають його не лише пани члени Генеральних штатів, а й сам милостивий король! Хай знає він правду з вуст бабусі Пежо!

І ще прошу вас, панове, скажіть королю, що ладна без жалю віддати йому двадцять ліврів, якщо я й справді зможу вільно розпоряджатися своєю ділянкою і вбити отого гидкого тонконогого оленя з гіллястими рогами, чи, може, козулю. Досі я платила двісті двадцять, отже, вигадаю собі дещицю. Одне слово, подумайте, панове, про те, що пообіцяв мені пан кюре. Це зовсім не така вже дурниця!..» Постав крапку, Жак. А вгорі напиши: «Наказ». І не тільки панам членам Генеральних штатів, а і його величності, милостивому нашому королю Людовіку Шістнадцятому. «А писав року від Різдва Христового тисяча сімсот вісімдесят восьмого, в місяці квітні під диктовку Маргарити-Сімони Пежо онук її від дочки Анни-Марії Жак Меньє…» Тепер, Жак, збирайся в дорогу!

У дорогу то й у дорогу! Подумки Жак уже давно готовий до далекої і важкої мандрівки в Париж.

Тільки-но в село Таверні, де жили Пежо-Меньє, дійшла звістка про те, що нарешті вперше за сто сімдесят п'ять років знову скликаються Генеральні штати, а отже, є надії на краще життя, бабуся Пежо стала ніби одержима. Населенню запропонували вибрати депутатів. Бажаючі могли передати депутатам накази зі своїми скаргами й проханнями. В селі тільки й розмов було про накази, і хоч оголошено, щоб їх складали по парафіях і по провінціях, бабуся задумала написати депутатам свій особистий наказ. До того ж вона вирішила, що її наказ має прочитати сам король. Це був безглуздий намір, але хто зважиться переконувати затяту стареньку!

Якби в сім'ї Пежо не сталася велика подія, бабуся, мабуть, тільки б погрожувала, але так і не написала б свого наказу. Але те, що сталося, змінило все життя цієї селянської родини.

Старший син Маргарити Пежо, Жюльєн, уже давно жив у столиці і потроху зовсім забув рідне село. Вряди-годи доходили звістки, що він живе розкошуючи, купив книгарню, одружився з парижанкою, вдовою з трьома дочками — Жанетою, Бабетою і Віолетою, яких він удочерив. Раптом надійшов лист. Жюльєн помер, і його вдова, Франсуаза, просить прислати до неї в Париж Жака. Без мужчини їй у крамниці важко, стороннім довіряти не можна, а дочки коли ще стануть на ноги… А втім, хтозна; старшій, Жанеті, скоро виповниться вісімнадцять, не зоглянешся, як вийде заміж. Але ж однаково, зять у сім'ї не те, що чоловіків племінник, — як не кажи, не своя, а чужа кров… А Жакові, якщо він тільки виявиться тямущим, нічого й думати про кращу долю. Він багато чого зможе навчитися. Ні він, ні його батьки не шкодуватимуть, що довірили його майбутнє тітці Франсуазі.

І почалися хвилювання та суперечки в Жаковій родині. Бабуся відразу ж вирішила, що це — слушна пропозиція, а якщо бабуся вирішила, то її зятеві Андре — Жаковому батькові — залишалося тільки підтвердити її слова. Так уже велося. Слабохарактерний Андре Меньє мовчки підкорився волі тещі й дружини, яка успадкувала норовисту вдачу бабусі Маргарити. Але тут сталося непередбачене: від'їздові Жака чинила опір його мати, Марі, і саме з нею довелося повоювати бабусі та онукові, бо Жакові не терпілося вирватися з рідного Таверні в далекий Париж, що так вабив і уявлявся йому казковим. Марі затялася. Докази у неї були переконливі: брат залишив сім'ю у важкий час; Маргариту, свою матір, не підтримував, хоч улаштувався в Парижі добре. Рідного сина не мав, а про племінника ні він, ні його дружина Франсуаза не згадували. А як припекло — давай їм Жака!

Але бабуся була така людина: коли вже щось надумала — не відступиться. Хоч їй хтозна-як не хотілося розлучатися з улюбленим онуком. Частенько вона його сварила, а проте потай усвідомлювала, що він успадкував її вдачу і схожий на неї впертістю та запальним, іноді нестримним норовом.

Так проминула зима, а коли весною знову заговорили, що із скликанням Генеральних штатів далі відкладати не будуть, бабуся вирішила: більше баритися не можна, заразом Жак відвезе і її наказ у Париж. Улітку й дорога буде не така важка, і до чужих людей та до міста легше звикнути.

І Марі, якій цілу зиму не давали спокою ні мати, ні син, змушена була погодитися.

З вісьмох дітей Марі вижили тільки четверо. І Жак був найстарший. Та хоч як він любив батьків, бабусю, братів і сестру, землю Шампані й свій виноградник, думки про майбутню розлуку не викликали в нього смутку. Жак хотів учитися, хотів бачити, як живуть люди за межами Таверні.

До того ж він відчував деяку гордість. Адже він їхав у Париж не тільки для того, щоб заробляти гроші й допомагати своїм. Бабуся визнала, що лише він гідний відвезти її наказ Генеральним штатам. Це доручення не здавалося Жакові важким. Але як бути з королем? Бабуся, як завжди, сказала тоном, що не викликав заперечень:

— Треба, щоб мій наказ прочитав і наш милостивий король. Нехай і він знає, що ми думаємо тут, у Таверні!

Згадка про короля збентежила Жака. Як до нього потрапити? Як передати бабусине послання?

Король у Жаковій уяві був істотою особливою, посадженою на трон самим богом. Міністри й придворні — інша справа, ті можуть бути гіршими чи кращими. Все лихо через них. І нові податки, і те, що не вистачає хліба, і те, що сеньйор дає волю своєму крутому норову. Щоправда, судячи з книг, королі теж бувають добрі й жорстокі. Та про це дізнаються лише після їхньої смерті. «Ох, як добре велося за старого короля!..» — кажуть люди. Або: «Ох, як лютував попередній володар!..» Про того ж короля, який управляє, ніхто не сміє й слова мовити. Ніхто не каже, отож і Жакові не треба. Думати ж він може… Та й як не думати, коли в нього є такий гарний учитель, порадник і друг — сільський кюре, пан Поль! Він навчив Жака спочатку грамоти, а потім і любові та поваги до книжки. Багато сторінок здолав Жак за роки навчання у кюре. І мати, і бабуся не заважали хлопчикові заглиблюватися у читання, коли він мав для цього вільну хвилину. «Та це ж наш добрий кюре велів йому прочитати усі ці книжки!»

А про що вони, чи духовного, чи іншого якогось змісту, їм було невтямки.

І хоч матері та бабусі завжди було ніколи й вони не розуміли латини, обидві залюбки слухали, як Жак напам'ять читає цілі сторінки Біблії, і не втомлювалися ним захоплюватись. Ніколи не забували похвалити й доброго кюре за його милості, що той так добре навчив їхнього Жака.

Розділ другий

ЖАК ЗАДИРАКА

Усі найкращі дитячі спогади Жака були пов'язані з отцем Полем. І не тому, що Жак любив його більше за рідних. Та життя родини було однаково важким для всіх її членів: і для дітей, і для дорослих. Усіх — кого більше, кого менше — сушила турбота про шматок хліба. Отож, коли Жак приходив до отця Поля, він ніби потрапляв у інший світ.

Отець Поль теж був не з багатих. Він не нагадував інших сільських священиків, які дерли з своїх парафіян скільки могли: і за весілля, і за хрестини, й за похорон. Здавалося, отцю Полю й на думку не спаде вимагати, щоб селяни попрацювали в його саду, доглянули його птицю. Адже й такі побори вважаються у французькому королівстві законними.

Аж занадто скромно жив отець Поль, і сам, разом зі своєю служницею Крістіною Грійо, підсукавши поли сутани, порався на городі і в саду. А коли паства кликала отця Поля справити ту чи ту требу, він ніколи сам не призначав ціну — кожен давав скільки міг. Отець Поль турбувався не тільки хлібом насущним: в нього була мета в житті — робити людям добро, полегшувати їхні страждання. І тільки одну слабкість знали парафіяни за отцем Полем: він так любив книги, що вони заміняли йому усі життєві радощі — і щедру, вишукану їжу, і сон, і спокій. У книжковій шафі пана Поля стояло стільки книжок, що, либонь, най-можновладніший сеньйор міг би позаздрити. Та ще яких книжок! Тільки дуже вчена людина могла прочитати бодай половину з них.

Кюре бачив, як важко доводиться родині Пежо, тож вирішив допомогти чим може. Грамотному завжди легше вибитися в люди, тому добре б зайнятися навчанням їхнього старшого онука, Жака. Сказано — зроблено. І отець Поль заходився навчати хлопчика. Жа-кові саме виповнилося тоді дев'ять років. Та як швидко почав він складати букви в склади, а склади в слова!

Отець Поль знав, що Жак, як і всі інші онуки Маргарита Пежо, ніколи не наїдається досхочу, і завжди після уроків чимось пригощав хлопчика.

Католицька церква зобов'язує своїх служителів не одружуватися, не заводити сім'ю. А отець Поль ніжно любив дітей, і сина йому замінив племінник Фірмен, якого сестра віддала кюре на виховання. Сільські старожили ще пам'ятали рослого, веселого хлопчика, який спочатку мешкав у дядька, а потім приїздив до нього лише влітку. Додержуючись суворої економії у своєму господарстві, отець Поль щороку посилав сестрі в Париж гроші й вимагав, щоб Фірмена навчали кращі вчителі. Влітку отець Поль мав ні з чим незрівнянне задоволення, коли, перевіряючи успіхи Фірмена, пересвідчувався, що хлопчик здібний і багато, не за віком, знає. Потім… потім Фірменова мати померла, а дядько допомагав йому далі, щоб той здійснив свою мрію — став студентом медичного факультету.

Жак багато чув від отця Поля про його племінника Фірмена Одрі. Кюре говорив про нього, мабуть, з не меншою повагою, ніж про грецьких і римських героїв, яких ставив за взірець своєму учневі.

З Парижа, де він жив, навчаючись на останньому курсі медичного факультету, Фірмен Одрі поїхав мандрувати і зник безвісти. Про незвичайні здібності, волелюбство й справедливість Фірмена кюре міг розповідати годинами і говорив так захоплююче, що його ніколи не набридало слухати.

На стіні скромно обставленого кабінету кюре висів облямований засохлими квітами портрет Фірмена, написаний рукою невідомого і малодосвідченого художника. І хоч фарби покладено ще невміло, а риси обличчя дещо розпливчасті, Жак читав у них те, що не приховалося від очей художника: людина, зображена на портреті, була горда й несхитна духом; незважаючи на це, її обличчя світилося добротою.

Куди б не пересідав Жак у кабінеті кюре, він не міг уникнути погляду цих карих, глибоких очей. Слухаючи розповіді кюре, Жак не раз обіцяв собі в усьому брати приклад з Фірмена. Він знав багато випадків з його життя: ось Фірмен кидається у воду і рятує молоду жінку, яка хотіла втопитися. Довідавшись, що вона самітня і бідує, він турбується про неї, влаштовує її швачкою до відомої кравчині. В університеті Фірмен — улюбленець студентів; одного з них, Малена, вирішують виключити з університету за те, що той погано навчається. Фірмен дізнається про причину: Клод Мален терпить нестатки, на його руках велика родина. Він пропускає лекції лише тому, що для оплати їх найнявся працювати у поштову контору і носить на плечах речі пасажирів. Після важкої фізичної праці наука не йде йому в голову. Фірмен добивається, аби Малену дозволили екзаменуватися серед року, сам готує його до екзамену, і — диво! — Мален блискуче відповідає на всі запитання. Господиня, пані Філіпп, в якої Фірмен квартирує, займаючи кімнатку-комірчину, попадає у вуличну катастрофу: на неї наїхав екіпаж багатія Ленотра, у жінки пошкодження хребта. Самотня, вона лежить без допомоги. Допомога приходить в особі Фірмена Одрі. Він сам накладає їй пов'язку, готує ліки. Адже він закінчує медичний факультет і не сьогодні-завтра буде лікарем. Виходити хвору — це його справа, та хіба можна залишити непокараним винуватця біди Ленотра?

Фірмен добивається до багатія крізь зграю слуг. Спочатку він намагається усовістити його, та коли бачить, що це марна справа, вдається До останнього заходу: нагадує йому, що бідний люд кварталу, де мешкає пані Філіпп, терплячий, але… тільки до певного часу. Уже був колись у їхньому кварталі подібний випадок. Карета винокура Міно збила з ніг торговку каштанами. Міно не захотів нічим допомогти потерпілій. А через якийсь час карета Міно перекинулася на повному ходу. Цього разу зламав ногу сам її власник. Виявилося, що хтось підпиляв вісь. Поліція так і не дізналася, хто винуватець пригоди. Переляканий Ленотр, почувши цю розповідь, похапцем вручає Фірменові луїдор у рахунок щомісячної пенсії, яку багатій зобов'язується виплачувати пані Філіпп.

І ще, й ще розповіді про великодушність, самовідданість, винахідливість, сміливість Фірмена.

А далі? Далі доля Фірмена загадково уривається.

Чому Фірмен поїхав мандрувати, не встигши закінчити університет, в якому так блискуче вчився? Чи правда, що він пропав безвісти? Невже ніхто не пробував його знайти? А може, він попав до людожерів, саме тому лагідному отцю Полю важко про це розповідати? Так чи інакше, але балакучий кюре замовкає, тільки-но заходить мова про загадкову загибель Фірмена. Жак розуміє, що отцю Полю надто важко про це згадувати, і не наполягає.

Сільські старожили, яких розпитував Жак, теж не могли пролити світло на таємничу долю Фірмена. Вони лише додавали, що, втративши племінника, отець Поль враз постарів, посивів, на якийсь час зробився мовчазний і похмурий. Згодом потроху оговтався і більше полюбив сільських хлопчаків, палко цікавлячись їхньою долею.

У отця Поля за його довге життя в Таверні було чимало учнів, але жодним він так не пишався, як Жаком Меньє. Він полюбив Жака, мов рідного сина. У Жака після роботи в полі чи в садку залишалося небагато часу. Та хлопчик прагнув про все дізнатись, усього навчитись і мав такі успіхи в навчанні, що отець Поль дивом дивувався.

З першого ж разу, тільки-но Жак побачив у шафі в священика книжки, зовсім тоненькі й грубі, маленькі й великі, він переконано сказав:

— Я хочу всі їх прочитати!

Отець Поль посміявся з дитячого бажання свого вихованця. Та минав час, і Жак з таким успіхом черпав нові й нові знання з книжок, що священик тільки хитав головою і казав:

— Ну, Жак, ти незабаром мене обженеш, і тобі не буде чого вчитися в мене.

Отець Поль умів пробуджувати думку у хлопчика. Якщо він навчав його священної історії — а вивченню Біблії він присвячував чимало часу, — завжди підкреслював моральний бік притчі. І, згортаючи книгу, Жак робив висновок, підказаний учителем: треба бути стійким, правдивим, чесним.

Якщо це була історія Стародавньої Греції і Риму, то в ній Жак знаходив такі самі зразки стійкості, вірності й чесності. Та ще зразки громадянської мужності. Затамувавши подих, слухав Жак, що розповідав отець Поль про Солона, Гракхів, Брута та інших героїв давнини.

Коли Жак повертався додому, то не полишав думати про те, що його схвилювало на уроці. «Чому, — думав він, — ще в Афінах мудрий законодавець Солон скасував земельні й грошові борги бідняків? А трибун Кай Гракх[3] у Римі вимагав, щоб хліб продавали за доступною для всіх ціною? Його брат Тіберій[4], теж трибун, запровадив закон, яким обмежувалася приватна земельна власність. А землі, які після цього залишалися вільні, Тіберій запропонував розділити поміж безземельними громадянами. Чому б у такому випадку королю Людовіку XVI не додуматися до подібних законів? Адже ж і він, напевно, вивчав історію Греції і Риму. Чому ж він не хоче полегшити життя, що стало важким для селян, чому не зніме непосильних податків?..»

Зі своїми нез'ясованими питаннями Жак звертався до того ж таки отця Поля:

Чому аристократи звільнені від податків? Чому селяни, крім прямих податків — десятої і двадцятої долі, що їх стягують на користь сеньйора, — платять ще й талью — податок з майна! Чому французи мають вносити спеціальний збір за перевезення товарів дорогами, річками та мостами, ніби вони живуть у ворожій країні? Чому королю треба платити за те, що п'єш вино з власного виноградника? Чому селянин зобов'язаний сплачувати щорічний податок, навіть якщо він зовсім обходиться без солі?

І отець Поль відповідав Жакові:

— Так, сину мій. На світі багато несправедливості. Всі люди рівні від природи, а тим часом рівності в правах у них нема. І французькі королі, на жаль, забувають іноді, що не народи створені для правителів, а правителі для народу…

Серед учнів, яких було чималенько в отця Поля, був і Леон Барі, син управителя володіннями сеньйора. Прочувши, який освічений священик і як добре навчає він дітей, пан Барі довірив отцю Полю піклуватися його сином. Одначе Леон, дарма, що старший від інших хлопчиків, які ходили на уроки до священика, до науки був нездатний і завдавав багато прикростей своєму наставникові, який щиро бажав, щоб усі його вихованці мали однакові успіхи в навчанні.

Із Леоном Жак часто зустрічався у дворі або в садку священика. Хлопчаки незлюбили одне одного. Жак знав, що Леон тупиця і ледар, а Леона лютило, що отець Поль завжди ставить йому за приклад Жака — селюка, який тримається так незалежно, ніби він, а не Леон, син управителя.

* * *

Прізвисько «Задирака» міцно причепилося до Жака відтоді, як у тринадцять років він затіяв сварку з п'ятнадцятирічним Леоном.

Було це надвечір. Жак, який удень не мав часу прийти до отця Поля, повертався з уроків.

Будинок священика стояв край села. Жак вирішив іти додому навпрошки — повз болото, і звернув з дороги. На свій подив, він побачив Леона на купині біля води, як завжди, вбраного у новісінький костюм. Жак мало не вигукнув здивовано: «Що ти тут робиш так пізно?» Та враз побачив, що Леон тримає в руках жабеня і намагається викрутити йому лапки. Жабеня тіпається, видирається з пальців, що міцно затисли його.

Жак обурився. Він не міг спокійно дивитись, як мордують тварин. До того ж не якась там нетямуща дитина, а дорослий бовдур!

Жак гукнув:

— Навіщо мучиш жабеня? Кинь зараз же!

— А хіба воно твоє власне? — намагаючися вкласти у своє запитання якнайбільше люті, запитав Леон. — Не бачу на ньому позначки.

— Кинь, кажу тобі! Ти що, іншого діла не маєш? — крикнув Жак, дедалі більше гарячкуючи.

Боягузливий Леон слухняно кинув геть жабеня. Але визнати свою поразку не хотів і пихато заперечив:

— Іншого діла! А що, запитаю тебе, мені серед вас, селюків, робити? Ось пошле мене батько в Париж. Там він найме мені дорогих учителів. Він обіцяв, що я вчитимуся там танцювати й фехтувати. Ти знаєш, що таке фехтувати? Це — битися на рапірах.

Я не гірше від тебе знаю, що таке рапіра. Послухати тебе, то тобі лише паризької науки й бракує.

А тут ти вже найрозумніший за всіх?

А чого й справді можна навчитися у сільського священика! Хіба це для мене вчитель? Що він знає, твій отець Поль?

Жак сполотнів:

— Як ти посмів так говорити про отця Поля! Все село його поважає. Такого вчителя, як він, і в Парижі не знайдеш! Він багато знає і такий учений…

— Багато ти сам знаєш! Та ти далі свого двору й носа не витикав. А ось я чув, що наш отець Поль тільки вдає з себе такого покірливого, а насправді…

— Що? Що насправді?.. — грізно перепитав Жак, відчуваючи, як калатає серце у нього в грудях. У Жака з дитинства була одна особливість: коли він хвилювався або його щось бентежило, він полотнів, а вуха у нього починали палати так, що всім це впадало в очі. І зараз хвилювання Жака видавали вуха.

— Дуже просто, його племінник, яким він нахвалитися не може, виявився чи злодієм, чи вбивцею. Одне слово, каторжник!

В очах Жакові потьмарилося: «Фірмен — злодій! Фірмен — убивця!»

— Ти брешеш! Брешеш!

— От і не брешу! Це твій Поль брехун, а не я. Адже тому, що його племінник — злодій, про нього ніхто й не говорить, та і сам отець Поль мовчить…

Як на гріх, на дорозі з'явилися хлопчаки з села. Вони йшли зграйкою; серед гурту Жак упізнав сина коваля і мірошникового сина.

Леон кивнув у їхній бік і люто мовив:

Ось зараз при них повторю! Хай і вони знають!

— Не повториш!

І не встиг Леон і слова мовити, як Жак зіштовхнув його у болото.

Серед сільських хлопчаків Жак користувався великою повагою. Всі знали, що він хоч і дужий, але справедливий. Задарма кулакам не дасть волю. Слабкого захистить, з дужим не злякається встряти в бійку. А Леон? Хто ж його любив! Ось тому вони дивилися зараз на Леона, що баблявся у грязюці, і дружно реготали.

— Так тобі й треба! — кричав син мірошника.

— Довго тепер сохнутимеш! — радів син коваля.

— Оце тобі наука, не задавайся! — торжествував третій, кремезний хлопець.

— Почому фунт жаб? — єхидно запитав четвертий хлопчак.

Жак швидко заспокоївся. Він уважав, що добре провчив Леона. Великодушно простягнувши руку своєму ворогові, він допоміг йому вибратися з болота. Хоч як лютував Леон, хоч як прагнув швидше звідси піти, він все-таки виловив з болота свого чудового крислатого капелюха. У ньому він вирізнявся серед всіх сільських хлоп'ят і не скидав його за будь-якої погоди. Тепер його капелюх був мокрий, криси обвисли, і Леон судорожно розгладжував їх брудною рукою. Він мав до смішного жалюгідний вигляд і скидався на мокру курку. Потім він заходився пирхати й обтрушуватися: грудки грязюки летіли від нього навсібіч.

— Ну, надивились, а тепер геть звідси! — рішуче наказав Жак.

І хлопці слухняно пішли.

— Ти не збираєшся мене бити? — злякано запитав Леон.

Та Жак тільки рукою махнув:

— Поки що не збираюся, але…

— Я батькові поскаржуся, — посмілішав Леон, зрозумівши, що Жак не мав наміру з ним розправитись. — Я розкажу йому, як ти до мене чіплявся ні сіло ні впало. І ще жабу хотів відняти…

— Можеш скаржитися і брехати скільки завгодно. Але пам'ятай! Якщо ти коли-небудь насмілишся повторити те, що сказав про отця Поля, добра не жди.

Леон насуплено мовчав.

— Дай слово, що нічого не говоритимеш, і я тебе відпущу. — І, не втримавшись, насмішкувато додав: — Запам'ятай лише, що твоє слово — дворянське, не те, що моє, мужицьке! Твоє дорого коштує. Даси його — то вже тримайся!

Леон оглянув свого супротивника з ніг до голови. Звичайно, силою помірятися з ним він не міг. Хлопці геть усі на боці Жака. Якщо дійде до бійки, Леону, дарма що він син управителя, доведеться скрутно. З іншого боку, Леонів батько не дозволить, щоб сина ображав якийсь там селянський хлопчак. Та не погладить він і Леона по голові, дізнавшись, що той ганьбить отця Поля.

І Леон неохоче кинув:

— Гаразд. Даю слово.

* * *

Відповідати довелося одному Жаку. Він не схотів нікому говорити про причину сварки, не міг дозволити, щоб хтось повторив Леонові слова, образливі для отця Поля. Леон теж не пояснив, з чого почалася сварка, тільки сказав, що заводієм був Жак.

Пан Барі викликав до себе Андре Меньє і мав з ним недовгу, але багатозначну розмову. Його син Жак занадто багато собі дозволяє, грубіянить, затіває бійки. Не на користь йому, очевидно, йде навчання у кюре. Управитель міг би розправитися з непокірливою родиною Пежо, щоб вони надовго запам'ятали, як потурати хлопчиську, але Андре — роботяга, дружина його Марі — теж. Жаліючи їх, Барі дозволяє Андре самому провчити сина.

Певна річ, управитель змилостивився не так від обіцянок і запевнень Андре, як від подарунка, якого той йому вручив. Дарунок був скромний — дві курки-несучки. Та й з ними нелегко було розлучитися біднякам Пежо. Але… іншого рятунку не було.

У родині Пежо-Меньє різки були не в пошані, одначе розпорядження управителя Андре виконав, та ще так старанно взявся до діла, що бабусі Пежо довелося втрутитися. Вона схопила зятя за руку і перешкодила йому продовжувати екзекуцію. А Андре, як це трапляється іноді з добрими, але обмеженими людьми, так перестарався, що спина у Жака була геть списана. Бабуся пообіцяла, що сама випитає в онука, «через що побилися хлоп'ята». Але і їй не пощастило щось вивідати. Марними були й спроби отця Поля з'ясувати причину. «Сину мій, невже ти й від мене хочеш приховати, що змусило тебе забути мої настанови і накинутися на слабкішого за тебе Леона?»

Жак стояв перед отцем Полем і мовчав. Йому хотілося зізнатися своєму наставникові, спитати його, звідки пішов поговір про Фірмена, що ж сталося з ним насправді. Але думка, що він може своєю розповіддю завдати болю кюре, стримувала його. Прикусивши губу, він не зронив ані слова.

Так ніхто в Таверні і не дізнався, що сталося між Леоном Барі і Жаком Меньє. Тепер, коли Леон бачив Жака, він ще здалеку переходив на другий бік, щоб уникнути зустрічі, хоч Жак і не думав зачіпати його. А незабаром Леон і справді поїхав у Париж.

Тим часом слова Леона глибоко запали Жакові в душу. Яка таємниця загибелі Фірмена? Ні, не могла бути ні вбивцею, ні грабіжником ця людина, яку так любив Жак, дарма що ніколи її не бачив.

Для хлопчаків завжди трапиться нагода затіяти сварку чи бійку. А тому в селі не дуже цікавилися причиною ворожнечі між Леоном і Жаком. А тому, що Жак і не думав виправдовуватися, сприйняв покарання як належне, то всі й вирішили, що заводієм був він Жак, і що він — задирака. І Жак уже не міг позбутися цього прізвиська, яке він, може, й заслужив, але не цього разу, коли став на захист доброго імені Фірмена і отця Поля. Найсумніше було те, що отець Поль повірив, ніби Жак шукав приводу для сварки. Жакові пригадали всі попередні його «подвиги». Їх набралося чимало. Встряв у бійку з гуртом хлопчаків, що були дужчі й старші від нього, кинувся приборкувати бика, не чекаючи, коли підоспіють дорослі, нагрубіянив управителеві, пану Барі, чим ледве не нашкодив усій родині Маргарита Пежо…

Андре Меньє втовкмачував синові, а тепер узявся повторювати ще частіше: «Поступайся, поступайся усім, синку! Сильного тобі однак не подужати, а жити буде легше, коли знатимуть, що ти покірливий та поступливий…»

Отець Поль теж засуджував норовистість. Та це була зовсім інша наука. «Не ображай слабкого, а дужому доведи свою правоту, не міряючись з ним силою. Переконай його словом, силою міркування. Якщо хочеш, вражай стрілою, але хай метає її не рука твоя, а язик!»

А бабуся Пежо розмірковувань не любила. Жак розумів, що вона не вбачає нічого поганого в тому, що він провчив багатія. Якщо Жак провчив — значить, було за що! Розмовляти про це ні їй, ні йому було ніколи. Та Жак і без розмов розумів, що бабуся, хоч як важко їй живеться, хоч яких принижень доводиться терпіти, обстоюватиме свої права, доки може. І за це він любив її ще дужче.

Розділ третій

ОТЕЦЬ ПОЛЬ

Йдучи до отця Поля, щоб дістати його благословення на дорогу, Жак із хвилюванням думав про те, що на нього чекає довга розлука з улюбленим наставником. З ним і його книгами, що притягали до себе Жака, ніби магніт.

Пан Поль привітав Жака словами:

— Ласкаво прошу, Жаку! Ну що, зібрався, готовий?

— Зібрався, отче Поль, ось і прийшов до вас… Благословіть мене на дорогу.

— Охоче, сину мій! Але не раніше, ніж ми вип'ємо по чашечці кави й поговоримо!.. Мадам Грійє, дайте-но нам кави!

Старенька служниця, яка жила в кюре багато років і старіла разом з ним, накрила на стіл і подала каву.

— Особливого напуття, дитино моя, я тобі не даю — ти й так їх від мене начувся чимало. Я вірю, що ти пам'ятатимеш усе, чого я тебе навчав. Париж великий, він навіть більший, ніж ти уявляєш, — голова може піти обертом. А ти не піддавайся, не зазнавайся! Що б там не сталося, будь чесний! Тут я за тебе спокійний. Ти добре затямив, що таке чесність і честь, стійкість і мужність.

Жак розповів отцю Полю про свої турботи: бабуся звеліла передати свій наказ у руки королю. Але ж як це зробити?

— Тут я тобі поганий порадник, — сміючись, відповів отець Поль. — І сам у палаці не буваю, і ніхто з моїх близьких туди не мав доступу. Та мені доводилося чути, та й не раз, що є тільки один вірний засіб передати прохання в палац — це через когось із двірської челяді. Ти навіть уявити не можеш, скільки є в короля, особливо в королеви, перукарів, масажистів, одягальників, пудрильників — хіба всіх їх перелічиш! Один наклеює волосся на матерію, другий розчісує перуку, третій — пудрить, четвертий одягає, і так ні кінця, ні краю… А втім, не думаю, щоб сам король зацікавився бідами твоєї бабусі. От Генеральні штати — це інша справа. Недарма їх скликання відкладають щомісяця й щороку. В Генеральних штатах зберуться представники не лише аристократії і вищого духівництва. Там будуть і представники третього стану — люди найрізноманітніших професій. Вони краще розуміють, від чого біди народні… Головне ж накази. Це — велика справа. Кожен може зараз розповісти в наказі про свою біду, свої потреби, запропонувати, як зробити життя кращим… Ти, Жак, прожив на світі небагато — лише шістнадцять років, але добре знаєш, як поводиться сеньйор з селянами. Тому пояснювати тобі не треба, як мало користі від представників дворянства. А духівництво? Не довіряй, Жак, і нашому брату, священикові. Це, бач, ми, сільські пастирі, простодушні й бідні, а там, де священики багаті, де вони мають владу, остерігайся, сторонися їх. Вони не просто хижі вовки, вони ще й вовки в овечій шкурі.

— Ну, а король? — наполягав Жак.

Отець Поль не вмів брехати, він підвів очі, зітхнув і мовив:

— Я хочу вірити, що король почує голос представників народу. Як і всі, я з хвилюванням і надією чекаю, коли ж заговорять нарешті Генеральні штати.

Розмова перекинулася на майбутній від'їзд Жака.

— Ти частенько ремствував на мене за те, що я дозволяю тобі читати не всі книжки, що стоять у мене ось тут, у книжковій шафі. Пригадуєш, як ти розсердився на мене, коли я відняв у тебе «Дух законів» Монтескье? — Кюре безгучно засміявся. — Але ж не тому, що книжка погана. Навпаки, книжка ця просто скарб. Та, щоб ти оцінив цей скарб, щоб ти зрозумів кожен рядок цієї дорогоцінної праці, треба спочатку прочитати багато іншого… Я через те згадав про нашу сутичку, що там, у крамниці тітки Франсуази, тобі доведеться самому вибирати собі книжки для читання. Та, здається мені, я тебе добре до цього підготував: ти не захоплюватимешся порожніми світськими романами, пам'ятатимеш, що книжка не розвага, до якої вдаєшся, коли тобі нічого робити. Книжка — це твій Друг.

Жак намагався не пропустити жодного слова з того, що казав отець Поль. Ріденька кава давно вже захолонула в його чашці. Це не пройшло поза увагою священика.

— Чого ж ти не п'єш, Жак? Розмови розмовами, а випити каву можна. До речі, знаєш, що я надумав? Я попрошу твою матір і бабусю, щоб замість тебе до мене ходив тепер Мішель.

— Оце добре! Брат навчатиметься не гірше від мене!

Уже споночіло, коли Жак зібрався додому. Кюре поклав руку йому на плече і щиросердо сказав:

— Послухай, сину мій, я хочу довірити тобі одну таємницю. Ти зараз узнаєш правду про мого названого сина Фірмена…

Серце у Жака тьохнуло. Невже він зараз дізнається про те, що мучило його так давно. Три роки минуло відтоді, як Леон назвав Фірмена каторжником, і Жак увесь цей час мовчав. Зараз він боявся глянути на кюре, а той мовив після короткої паузи:

— Фірмен не поїхав подорожувати і не зник безвісти… Він потрапив у лабети королівської поліції.

Знову запала коротка мовчанка, яка видалася Жакові цілою вічністю.

— Було це дуже давно, коли правив Людовік П'ятнадцятий. Чи Фірмен одержав із Англії, чи сам написав книжку про коханку Людовіка П'ятнадцятого — пані Помпадур. Вона так міцно тримала короля у своїх руках, що роки його царювання називали царюванням пані Помпадур. Важко жилося народу!.. В книжці Фірмена було сказано про те, скільки коштують державі наряди пані Помпадур, її діаманти, виїзди, лакеї і кухарі. Замахнувшись на фаворитку короля, Фірмен замахнувся і на самого короля. Автор книжки навіть підрахував, скільки борошна витрачають, щоб напудрити перуки придворних, в той час коли його не вистачає для випікання хліба…

Отець Поль поглянув на Жака. Він добре знав свого учня. Палаючі вуха виказували його хвилювання.

— Бідний, бідний Фірмен! — вів далі кюре. — Він хотів справедливості й вірив, що її можна добитися. Він увесь кипів, коли думав, що податки на простих смертних збільшуються день у день, а король, виконуючи примхи пані Помпадур, витрачає на неї народні грошенята. От він і вирішив розповсюдити цю книжку у Франції. Був він не сам, разом з ним, не відступаючи ні на крок, діяв його друг, на ім'я Робер, а прізвище його ніхто не згадував. — Кюре сумно похитав головою. — Та ми й не відразу дізналися про існування того Робера, а коли дізналися, стали де-не-де вивідувати, та мов у стіну вперлися: ніхто не чув ні про долю Фірмена, ні про того Робера. Люди казали, нібито Робер, який допомагав Фірменові перевозити й розповсюджувати книжки і чи не сам додумався до цього, був одним з королівських шпигунів. А Фірмен був довірливий, як дитина, хоч і безстрашний та сміливий, як загартований воїн…

Отець Поль говорив, а Жак слухав, затамувавши подих. У його голові роїлися думки. «Так ось кого Леон посмів назвати каторжником і убивцею!» Він, Жак, шукав своїх героїв у стародавній історії, бачив обов'язково або в довгих тогах на майданах Римського сенату, або закутих в лати і в шоломах. А виявляється, поряд теж був герой, ходив у звичайнісінькому одязі і, можливо, навіть не вмер, живе й сьогодні!

— Куди подівся Робер після того, як забрали Фірмена, я не знаю, — вів далі отець Поль. — Казали, що він спершу домагався Фірменової нареченої. Про неї ж чув лише, що вона не спокусилася ні багатством Робера, ні його знатністю, хоча й була звичайною швачкою. Не сподіваюся я, що Фірмен живий, якщо він потрапив до Бастілії. Але хотів би дізнатися про його долю. Траплялися випадки, щоправда нечасто, коли з Бастілії в'язнів переводили до інших тюрем. Їх у Франції багато. Не дуже я вірю, що тобі пощастить щось з'ясувати про мого дорогого Фірмена. Та хтозна! Може, в книгарні твоєї тітоньки бувають розумні люди. Ти хлопець тямущий, сам збагнеш, з ким можна порадитись, а при кому притримати язика. Я не знаю паризьких звичаїв, та гадаю, в Парижі можна домовитися з адвокатом або якимось судовим із тих, що менші, аби він взявся за цю справу. Грошей, Жак, я не пошкодую. Напишеш мені, і я негайно ж тобі надішлю.

Отець Поль ласкаво дивився на Жака. Ось тепер і з ним доводиться розлучатися.

А Жак, схвильований, розгублений, схопився з стільця і підійшов до свого наставника.

— Тільки-но приїду до Парижа, почну розшукувати Фірмена. Може, ви пригадуєте, де він жив? На якій вулиці?.. І якщо Фірмена нема серед живих, то, може, живий ще той Робер. Усе, що тільки зможу, зроблю, щоб дізнатися, хто ж таки занапастив Фірмена! — І Жак стиснув кулаки.

— Де жив Фірмен, я добре знаю: вулиця Томб-Іссуар, будинок дванадцять. Але не впевнений, друже, що пощастить тобі знайти там його слід. Коли справа торкається Бастілії, всі стають глухими й німими…

Кюре м'яко поклав долоню на Жакову голову.

— Рушай з богом! Учись у тітки книжковій справі. Адже ти такий книголюб, що вона тобі, мабуть, припаде до душі. Але не забувай і Таверні. Надсилай вісточки бабусі й мені, доведи, що недарма навчився писати так гарно, ніби справжній писар. Головне, що мене турбує, Жак, — тут обличчя священика набрало серйозного виразу, — це твоя запальна вдача. Іноді воно й непогано, але тільки… іноді. На селі тебе прозвали Задиракою… Прізвисько не дуже приємне! — Кюре запитально подивився на Жака. Той нічого не відповів, тільки схилив голову, а вуха спалахнули ще дужче. — Пам'ятай, Жак, — вів далі отець Поль, — відвага й задерикуватість — це різні речі. Відважний будь завжди, а от задерикуватий… Не роби нічого зопалу. Вирішувати треба, коли кров вгамувалася, а серце хай лишається гарячим і ніколи — байдужим…

Побачивши, яке враження справили його слова на Жака, кюре ласкаво усміхнувся і додав:

— А якщо вже зовсім скрутно тобі прийдеться і увірветься терпець, перед тим, як на щось зважитися, почни рахувати. Полічиш до десяти, голова й охолоне.

Отець Поль перехрестив Жака і сказав:

— Іди. Благословляю тебе!

Виходячи, Жак крадькома зиркнув на портрет Фірмена і подумки повторив свою обіцянку.

Розділ четвертий

МИ ПАЛИМО ЗЕМЕЛЬНІ ЗАПИСИ

До Труа — головного міста Шампані — Жак мав іти пішки. Тільки в Труа він міг, якщо пощастить, дістати місце у диліжансі, що їде до Парижа.

Жаків батько нікуди з Таверні не виїздив. І він не міг лати синові пораду, яка допомогла б йому під час майбутньої мандрівки. Перед тим, як вирушити в дорогу, Жак розпитав у старих мешканців села, якого напрямку йому триматися.

Жак не пройшов і півдороги, як почало смеркати, і вирішив зупинитися переночувати у найближчому сільці.

Він весь час думав про те, що почув на прощання від отця Поля. Так ось як було насправді! Отже, Бастілія?… Грізна Бастілія!.. Про неї так багато говорили, що й» сам Жак повторював не раз пов'язані з нею страшні оповіді, та ніколи й гадки не мав, що серед її в'язнів може бути і Фірмен Одрі, племінник отця Поля, і тому дуже близька Жакові людина…

Заглиблений у свої думки, Жак звернув у ліс з битого шляху, обабіч якого тяглися виноградники, і невдовзі опинився на тінистій просіці. Пройшовши ще трохи у напрямку села Муаньо, Жак вийшов на галявину. Звідси йому відкрилося небо, запнуте червоною пеленою, крізь яку хмари видавалися налитими кров'ю. Жак не відразу второпав, що це відблиски заграви великої пожежі. «Не в добрий час, мабуть, потраплю я в це село! — занепокоєно подумав юнак. — Не до мене буде, якщо там пожежа!» Але залишатися ночувати в лісі не хотілося. Адже йому треба пройти ще багато миль. І, не стишуючи ходи, він подався до Муаньо.

У селі відбувалося щось незвичайне: незважаючи на пізню годину, всі були на ногах, лементували, плакали діти, ревла худоба.

У загальному переполосі важко було зрозуміти, що відбувається. Спитати нікого: всі збуджені, схвильовані, всі кудись поспішають.

Погляд Жака зупинився на літній селянці. Вона стояла дещо віддалік і тримала в руках відро. Певно, вона йшла доїти корову, і те, що сталося, застало її зненацька. Про корову вона забула, дарма що з хліва чулося її жалібне мукання.

— Що тут у вас коїться? — запитав Жак.

— Палять замок нашого сеньйора, графа Декоро, — просто відповіла жінка.

— Навіщо? — Жак сам не второпав, як це в нього зірвалося таке безглузде запитання.

— Ми палимо земельні записи, які сховані у вежі в сеньйора, — пояснила селянка. — У них за сеньйором записано ті ділянки, які споконвіку належали нам. Спалимо папери — нехай тоді не лишиться й сліду від цієї несправедливості! Може, зберуться Генеральні штати, прочитають наші накази, побачать, що не можна далі жити, як оце тепер, і знову запишуть за нами ту землю, що нині виявилася землею сеньйора, пана Декоро.

Жак не чекав нових пояснень і рушив до замку разом з натовпом.

Здавалося, весь замок охоплений полум'ям. Одначе, підійшовши ближче, Жак пересвідчився, що горить тільки вежа, відокремлена від хоромів сеньйора гарною мармуровою галереєю.

До того ж селяни знесли у двір всілякі гербові папери, що зберігалися в управителя, і розпалили вогнище.

Хоч селянам було й не до розмов, Жак таки дізнався, що граф Декоро поїхав у Париж. Його відсутністю і вирішили скористатися, щоб знищити ненависні земельні записи. Разом з ними буде знищено право сеньйора на землю, несправедливо відняту у селян графом і його предками.

— Ох і гарно ж палахкотить! Тут і моя пайка є! — не без гордості сказав літній селянин. Він стояв, засунувши руки в кишені, й милувався полум'ям, яке кидало відблиски на його обличчя.

— Де там нам з графом тягатися! — висловила побоювання молода жінка з немовлям на руках. Дитина, зачарована, дивилася на полум'я і простягала до нього руки. — Однаково, згорять ці папери, граф напише нові…

— Е, ні, — заперечив літній селянин. — Минуло їхнє літечко! Не буде граф з нами тяжбу затівати та братися за старе. Тепер селянин не той, що був колись. Отож вельможні пани й бояться нашого брата селянина… І в Парижі остерігаються, коли б сам король за нас не заступився…

Один з графських лакеїв, сторожко озираючись, заходився витягати з вогню важкеньку паку паперів. Від Жака не приховалось, як злодійкувато озирався лакей. Напевно, то були саме ті папери, які й хотіли знищити селяни.

— Агов! Стій! Що це ти задумав рятувати? Чого лукавиш?

І Жак щосили пожбурив паку знов у вогонь. Папери враз спалахнули. Лакей хотів утекти, та селяни накинулися на нього з вигуками:

— Графський лизоблюд!

— Графський потурач!

— Може, в тих паперах вся наша недоля селянська захована!

Спіймавши кілька добрячих штурханів, лакей таки примудрився вислизнути з натовпу і зникнути за палаючим будинком.

— Звідкіля це ти такий узявся? Ти, либонь, не з наших! Молодець! — сказав літній селянин, підходячи до Жака.

Захожого оточили кілька чоловік, співчутливо розпитуючи, де він живе, куди йде. А довідавшись, що він з Таверні, поцікавилися, чи не збираються і в їхньому селі заявити сеньйору про свої права. Адже зараз саме час!

Хоч мешканці Муаньо й сподівалися на втручання і заступництво короля, вони з острахом чекали, що — коли там ще з'ясують — може наскочити поліцейська сторожа. Але поки вона не з'явилася, старші селяни почали умовляти молодих. Нехай, мовляв, згорить вежа — ця графська «канцелярія», що, мов кістка, стала поперек горла селянам, але на володіння графові, на його майно зазирати не варто. І тому слід перепинити дорогу вогню, щоб він не перекинувся через галерею на замок.

До голосу «обережних» прислухалися «нерозсудливі». З'явилися бочки з водою, багри… Графська челядь, зібравшись в саду, що оточував замок, зі страхом дивилася на все, що відбувалося, але вогонь гасити не сміла, тепер кинулася на підмогу добровільним пожежникам.

Про Жака враз забули. А втім, він і сам розумів, що треба йти в ліс. Адже сторожа може наскочити першої-ліпшої миті, і чужинець з торбиною за спиною видасться підозрілим. А Жак зараз не має права ризикувати собою: на грудях у нього бабусин наказ. І не менш важливий той, якого він дістав на словах від отця Поля. Та серце його лишалося з тими, хто наважився на сутичку з Декоро.

Від односельців Жак багато чув про те, що по всій Франції бунтують селяни: там підпалили панський замок, там закидали камінням збирача податків, а там самочинно забрали частину землі. З особливою жорстокістю знищували селяни пергаменти, в яких записані права феодалів на землю.

Звичайно бунтарів приборкували зброєю, а заводіїв садили в тюрми, і сліду їхнього потім не можна було дошукатися… Та останнім часом, казав отець Поль, надто голосним стало ремствування селян, надто частими стали селянські бунти — не так легко їх тепер угамувати. І розправи за бунт стали не такими жорстокими.

«Ось і в Таверні у нас не краще, — думав Жак. — Ніхто не наїдається вволю, землі мало, вона не родить. уже напевно, наш сеньйор не поступиться жорстокістю і самодурством цьому самому Декоро, а от не наважимося ми на нього здійняти руку!»

Розмірковуючи так, Жак вибрав зручне містечко й умостився під могутнім дубом з густою кроною. Та заснув нескоро, дарма що натомився. У голові крутилися думки, переганяючи одна одну. З бабусиним наказом просто — все написано. А як бути з дорученням отця Поля? Так чи інакше, але Жак мусить знайти сліди Фірмена… Дізнатися про долю людини, яка стала рідною й близькою, якою Жак пишався, хоча ніколи й не бачив її… Згадав Жак прощання з рідними. Маленька сестричка Клементіна прохала: «Привези з Парижа цукру!», а братик Діді лише сказав: «Хліба! Багато хліба!» І в очах у нього світився голодний блиск. Жак добре його знав. Адже малечу не нагодуєш виноградом та морквою. Вони завжди просять хліба! А де візьмеш хліба на всіх?.. Жак ліг на другий бік, вмостився зручніше. Син сусіди, Жюль, його одноліток, порадив йому, прощаючись: «Дивись, Жак, не одружуйся з парижанкою. Всі вони легковажні й хитрющі — не зоглядишся, як обкрутять. — А потім додав, червоніючи: — Та зате… гарні!» Почервонів і Жак, зніяковів і відповів грубувато: «Одружуватися не збираюсь! От іще!» Йому пригадалася зараз і ця розмова, про яку він тоді відразу ж забув. І крізь усі роздуми та спогади настирливо пробивалася думка: «Чи переможуть селяни графа Декоро, чи він знову візьме над ними гору? Чим усе це може закінчитися?» Сон все не йшов. Лише коли на небі замерехтіла вузька смужка світанкової зоряниці, Жак поринув у глибокий важкий сон без сновидінь.

Розділ п'ятий

НОВИЙ ТОВАРИШ

У Париж Жак їхав не сам. У дорозі він несподівано знайшов товариша.

Знайомство відбулося в диліжансі.

Жакові диліжанс здався нечуваною розкішшю. Легко сказати, проїзд коштує шістнадцять су[5] за кожне льє[6]. А від Труа до Парижа було не більше й не менше як тридцять п'ять льє.

Ось чому, коли він побачив величезну, громіздку карету із здоровенними колесами, всю обвішану ззаду і з боків всіляким багажем, і запряжений у неї шестерик різномастих коней, Жак відчув повагу до небаченого екіпажу, немовби той був часткою самого Парижа. Він пропхався зі своїм невеличким клунком у двері диліжанса, але грубі вигуки пасажирів, яким він, пробираючись вузьким проходом, ненароком наступав на ноги, ледве не змусили його відступити. Та розмірковувати було ніколи, і Жак сів на вільне місце.

Кучер в обшитій сріблястими галунами куртці і в червоній жилетці, який виконував одночасно і роль кондуктора, швиденько перелічив подорожан, перевірив їхні квитки. Скочивши на правого переднього коня, він дав знак другому візниці, що сидів на передку. Той стьобнув коней довжелезним батогом, і диліжанс, підстрибуючи, з гуркотом покотився вибоїстою, поритою ковдобинами дорогою. Спочатку в Жака запаморочилася голова від оглушливого гуркоту колес, та й ланцюги, якими був прив'язаний багаж, безперестанку скрипіли. Та поволеньки Жак оговтався і почав роздивлятися.

Праворуч сиділа худенька бабуся з кошиками, баульчиками саквояжами і великим ридикюлем, який затуляв від Жака її обличчя, ліворуч — молодий хлопець в міському одязі. Хлопець сидів зовсім зіщулившись, бо з другого боку біля нього всівся дебелий чоловік дворянин, як подумки визначив Жак. Ручного багажа у дворянина не було, та зате він тримав велику клітку з зеленим папугою. Дворянин був явно з небагатих: такі не мають власних карет, на своїй землі не сидять, але пихи у них через край. Особливо коли їм доводиться стикатися з простолюдинами. Вони ними гребують, зневажають їх. Та що ж вдієш, коли кишеня не дає змоги уникнути близького спілкування з ними!

До мандрів дворянин, либонь, звик. Диліжанс не здавався йому, як Жакові, за дивовижу. Він почувався як вдома і з сусідами не церемонився. Знявши шийну хустку, дворянин пересунув клітку і, щоб йому було зручніше, поставив її на коліна молодому сусіді, а той зіщулився ще більше і, здавалося, зробився ще менший.

Жак спідлоба спостерігав за цією сценкою. Його все цікавило: і папуга, якого досі Жак бачив тільки на картинках, і обидва пасажири. Особливо привернув його увагу хлопець, як видно, його одноліток. Одягнений по-міському, напевне, бувалий, а бачиш, який тишко. Платив він, либонь, за квиток, як і всі, та скинути клітку не наважується.

І Жак не втерпів.

— Далеко їдеш? — запитав він юнака.

— У Париж. — Голос у хлопця був несміливий і тихий.

— Вперше?

— Ні, я там уже три роки працюю, — статечно відповів юнак і трішечки відсунув од себе клітку. — У ювеліра Бажона, чув?

Звичайно, Жак не чув про Бажона. Він заперечливо похитав головою. Але його діймала цікавість.

— Як тебе звати? Звідки ти їдеш?

— Звуть мене Шарль. Я додому до своїх їздив. Тепер повертаюся до хазяїна. А ти хто?

— Я — Жак Меньє.

У розмову втрутився дворянин. Міцно вмостивши клітку на колінах Шарля, він іронічно оглянув Жака з голови до ніг і, відверто глузуючи з нього, сказав так, щоб усі чули:

— А-а! Ти будеш із Жаків-простаків. Одначе, ти так називаєш своє ім'я, ніби за ним вимовиш гучний титул і ніби ти така знаменитість, що всі зобов'язані тебе знати…

У Жака на язиці вертілася готова відповідь: «Так, я з тих, яких ви кличете Жаками-простаками. І ім'я моє поки, можливо, невідоме. Та якщо вам його мало, добродію, то взнайте моє прізвисько. Мене в селі називають Жак Задирака!»

Але уроки отця Поля не минулися дарма. І Жак мовив якнайчемніше, хоча в голосі його відчувалося приховане глузування:

— Ви маєте рацію, ваша милість, похвалитися мені нічим. Ім'я моє незнатне. Та й те правда, хвалитися можна лише тоді, коли нема нікого іншого, хто б тебе похвалив.

— Що?! Що ти патякаєш?

— Це не я кажу, ваша милість, а великий Еразм![7]

— Хто? Хто? Який там ще Еразм? — Обличчя дворянина почервоніло.

У диліжансі всі вмовкли, прислухаючись до розмови

— Еразм Роттердамський, якщо дозволить ваша милість. Еразм, рука якого написала «Похвалу глупості».

— А ти звідки це знаєш? — запитав дворянин, не приховуючи свого подиву.

— Я вчився і читав цю книжку, хай дозволить мені сказати це ваша милість.

Дворянин, як і гадав Жак, був не з вчених і не знав, що відповісти. Начитаність Жака, його вміння вчасно знайти потрібне слово збентежили й зачепили за живе дворянського неука.

А Жак, мовби нічого й не сталося, звернувся до Шарля:

— Скажи, Шарлю, тобі зручно їхати з папугою на колінах? Якщо ні, то щиро скажи про це панові. Адже, коли я не помиляюся, ти заплатив за свій квиток саме стільки, скільки й він.

Відбулася б така зухвала розмова лише за півроку до цього, не минути б Жакові лиха. Довелося б його спині скуштувати дворянської палиці. Але часи змінилися. І хоча ніхто й не наказував аристократам бути обережнішими, вони самі тепер побоювалися настроювати проти себе населення. Від селян можна сподіватися зараз будь-яких неприємностей. Нині лихий час — кого тільки не стрінеш в диліжансі. Одного шибеника підтримає другий, глядь — встряв і третій. Не встигнеш і озирнутись, як опинишся один проти двадцяти. І пригадають тобі не тільки власні гріхи, яких у кожного набралося чимало, а ще й гріхи усіх твоїх сусідів. Отож краще не зчеплюватися…

А в цей час із глибини диліжанса почулися голоси:

— Пташка, виходить, важливіша від людини!

— Зовсім хлопця затисли!..

Під хор цих дружних голосів Жак підвівся, схопив клітку і міцно встановив її на коліна власника. Потривожений папуга щось забуркотів.

Загальне співчуття пасажирів цілком було на боці Жака. Дворянинові несила було з ним сперечатися. Жакові якраз би й зупинитись, але він так розходився, що не стримався і далі сипав дотепами:

— Посунься, Шарль, сідай як слід на своєму місці. В тебе квиток не гірший, ніж в інших. Ми з тобою, щоправда, не так виховані, як його милість. Та що поробиш! Ми ж бо не вчилися в панських пансіонах. Але ж пан дворянин і, мабуть, добре пам'ятає, що казав Шамфор[8] про виховання і такт. Так от, Шамфор казав: такт — це добрий смак у поведінці, а виховання — добрий смак у розмові. Ти зрозумів, Шарль?.. Ваша милість, певна річ, поділяє думку пана Шамфора?

Зовсім приголомшений знаннями сільського хлопця, дворянин спалахнув:

— Будь-якого папугу можна змусити повторювати все, що хочеш!

— Безперечно! Але ж треба знайти потрібні слова, а цього папуга, далебі, сам не зможе. Як шкода, ваша милість, що ваш папуга виявився, мабуть, нездатним! Він хоч і бурмотить щось незрозуміле, але не думаю, щоб це були вислови великих умів.

Дворянин цього разу промовчав. Жакові цього тільки й треба було. Він весело мовив до Шарля:

— Ось тепер нам буде зручно розмовляти!

Шарль розпрямив плечі і радо посміхнувся. Бувають такі обличчя — глянеш, і не видається воно привабливим. Риси грубуваті, ніс трішки кирпатий, а губи занадто товсті. Очі… Їх теж не помічаєш, та раптом — яке диво перевтілення! Товсті губи розпливлися в усмішці, та якій сліпучій! Відкрилися два ряди рівних зубів, один в один. Виявляється, й очі гарні — в них світиться добра, щира душа.

За півгодини Шарль і Жак стали друзями. Новому знайомству не могли завадити люті погляди дворянина й Жакової сусідки. Квола стара співчувала панові і, не насмілюючись висловитися вголос, непрямо давала зрозуміти, як вона зневажає цю мужичню.

Виявилося, що Шарль майже на рік старший од Жака: йому вже виповнилося сімнадцять. Рідне село він хоча й навідував, але цілком освоївся з Парижем і почувався там як риба у воді.

Шарлю дуже сподобалось, як його новий приятель розмовляв з дворянином, і, оглядаючи Жака з ніг до голови, він охоче запропонував:

— Я покажу тобі Париж. Цілий тиждень я працюю, зате щонеділі вільний. Ми підемо з тобою в Булонський ліс. Там ти побачиш придворних дам. Вони виїздять кататись у розкішних каретах з ліврейними лакеями на зап'ятках. Усі красуні, одна в одну. А потім я покажу тобі справжнє чудо — Пале-Рояль…

— Ну, а Бастілія? — зненацька запитав Жак.

— Що — Бастілія? Фортеця як фортеця і стоїть, як стояла.

— А тобі що, в Бастілію закортіло? — запитав дворянин. Він був не на жарт ображений тим, що в їхній сутичці останнє слово було за Жаком. — То ти не турбуйся: вона не для таких пройдисвітів, як ти. З тебе вистачить і Ля-Форса!

Жак засміявся:

— Ай справді шкода, що я не дворянин і ви зі мною не поб'єтесь об заклад. А то я б заклався, що до тюрми скоріше потраплю не я, а… хтось інший!

Обличчя дворянина почервоніло, рука судорожно стискалась і… розтискалась. А Шарль весело посміхався: він хоч і був несміливої вдачі, та позубоскалити любив, недарма жив у Парижі три роки.

Настав час обідати. І Шарль щедро виклав з чистої картатої хустки домашні гостинці: круті яйця, свіже масло, домашній сир і навіть шматок сала. Жакова провізія була значно злиденніша. Бабуся з матір'ю дали йому на дорогу все, що змогли: паляницю білого хліба, кілька головок часнику і повен кошик винограду та слив. Щоправда, фрукти, перемощені виноградним листям, мали дуже привабливий вигляд, але добрий Жаків апетит важко було вгамувати скромними дарунками саду з Таверні.

Десять діб трусилися наші мандрівники в диліжансі. Багато разів за цей час змінили коней: буланих, гнідих з підпалинами, із зав'язаними вузлом хвостами. Дворянин зустрів у диліжансі знайомого і, щоб бути до нього ближче, помінявся місцями з якимсь дідусем, отож ніщо більше не заважало розмові нових друзів.

— А чи скоро Париж? — з цікавістю питав Жак, безперестанку виглядаючи у вікно.

Адже Шарль проїжджає цю довгу дорогу не вперше і має добре її знати.

— Скоро, скоро! — заспокоював його Шарль.

— А це що? — Жак показав на невелику дерев'яну будівлю, повз яку вони проїздили. Запитав тому, що неподалік цього непоказного будинку біля будки стояв вартовий.

— Та це застава! Ми вже в Парижі! — І, помітивши, що Жак не зовсім уторопав, що це означає, охоче пояснив: — Застава! Митниця. Її ще бар'єром називають, їх багато, у всіх кінцях Парижа. А існують вони для того, щоб брати мито з товарів, які везуть в Париж… І хоч збудовані застави з дерева, та їх можна було б із щирого золота робити, коли б на їхнє спорудження витрачали ті гроші, що тут беруть з селян за провіз зерна, м'яса, вовни…

— Ось воно що! — тільки й мовив Жак.

У міру наближення до Парижа його хвилювання зростало. Він не думав уже про рідне Таверні. Але Париж?.. Що то він там знайде? Як його зустрінуть у тітки? Чи пощастить йому передати бабусин наказ? І як він знайде сліди Фірмена?

— Ми й у Парижі дружитимемо? — з деякою непевністю запитував удвадцяте Шарль.

— А хто ж нам завадить! Друзів у Парижі в мене нема. У дядька самі лише дочки. А яка користь з дівчат!

— Я тобі все покажу, — переконливо запевнив Шарль. — І якщо тобі не сподобається книжкова справа, поговорю з хазяїном Бажоном. Може, й ти підеш у ювеліри.

— Н-ні, — щиро відповів Жак. — З книжками мені легше.

— Та воно-то так, але знаєш, скільки ювеліри заробляють!

— Кажуть, зберуться Генеральні штати і вкоротять усім прибутки, а бідним надбавлять. От ювеліри й залишаться зі своїми коштовностями. Хто їх тоді купуватиме?..

— Це вже ні, — з глибоким переконанням промовив Шарль. — Поки є придворні дами, купуватимуть і коштовності.

Жак не знав, що відповісти.

— Ти, головне, не поспішай виходити без мене. Зачекай, поки всі пасажири вийдуть. Бо заґавишся, забудеш адресу і до дядькової крамниці не втрапиш.

— Я без тебе й кроку не ступну! — запевнив Жак. Здаля Париж видавався йому страшним, чужим. Чи то ж важко в ньому заблудитися! Удвох певніше.

Шарль розповів новому другові, що наймає комірчину на вулиці, розташованій зовсім недалечко від кварталу, де міститься крамниця дядька Жульена.

— Дивися не поспішай виходити з диліжанса! — раз у раз повторював Шарль. — А якщо тебе відтиснуть од мене, нікуди не йди і чекай там, де зупиниться диліжанс!

Розділ шостий

ТАК ОЦЕ ПАРИЖ?!

— Так оце Париж?! — з подивом і розчаруванням вигукнув Жак, коли диліжанс струсонуло так, що всі пасажири мало не попадали зі своїх місць.

— Приїхали! Виходьте! — гукнув кучер, на ходу збираючи поклажу, що попадала.

У диліжансі почалася метушня. Кожен намагався відшукати свій багаж, відв'язати од верхньої поперечки сумку, саквояж, кошик. Увесь Жаків скарб був при ньому, тому він перший опинився біля виходу. А Шарль забарився: дворянин, виходячи, штовхнув своєю кліткою стару, речі її розсипалися, вона здійняла лемент, і Шарль кинувся їх збирати.

Зістрибнувши з високої приступки просто у велику калюжу, Жак зупинився як стій.

Було чого дивуватися: напередодні йшов дощ, і на вулиці була непролазна грязюка. «Зовсім як у нас у Шампані», — подумки визначив Жак. Темно, лише де-не-де блимне тьмяне світло ліхтаря, а за два кроки майже нічого не видно. Бозна, куди ступнути. А кучер же сказав, що диліжанс зупиниться у самому центрі міста. Гарний же Париж, якщо він такий, яким постав перед Жаком на перший погляд!

Удалині Жак невиразно роздивився високі будинки, деякі навіть на чотири-п'ять поверхів; про них він чув, мріяв побачити їх. Та це вдалині, а тут темні, вузькі вулиці. Жак огледівся і побачив маленькі, брудні, що ніби вросли в землю, будиночки, вкриті черепицею. Здається, ніхто в цих будиночках не живе, у них самі тільки майстерні — столярні, ковальські, слюсарні. Двері прочинені і, незважаючи на пізню годину, в майстернях не припиняли роботу.

Забувши про Шарля, Жак несвідомо пішов вулицею. Його тягло далі, вперед. Кортіло дізнатися, що там, за рогом, і вже не здавалося так темно.

Скільки вулиць і майданів минув Жак і скільки спливло часу відтоді, як він необережно розлучився з Шарлем, Жак не помітив. В одній руці він тримав клуночок, а другою стискав адресу тітоньки Франсуази. Не довіряючи сам собі, він завчив її напам'ять: Сент-Антуанська вулиця, сімнадцять. Та зараз він найменше за все думав про те, щоб знайти крамницю тітки.

Що далі він ішов, вистукуючи по камінню важкими дерев'яними черевиками — сабо, то більше дивувався рухові на вулицях. На тій, куди прибув диліжанс, було зовсім малолюдно. А тут люди ішли, їхали на звичайних візках і в розкішних каретах, запряжених парою, а то й четвериком коней. Поряд з простолюдинами Жакові зустрічалися вишукано вбрані парижани, і, сп'янілий від цієї незвичної для нього метушні, він задоволено думав: «Так, це Париж! Це справді Париж!»

Несподівано він опинився перед сірим кам'яним громаддям. Вісім похмурих, важких веж неначе насунулися на нього. Неприступні стіни. Варта. Серце Жакові стислося. Перед очима постав кабінет отця Поля. Стіна, на ній засохлі квіти, що вінчають портрет Фірмена Одрі.

— Що це? — запитав він уголос, хоча й знав, що почує у відповідь.

— Ех ти, тютя! Питаєш! Та це ж Бастілія!

Вимовив ці слова кремезний чоловік у робочій блузі. Він підійшов упритул до Жака, і на Жака сяйнув ясний погляд широко розставлених сірих очей. Жак відповів незнайомцеві довірливим поглядом.

— Я, далебі, знав, що Бастілія тут, і в Парижі від неї ніде не сховаєшся, — сказав він щиро, — але я не гадав, що побачу її отак зненацька.

— А я тобі ось що скажу, друже, побачити її зовні краще, ніж ізсередини, — засміявся незнайомий.

Жак теж засміявся у відповідь.

Він ледь відірвав погляд від веж Бастілії, немовби його притягало до них магнітом. Тільки тепер він згадав про Шарля. Як же це він зовсім забув про нього, загубив! А ще набивався йому в друзі! Що подумає про нього Шарль? Адже Жак навіть до ладу не дізнався, де той живе, як його прізвище. Щоправда, Шарль таки додумався, взяв його адресу. Та чи розшукає він Жака? Чи потрібний йому сільський хлопець, випадковий знайомий по диліжансу, тут, в Парижі? До речі, а де папірець з адресою тітки Франсуази? Задумавшись, Жак запхнув його невідомо куди. Він довго порпався в кишенях. Зник! Коли ж нарешті він знайшов його у себе за вилогою, то побачив, що той незнайомець, який так припав йому до душі, ще тут і весело на нього позирає.

— Скажіть, добродію, — звернувся до нього Жак, — що це за вулиця і чи далеко звідси до Сент-Антуанської вулиці?

— Ми з тобою стоїмо зараз на вулиці Сент-Антуанського передмістя, а я живу якраз там, куди тобі треба. Ходімо разом! Сент-Антуанська вулиця, яку ти шукаєш, починається он там, за рогом.

Дорогою Жак дізнався, що незнайомця звуть Мішель Гамбрі, що він фарбар шпалер на фабриці Ревельйона і добре знає родину дядька Жюльєна, бо живе по сусідству.

Будинок, де мешкала тітка Франсуаза, нічим не вирізнявся з-поміж інших, серед яких стояв.

Жаку відчинили не відразу. Оглянувши його забризканий багнюкою одяг, сабо, що лишали на чисто вимитій підлозі мокрі сліди, жінка, яка впустила його, суворо запитала:

— Що тобі тут треба?

— Мені треба бачити пані Франсуазу Пежо, — несміливо відповів Жак.

Лише зараз він відчув, як вабить його тепло, що пливе з кімнат цього дому.

— А навіщо вона тобі знадобилася? Франсуаза — це я!

— Тьотю Франсуазо!

— Ти — Жак! Так відразу б і казав! Та ти зовсім брудний!

Не виявляючи жодних родинних почуттів, тітка Франсуаза дала Жакові вмитися, звеліла почистити одяг, забруднені панчохи. Заклопотано оглянувши юнака з ніг до голови, немовби сантиметром зміряла, вона діловито сказала:

— Сюртук дяді Жюльєна буде тобі завеликий, доведеться його вкоротити.

Коли Жак умився і одягові його, в силу можливого, було дано лад, тітка Франсуаза повела його до кімнати, що правила за їдальню і вітальню одночасно. Жак зніяковів ще більше, коли помітив, що в кімнаті сидять три дівчини. «Яка з них Бабета?» — гадав Жак. Найбільше за всі йому подобалося це ім'я.

— Донечки, це ваш двоюрідний брат Жак. Не дивіться, що він погано одягнений і не знає паризьких манер. Ми його одягнемо, а манерам він навчиться. Навчиться і торгувати. Вам доведеться менше сидіти в крамниці, і в мене справ поменшає. А ти, Жак, не соромся. Ти ж не в гості прийшов.

Франсуаза говорила однотонно й сухо. Жак потупцював на місці, не наважуючись підійти до жодної із сестер.

Та й гарні ж були ці міські панночки! Одна від одної краща. А як одягнені! Такі сукні, як на них, Жак бачив досі тільки на картинках. Йому здавалося, що так одягаються лише придворні дами, а насправді накрохмалені спідниці й цупкі комірці, які так його вразили, носили всі городянки. Жак підшукував слова привітання, та раптом помітив сліди своїх сабо на чистій підлозі і зовсім знітився.

Три пари дівочих очей уп'ялися в Жака, і, хоч він вважав себе аж ніяк не боязким, він нахилив голову під їхніми пильними поглядами.

Сам того не відаючи, він витримав випробування. Паризькі дівчата визнали, що він непоганий із себе: вищий за середній зріст, з кремезною статурою. Гарним назвати його не можна, та все ж він привабливий: колір обличчя смаглявий, до того ж Жак загорів; ніс, може, й трохи завеликий, та зате рот правильної форми і над верхньою губою ледь помітна темна смужка вусів, що вже пробивались. Очі й зовсім гарні: темно-карі, майже чорні, але їх насмішниці майже не могли роздивитися, бо Жак так і не підводив голову.

— Ти вмієш розмовляти по-французьки чи тільки по-провансальськи? — з неприхованою насмішкою запитала, либонь, молодша із сестер.

Чомусь Жак уже не мав сумніву, що це Віолета. Вона була дуже гарненька: зі сліпучо-білою шкірою, золотавим волоссям і світло-блакитними очима.

Жак опанував себе і відповів з гідністю:

— Я розмовляю по-французьки, мадемуазель, бо це моя рідна мова.

Йому на допомогу прийшла старша. Вона була ще гарніша: висока, струнка, риси обличчя правильні. Вираз обличчя і холодних зеленкуватих очей з довгими віями залишалися гордовиті, коли вона сказала:

— Що ти базікаєш! Кузен приїхав із Шампані. А ти думала — з Прованса?

Але молодшу це зовсім не збентежило. Весело сміючись, вона вигукнула:

— Жането, він кличе мене не по імені, не «сестричка», а мадемуазель! Чула? Ха-ха-ха! — І знову залунав її веселий сміх. — Угадай же, як мене звуть?!

Хоч усе усміхалося в цій маленькій кузині: і очі, і ямочки, і складений бантиком рот, Жак, незважаючи на свою простодушність, зрозумів, що ця його кузина, як і старша, добротою не відзначається.

— Ти… ви — Віолета! — вуха Жакові зрадливо спалахнули.

Аби приховати свою ніяковість, він жваво підійшов до третьої дівчини. У цієї були глибокі темно-сині очі, а вираз обличчя задумливий. У дівчини не було погорди Жанети і насмішкуватості Віолети, і це вабило до неї Жака.

— Здрастуй, сестричко Бабето! — мовив він. Йому дуже подобалося вимовляти ім'я Бабета. В селі у них не було жодної дівчини з таким ім'ям.

Усі три дівчини дзвінко засміялися. Ворожості до Жака мов і не було.

Але тітка Франсуаза сказала тим самим неласкавим, тріскучим голосом:

— Ну що ж, Жак, тепер ти познайомився з усіма. Сьогодні відпочинеш, а завтра зранку дівчата поведуть тебе в книгарню. Я розкажу тобі, що ти маєш робити. Мені писали, що ти грамотний. — Тітонька Франсуаза з недовірою скосила очі на нього.

— Звичайно! — упевнено відповів Жак. — Не турбуйтеся, тьотю Франсуазо, я впораюся зі справою, яку ви мені доручите… Я книги люблю…

— Оцього зовсім непотрібно! — відповіла тітка Франсуаза. — Не любити книги треба, а вміти їх запропонувати покупцеві. А зараз поїж гарячої юшки, адже ти, певно, в дорозі зголоднів, — і спати… Жането, покажеш Жакові його кімнату.

Жак ладен був іти за Жанетою хоч на край світу. Та Віолета раптом ні сіло ні впало притиснула до губів носовичок, щоб приховати сміх, що душив її, одначе й це не допомогло. Хоч як стримувалася, все ж вона пирхнула.

Франсуаза суворо на неї глянула.

— Скажи, матусю, у них там у всіх такі червоні вуха?

Чи варто говорити, що від цих слів Жакові вуха почервоніли ще яскравіше.

— Облиш, Віолето! — спинила її мати.

Але Віолета не вгавала, сміялася так, що сльози в неї виступили на очі.

— Ну, що іще? — запитала невдоволено мати.

— Сабо… — ледве вимовила Віолета, захлинаючись від сміху.

Усі чотири пари очей були спрямовані на нещасні Жакові сабо, в яких він досі почував себе цілком зручно, не підозрюючи, що в Парижі ніхто вже не носить це селянське взуття.

Франсуаза ледве не засміялась, як і її дочки. Та все ж таки втрималася.

— То й що? В селі усі ходять в сабо. Завтра ж він скине їх. А поки що роби, як я сказала.

Кімната, призначена Жакові, була досить велика, щоб у ній вмістилося вузьке дерев'яне ліжко, але занадто мала, щоб можна було поставити ще якісь меблі. Та Жак був щасливий, коли, скинувши важкі сабо і одяг, простягся на своєму незручному ложі. Перші кілька хвилин йому здавалося, що його й досі трясе й колише диліжанс, одначе втома швидко знемогла його, і десь за чверть години він поринув у глибокий сон. Та все ж він встиг пообіцяти самому собі, що ще покаже цим міським красуням. Не вони сміятимуться з нього, а він з них… Дайте тільки час. Останньою сяйнула думка: шкода, що загубив Шарля, друга, який був йому такий потрібний у цьому величезному чужому Парижі.

Розділ сьомий

А ХЛІБ ПОДОРОЖЧАВ!

Людовік XV полишив у спадщину своєму наступникові, Людовіку XVI, Францію, доведену до цілковитого і повного занепаду.

За Людовіка XVI становище країни ще погіршало. Свавілля французьких королів, їхнє руйнівне правління країною, постійне зростання податків і дорога розкіш двору призвели до злиднів міський і сільський люд. На довершення всього на чотирнадцятому році правління Людовіка XVI Францію спіткало страшне лихо — неврожай.

Звістка про нове подорожчання хліба дійшла й до крамниці покійного Жульєна. Її приніс друг сім'ї Пежо — власник друкарні Сільвен Горан.

— Я забіг до вас, повертаючися з булочної. А хліб подорожчав! Тільки-но дізнався я про невеселу новину, то подумав: треба негайно сповістити пані Пежо. Ось щойно замість чотирнадцяти су за чотирифунтову хлібину я заплатив чотирнадцять з половиною! Як вам це подобається: чотирнадцять з половиною! Лише рік минув відтоді, як він коштував дев'ять су! І який був хліб! Хіба його порівняєш з теперішнім? Чого тільки до нього не домішують!

Франсуаза стенула плечима.

— Так, це неприємно, — відповіла вона, як завжди, сухо, хоч і була прихильна до Сільвена — людини заможної і, на її погляд, досить солідної. — Особливо для такої великої сім'ї, як наша. Адже нас п'ятеро…

Жак, стоячи спиною до Франсуази, розбирав книжки. Він не бачив її обличчя, та йому здавалося, що вона дивиться на нього, коли говорить про велику сім'ю. А він недарма їсть її хліб. Бачить бог, як старанно він працює. Ось уже три тижні, не покладаючи рук, не за страх, а за совість, він сортує книги за алфавітом і за змістом, віничком з пір'я змітає порох з високих полиць, прибирає крамницю після відвідувачів, а їх багато. За цей короткий час він встиг завоювати довір'я норовистої Жанети. Реготуха Віолета перестала насміхатися і дражнити його за те, що він все робить, «як заведено десь там, чи то у Провансі, чи то в Шампані, взагалі, в Таверні, але як не прийнято в Парижі». А Бабета, наймовчазніша з усіх трьох, вітала його тепер словами: «Доброго ранку, братику!» Більшого від неї він і не чекав.

— Народу на вулицях сила-силенна! — вів далі Сільвен. — Чи бояться, що на всіх не вистачить хліба, чи пекарню збираються розтрощити. Пан Наве погрожує, що закриє свою булочну, якщо не розійдуться.

— Жак, піди дізнайся, чи тільки пан Наве підвищив ціни, чи й інші пекарі теж.

Жак не чекав, щоб його просили двічі. Він майже не бував удень на паризьких вулицях. Кілька разів він супроводжував Франсуазу, коли вона ходила в інші книгарні, та разів три на його прохання вона брала його з собою, коли робила господарські покупки.

Полуденок йому приносила в крамницю одна із сестер, а повертався він додому близько восьмої години, тоді й обідав. Увечері й рано-вранці, коли місто було ще наполовину оповите туманом, він бачив за будівлями громаддя Бастілії. Чи бачив її Жак насправді, чи тільки вгадував її обриси? Як би там не було, він відчував її за своєю спиною. Минуло вже стільки часу, а він нічого не зробив, щоб виконати доручення отця Поля.

Вибігши зараз із дому, Жак з насолодою вдихав свіже повітря. Як багато квітів! Біля крамничок стоять великі відра з водою, а в них квіти. Нема навіть продавщиць-квітникарок! Якщо перехожому припаде до вподоби букетик, він візьме його сам, а на східці біля відра покладе одне су. Мабуть, недарма кажуть, що парижанин швидше залишиться без обіду, ніж без квітів.

Ось їде водовоз, він розвозить воду, набираючи її із спеціальних фонтанів у центрі і на околицях міста: величезна бочка деренчить на нерівному камінні там, де є бруківка, а де її нема — грузне в глибокій колії. З бочки повільно, крапля за краплею, точиться вода.

Жак швиденько оббіг кілька сусідніх булочних. Скрізь та сама картина. Натовпи людей. Здебільшого жінки. Галасують, лаються, обурюються. Переконавшись, що ціни підвищені скрізь, Жак повернувся до булочної Наве. Перший, кого він тут побачив, був Мішель Гамбрі — той самий чоловік, з яким доля звела Жака біля Бастілії першого ж дня перебування в Парижі. Відтоді Жак зустрічав його не раз.

До Мішеля Гамбрі Жака вабила неусвідомлена, але міцна симпатія. Усім подобався провінціалу цей справжній парижанин: насмішкуватий, але в міру, ніколи не буває брутальний, погляд проникливий. Та якщо Гамбрі вже тебе розпізнав, вираз його обличчя стає інший: на ньому і співчуття, і доброта, і щирість. Але їх треба заслужити. І Жак добре це розуміє.

А Гамбрі тут як тут, подає голос, та ще такий гучний у нього, виявляється, голос:

— Гей, парижани! Ми що ж, будемо дивитися склавши руки, як булочники підвищують ціни на хліб, а на заставах зростають митні збори? Дорожчає хліб, ви зрозумійте! Недарма його називають насущним. Адже це найнеобхідніше для кожного: хліб!

Натовп дружно підтримав Гамбрі:

— Чого дивитися! В крамницю! Дамо там свій лад!

— Не може бути! Невже й справді хліб знову подорожчав? — обурювався чийсь юнацький, ще не зміцнілий голос.

Ну й дивина! Та це ж Шарль!

Хлопці радо обнялися.

— Бач який став! Чим не парижанин? — говорив Шарль, схвально оглядаючи Жака.

Жак почервонів від задоволення, хоч, щиро кажучи, почувався не зовсім вільно в перешитому дядьковому костюмі.

— Я так журився, що не дізнався про твою адресу. І збагнути не міг, як тебе розшукати.

— Ех ти дивак! Зате я не загубив твою адресу. І зараз, гадаєш, куди я йшов? Я несу одне термінове замовлення і вирішив дорогою забігти до твоєї тітоньки. Досі я до вас не вибрався тому, розумієш, що справ в мене було до зарізу. Вдень і вночі сидів над замовленням. Воно було вкрай термінове, і така копітка та дрібна робота — осліпнути можна! А оце зараз я несу замовлення і бачу — юрба; кажуть, подорожчав хліб. Я й зупинився. Дай, думаю, подивлюся. Виявляється, і ти тут. Оце так удача! А хочеш, покажу тобі, яку штуку я зробив? — Шарль поважно витяг з глибокої кишені гарний футляр.

Він підняв кришку, і Жак замружився від сяйва коштовних каменів. Браслет, що лежав на оксамитовій подушечці, сяяв діамантами, сапфірами й рубінами. Таких коштовностей Жакові ніколи ще не доводилося бачити.

— Знайшов де хвалитися! — з докором сказав Жак, показуючи очима на обурених голодних жінок, що погрожували кулаками в напрямку булочної.

— Ти тільки скажи: гарно? — запитав Шарль, похапцем ховаючи футляр до кишені.

— Ну звичайно! Так гарно, що осліпнути можна!

— Ще б пак! — з гордістю підтвердив Шарль. — На гроші, що коштує цей браслет, двадцять паризьких родин можуть в достатку прожити цілий рік. А призначений він для пані Кессон, фаворитки графа Ламуаньйона… Та ти чого очі витріщив, не чув, либонь, хто такий Ламуаньйон?

— Не чув.

— Колишній міністр юстиції. Тепер він у відставці, але, хоч і позбувся колишнього доходного місця, особа й досі впливова.

Шарль уже не видавався таким затурканим і несміливим, як тоді, у диліжансі. Зараз цей бувалий парижанин був не від того, щоб повчати Жака, заступництва в якого шукав ще так недавно.

— Пригадуєш, я тобі казав: поки є королі, будуть і придворні дами, а отже, будуть потрібні й ювеліри. А позаяк королі будуть завжди, то не переведуться і ювеліри…

— Королі будуть завжди? — насмішкувато перепитав Гамбрі, який опинився поруч.

У голосі робітника вчувся явний сумнів. Шарль витріщив очі, та й Жак з подивом поглянув на Гамбрі. Фарбар, либонь, не поділяв думку, що без короля Франція існувати не може.

Саме цієї миті на порозі булочної з'явилась огрядна постать господаря Наве. Він замахав руками на жінок, що обступили його.

— Якщо ви не вгамуєтеся, — гукнув він, — то я піду і нічого вам не скажу!

— Тихіше! Тихіше! — закричали ті, що хвилину тому найголосніше кричали.

Усі сподівалися, що булочник повідомить щось утішне. Але він рішуче сказав, як відрубав:

— А хіба це я? Хіба тільки в моїй крамниці подорожчав хліб? І в інших булочних теж. Усі підвищили ціну. Чим же я гірший за інших!

Юрба захвилювалася ще більше, всі загули, посунули до дверей. Але булочник, незважаючи на свою огрядність, спритно шмигнув у двері. Клацнула засувка і цей звук переконав жінок, що крамниця зачинена. Жак міг лише підтвердити, що Наве не збрехав: хліб подорожчав і в інших булочних.

— Ну мені час, — заквапився Шарль. — А може, мадам Кессон розщедриться і дасть мені добрі чайові. За таку ось штучку, либонь, не шкода!

— Коли ж ми побачимося?.. Стривай, тітонька обіцяла, що в неділю відпустить мене погуляти, подивитися Париж… Зайди ж за мною о дванадцятій годині.

— Гаразд! А ти скажи мені, як твої сестри?

— Сестри?.. Та нічого. — Жак не став розповідати, які далекі від нього сестри і як йому хотілося заприятелювати з ними.

— А гарні вони? Яка краща за всіх?

Тут Жак зовсім зніяковів. «Яка ж краща?» Він сам для себе цього ще не вирішив. «Як відповісти?» І він промимрив:

— Ось прийдеш і побачиш. Не погані й не гарні.

Розділ восьмий

У КРАМНИЦІ ТІТОНЬКИ ФРАНСУАЗИ

Підвищення цін на хліб продовжувало хвилювати парижан. А тут ще деякі торговці оголосили, що хліб віднині коштуватиме п'ятнадцять су. Це викликало загальне обурення. Булочну на вулиці Сен-Жак, де господар виявився особливо крутий, розгромили. Мішель Гамбрі допоміг розподілити винесений звідти хліб поміж жінками, які оточили булочну. Налякана влада поквапилася накласти штраф на власників пекарень, які зарвалися. Але ціна чотирнадцять з половиною су уже не впала, а навпаки, міцно утвердилась у Парижі. Борошна в столицю надходило мало, для всього населення його не вистачало, і біля булочних осіннього ранку стояли довгі черги.

Тим часом у книгарні тітоньки Франсуази, що містилася поряд з будинком, де жили Пежо, усе йшло своїм звичаєм. Сонце ще тільки сходило, а Жак уже стояв біля поличок, старанно змітав з них порох віничком із пір'я. Коли всі в будинку підводилися, Жак брався розбирати книжки, а перегодя починали заходити покупці. І тут Жак уже не присідав.

У суботу Жак встав на світанку і взявся за свою роботу з особливим старанням. Причин було багато: вчора Бабета кинула йому на ходу ласкаве слово — вона похвалила його за «вдалу вигадку». В устах мовчазної Бабети це було надзвичайним заохоченням.

Вдалою вигадкою Жака було те, що він узявся за справу, яку дядько Жульєн лише збирався здійснити. В ті часи в Парижі почали виникати кабінети для читання. Дядько Жюльєн уже підготував невелику кімнату при книгарні, в якій зберігалися до того вірьовки, обгортковий папір, ящики та інша тара, купив кілька легких стільців і столиків. Та дядько Жюльєн помер, не встигши докінчити свою затію. Жак розтлумачив тітці Франсуазі, скільки вигоди дасть такий кабінет для читання. Кожен бажаючий може прийти і з восьмої години ранку до восьмої вечора сидіти за столиком, вибравши собі читання до вподоби. Він може також на свій розсуд платити або за кожне відвідування кабінету чотири су, або зробити передплату на рік. Тоді йому буде дано знижку. Читач знайде в кабінеті все, починаючи від об'ємної «Енциклопедії» кінчаючи летючими листками — газетками розміром з одну невелику сторінку. В таких газетках друкують найважливіші повідомлення, а коштують вони дуже дешево. Цього року таких листків видали не менше сорока, тож вибір у читачів був чималий. Щоправда, клопоту додасться у всіх, і в Жака насамперед, але справа варта заходу. Можна ще запровадити й абонементи для читання вдома. За три ліври ви стаєте абонентом кабінету. Але тут тітка Франсуаза замахала руками. Куди там, добре хоч би з цими нововведеннями впоратися!

Жак удався до свого красномовства, аби переконати тітку Франсуазу. Його несподівано підтримала Жанета, і він переміг з її допомогою. Останнім доказом, який переконав Франсуазу, було його запевнення, що не треба буде наймати службовця. Все робитиме Жак сам. У крамницю принесли двоє крісел і два стільці з тітчиної квартири, поставили додаткові олійну лампу і свічки. Усі три сестри відразу ж погодилися, що читальня вдалася на славу.

Була й інша причина, яка додавала Жакові гарного настрою, з якої він, сам не помічаючи, бурмотів собі під ніс якусь пісеньку. Завтра — неділя, а він домовився з Шарлем піти в Пале-Рояль, про який наслухався стільки дивного! Жак у думках смакував ті приємності, які обіцяв йому завтрашній святковий день. Та слова Жанети, мовлені нудним, повчальним тоном, повернули його до буденної дійсності.

— Коли розставляєш книжки, дивися гарненько, щоб вони стояли в тій послідовності, у якій ідуть букви…

— За алфавітом, хочете ви сказати? Називати Жанету на «ти» чи на «ви», Жак ще остаточно не вирішив, і часто збивався. Він сердився на себе за те, що гордовита Жанета, яка, як і її мати, вбачає у книжках тільки можливі доходи, все ж таки подобається йому більше за інших. «Це тому, що вона така гарна», — намагався він виправдатися перед самим собою. Але ж і Віолета й Бабета були, мабуть, не гірші.

Жак розумів, що Жанеті не подобається, коли її зауваження виявляються непотрібними. Але він хотів будь-що домогтися, щоб вона визнала його перевагу, принаймні у книжковій справі. А вражена Жанета тим часом думала: «Звідки цей селюк знає слово «алфавіт»? Звідки взагалі він розуміється на книжках, як справжній городянин?»

— Цих томів не чіпай! — наказала вона, вказуючи на купку книг, які стояли збоку. — Це іноземні.

— Навіщо ж звалювати їх в одну купу! Я розберу, які латинські, які німецькі.

Дивлячись, як вправно Жак сортує книжки, лише глядячи на корінці, Жанета відчула себе посоромленою. Вона не змогла б так швидко розібратись, якою мовою видрукувана книжка. Після смерті батька до іноземних книжок ніхто й не доторкався.

Упевнившись, що Жакові справді під силу те, що для них, трьох сестер, неможливо, Жанета підвела його до великої книжкової шафи, що стояла у віддаленому кутку, наполовину заставленої книжками.

— Тут лежать особливо цінні, рідкісні книги. Вони коштують великі гроші, якщо знайти любителя. Батькові щастило продати одну-дві з цієї купи, тоді він радів і вважав, що ми можемо дозволити собі які-небудь додаткові витрати. І знаєш, — несподівано додала вона, — мама не буде заперечувати, якщо тобі пощастить знайти покупця. Із перших же грошей вона пообіцяла купити мені помаду, настояну на фіалках, і рукавички.

Жак не зрадів довірливому тону кузини. Вона поділилася з ним своїми розрахунками й міркуваннями, але не як з братом чи другом, а так, ніби він був її прикажчиком.

Та Жак недовго розмірковував про ставлення до нього Жанети. Варто йому було глянути на книжки, як усі думки про гарну дівчину тієї ж миті полишали його. Які скарби зберігала шафа! На верхній полиці лежала лише «Енциклопедія»; на ній записка, мабуть, написана дядьковою рукою: «Не продавати!» Коли отець Поль розказував Жакові про цю дорогоцінну книгу і пригадував напам'ять окремі місця з неї, у нього починали блищати очі, і Жак жадібно ловив кожне слово. І ось зрештою ця «книга всіх книг» лежить перед ним. Оце б і читати її: виписувати все, що забажаєш, запам'ятати те, що говорять у ній великі просвітителі Деламбер[9], Дідро[10] та інші про свободу людини, про її права! Та, певно, ніколи не буває повного щастя. Замість того, щоб самому читати, Жак має привітно зустрічати відвідувачів, подавати їм книжки й газети.

Серед постійних відвідувачів особливо часто приходили у книгарню син нотаріуса пан Лефатіс, хирлявий молодий чоловік з прищавим обличчям, пан Адора, юрист, і пан Горан, власник друкарні.

Про пана Лефатіса Жак так і не встиг скласти думку. Цей молодик був надзвичайно ввічливий зі всіма. Читав він лише газети, ніколи нічим не цікавився, не втручався ні в які розмови. Жак навіть не знав, як звучить його голос. Казали, що його єдина пристрасть — трік-трак, і цій карточній грі він віддає увесь свій вільний час.

Огюст Адора служив секретарем у відомого судді на прізвище Карно. Огюст Адора, освічена людина, дотримувався передових поглядів і пристрасно любив книги. Якщо у нього в кишені заводився зайвий франк, він біг за покупкою до дядечка Жюльєна і так дбайливо поводився з уподобаною книжкою, ніби боявся, що вона порветься від самого лише дотику до неї. Адора був дуже красномовний, і, коли починав говорити, особливо на тему, яка його цікавила, Жак ніби вчував за його словами голос доброго отця Поля.

Юрист сподобався Жакові з першої ж зустрічі, коли юнак побачив, як Адора нервовими, тонкими пальцями гортає сторінки уподобаної книги. Здавалося, нічого не існує для нього, окрім цих сухих шерхітливих аркушів. Навіть тоді, коли до книгарні заходила Жанета, він не підводив голову, не кидав на неї скрадливих поглядів. Жакові це здавалося майже неймовірним. Хто з відвідувачів не прагнув завітати сюди зайвий раз, щоб тільки поглянути на гарну дівчину.

Незабаром Жак зважився звернутися до Огюста Адора. Той відповів, зацікавився начитаністю молодого продавця. І між ними виникла дружба. Огюста послав учитися в Париж батько, винокур з-під Бордо. Після закінчення юридичного факультету постало питання: як влаштуватися? Отож батько купив йому місце у судді. Огюст виявився дуже здібний. За копійки суддя змушував його нидіти до пізньої ночі над переписуванням всіляких паперів, добре, що хлопець мав гарний почерк. З часом упевнившись, що на серйозність Огюста можна покластися, суддя почав доручати йому дрібні справи в суді. І тепер Огюст не без підстав сподівається незабаром залишити свого патрона і зайнятись адвокатурою.

Згодом і Жак почав розповідати Огюсту Адора про своє життя в селі, про отця Поля. Не раз він був готовий поділитися з Адора своєю турботою про те, як розшукати Фірмена. Отець Поль казав йому, що який-небудь судовий, що відвідує книгарню, може виявитися корисним у справі його небожа. Але той самий отець Поль застерігав Жака від зайвого базікання. Тому Жак і вичікував.

Якщо Адора не приділяв уваги дочкам дядечка Жюльєна, то зате третій завсідник книгарні — власник друкарні Сільвен Горан, навпаки, не втрачав нагоди поговорити з ними, зокрема з Жанетою. До книгарні він заходив либонь не тому, що був книголюбом, а завдяки стосункам із сім'єю Пежо. Приваблювало його й те, що тут можна було почути свіжі міські новини.

Пан Горан був удівець. І Жак з ревним невдоволенням помічав, яку увагу виявляє він до старшої дочки Франсуази. На думку Жака, панові Горану краще б звернути свої погляди на її матір. Жанета на неї схожа. Франсуаза ще й зараз нівроку собі, а в молоді роки й поготів.

Власник друкарні був огрядний чоловік років п'ятдесяти, упевнений у собі, через що видавався ще більш статечним. Міркував він розсудливо, говорив голосно, зважуючи кожне слово і знаючи йому ціну.

Увесь Париж був стурбований скликанням Генеральних штатів. Воші мали зібратись у травні, а з лютого уже відбувалися вибори в усіх округах міста. Майбутня подія діставала абсолютно різну оцінку в устах Адора й Горана.

Пан Горан шумно заходив до кабінету для читання, оглядав читачів, повільним порухом руки зсовував окуляри на лоба і, якщо Жак сидів за конторкою, гучно звертався до нього:

— Це добре, молодий господарю, що ти завжди за роботою! Нема того, щоб бігати за панночками десь у Тюїльрі або в Люксембургському саду, — сидиш, утупивши очі в книжку. Хвалю! Не забувай, ми — третій стан. І ти, коли дійдеш належного віку і вийдеш у люди, будеш мати честь до нього належати. Ми незабаром себе покажемо — станемо членами Генеральних штатів і вимагатимемо реформ. А втім, молодий чоловіче, затям: ніяких легковажних вчинків! Гордість, усвідомлення того, що ти зв'язаний з третім станом, що ти за ним, як за кам'яною стіною, — це добре. Проте не варто забувати, хто — господар, хто — тільки службовець. Візьми, наприклад, мене. Робітники не можуть на мене поскаржитись: я для них як батько рідний. Хіба я їх коли ображав? А проте що ми бачимо? Бувало, запримітивши мене здалеку, підмайстри знімають шапки та так і стоять простоволосі, поки я не пройду. А тепер я йду, а вони хоч би поворухнулися, стоять і зуби скалять… І не один я скаржуся, всі так кажуть. Погано, що в наші дні підмайстри й робітники вийшли з покори, забули про шанування старших. Від такої вільності добра не жди. Або візьмемо жінок. Бувало, жінка тільки й думає, як би догодити чоловікові. — Тут Горан багатозначно зиркав у бік Жанети або її сестер. — Нічого, крім дому, чоловіка та дітей, для жінки не існувало. А тепер хіба її втримаєш удома? їй подавай розваги, прогулянки, товариство — ну, достеменно як мужчині. Ні, ні, усі ці вільності до добра не доведуть…

Огюст дотримувався іншої думки.

— Що таке третій стан? — казав він Жакові. — Адже це й мій хазяїн пан Карно, і фабрикант шпалер пан Ревельйон, капіталів якого не злічити, і Горан. Належатиму до третього стану і я, тільки-но зведуся на ноги. До нього належав би і твій дядечко, якби йому пощастило дожити до Генеральних штатів. Але за сучасних порядків більшість населення, як ти її не називай, все одно позбавлена прав брати участь у виборах. Адже для того, щоб голосувати, треба мати двадцять п'ять років, треба платити податок, та ще такий, що з шестисот тисяч парижан ледве набереться сорок тисяч, які мають право голосу. Не забувай до того ж, Жак, що лише самі дворяни мають право обирати своїх депутатів прямим голосуванням. Що ж до третього стану, то тут вибори триступінні. Це означає, що ті, хто одержав право голосу, виділяють виборщиків, а виборщики, в свою чергу, оберуть депутатів. Абат Сійєс, а він великий розумник, у своїй брошурі, яка недавно вийшла в світ, питає: «Що таке третій стан?» — і сам відповідає: «Все! Чим він був досі? Нічим! Чого ж він вимагає? Стати чим-небудь!» Та скажу я тобі щиро, Жак, у своїх висновках я йду далі Сійєса. Я хочу, щоб третій стан був не чим-небудь, а справжньою силою. А для того, щоб захищати його інтереси, треба, аби в Генеральних штатах вистачало представників третього стану. А хто вони будуть, на сторожі чиїх інтересів стоятимуть? Візьми хоча б того ж таки Ревельйона. Він далі власного носа не бачить і, звичайно, турбуватиметься тільки про таких же фабрикантів, як він сам…

Розмовляти про це можна було без кінця-краю. Надто вже хвилюючою була тема майбутнього скликання Генеральних штатів.

Горана ж Огюст питав з ледве помітним кепкуванням у голосі:

— Чи не чули ви, пане Горан, про листок, далебі, не можу вам сказати, в якій друкарні його видрукували, — знаю тільки, що називається він «Роздуми сукнороба, адресовані третьому станові міста Парижа». У ньому висловлено невдоволення, що обирати депутатів третього стану наказано всім шістдесяти паризьким округам спільно. Це невдоволення справедливе. Правильніше було б обирати депутатів у кожній окрузі окремо. Там усі люди знають один одного. А зібрання людей з шістдесяти округ буде схоже на овечу отару. Яких депутатів зможуть вони обрати, коли для них що той, що інший — однаково! Зате кожен стан голосує окремо. Дворяни окремо від духівництва, і обидва вони без нас. Це теж несправедливо. Хіба герцог і ковбасник, хоч вони й голосують порізно, не є громадянами того самого міста Парижа? Між іншим, пане Горан, так думаю, далебі, не я, так сказано в тому листку. А мені просто хотілося знати, чи ви читали його. От я й питаю…

Горан намагався щось відповісти, пояснити, але тільки плутався і марне гарячкував. Де вже там було йому змагатися у красномовстві з адвокатом Адора?

Горан сподівався потрапити як депутат у Генеральні штати, і це його зараз турбувало найбільше за все.

Розділ дев'ятий

ПОКИ БУДУТЬ КОРОЛІ…

Тітонька Франсуаза неохоче відпускала Жака з книгарні й з дому. Вона вважала за краще, аби він був Та відтоді, як племінник виявив себе не тільки старанним і дбайливим продавцем, але ще й тямущим, діловим порадником, вона дала йому більше волі.

Коли Жак трохи призвичаївся до Парижа, він вирішив насамперед зайнятися дорученням бабусі. Він був упевнений, що виконати його буде набагато складніше, ніж виявилося насправді.

Жак гадав, що йому треба буде вирушати у Версаль, де перебувала канцелярія Генеральних штатів. Аж виявилося, що на площі Шатле і в мерії встановлено скриньки, до яких треба вкидати накази. Жак пішов на майдан Шатле.

Замкнута ключем масивна скринька видалася Жакові досить солідною. Але його благоговійне ставлення до цього сховища народних сподівань і надій вмить розвіялося, бо якийсь жартівник, що стояв позаду нього, єхидно сказав: «Кидай свій наказ, тільки обережно, дивись, щоб скринька не луснула… від сміху. Адже що лише не просять люди, які повірили, що можуть вільно висловити свої побажання!»

Жак не дібрав розуму, що відповісти, та жартівник і не чекав відповіді, тільки голосно засміявся і зник.

Про те, щоб вручити наказ королю у власні руки, як хотіла Маргарита Пежо, й гадати нічого було. Та Жакові допоміг Сільвен Горан. Він був знайомий з гаптаркою, яка гаптувала золотом парадні мундири для придворних. Сама вона, певна річ, не була вхожа в палац. Але вона дружила з придворною прасувальницею. Та, у свою чергу, погодилася попросити камеристку королеви передати наказ одному з вельмож, особисто знайомому з королем.

Щоправда, Адора посміявся з наївності Жака. Невже він думає, що король буде піклуватися бабиним наказом?

Та Жак не хотів розчаровувати бабусю і негайно ж написав їй. Він намагався по можливості докладніше розповісти про своє нове життя і сповіщав, що наказ передав у палац.

Про двоюрідних сестер Жак не писав нічого. Зате дружбі з Шарлем він приділив у листі аж півсторінки.

Отцю Полю описував паризьке життя, захоплено вихваляючи книги, які тепер проходять через його руки. І хоч який він зайнятий, та все ж потроху читає не тільки «Енциклопедію», а й твори панів Вольтера[11] і Дідро та багато книжок, перекладених з англійської мови. В них ідеться про те, що всі люди народжуються рівними, та про те, як зневажають права людини ті, хто несправедливо привласнив собі левову частку земних багатств. Особливо цікавлять Жака сторінки, де автори малюють картини розумно побудованого суспільства. Яке дороге для Жака те, що у кожній прочитаній книжці він знаходить підтвердження того, чого навчав його добрий отець Поль. «На жаль, — писав Жак, — справа з Фірменом не просунулася вперед ні на крок, і я досі не знаю, як її розпочати».

Тітка Франсуаза, бажаючи заохотити Жака, щоб він і надалі ставився з таким самим завзяттям до справи, дозволила йому піти на прогулянку з Шарлем у неділю.

Шарль зайшов до Жака, як вони домовлялися, о дванадцятій годині. Він не хотів осоромитися й одягнув святковий костюм. На думку Жака, Шарль мав вигляд справжнього парижанина. Як його зустрінуть кузини?

Першою вийшла в лавку Віолета. Шарль задивився на красуню і розгубив усю свою впевненість. Поява Жанети й Бабети ще більше посилила його ніяковість.

— Хай йому біс! Які ж вони гарні, всі три!.. — пробурмотів він, коли друзі вийшли на вулицю.

Жак цієї теми не підтримав, хоча Шарль весь час до неї повертався…

Жак був у якійсь гарячковій нетерплячці: скоріше б побачити Пале-Рояль, про який він стільки наслухався тоді, як потрапив у Париж. Тому він не звертав уваги на вулиці, якими вони йшли.

А Шарль, неначе вихваляючи свій товар, на кожному кроці пояснював:

— Глянь праворуч, це особняк принцеси де Ламбалль. Ліворуч — особняк Ревельйона. Хоч пан Ревельйон і не аристократ, але грошей у нього кури не клюють. Будь-який аристократ йому дорогою поступиться… Стій! Та ти ж зараз потрапиш під колеса!.. — Шарль смикнув друга за руку.

Жак слухняно відсахнувся вбік і крізь скло встиг помітити лише велике віяло, пір'я на голові дами, плюмаж на оксамитовому капелюсі її кавалера.

— Якщо екіпаж тебе зіб'є, задоволення від того ти не матимеш… Хоча мадам де Грассі одна з наближених дам королеви, — вів далі Шарль, — вона…

Але Жак його не слухав. Забувши про все на світі, він був сповнений радощів відчуття свободи, можливості розгулювати паризькими вулицями поруч з другом. Яке чудове слово «друг»! Нарешті друг існує не тільки у його мріях, не тільки у книжках — ось він тут, крокує з ним нога в ногу.

А Шарль безперестанку пояснював і показував новому парижанинові всі визначні місця.

На Єлісейських Полях, куди вони забрели, їм стрівся дивний чоловік: на голові в нього стримів ковпак, прикрашений пір'ям чаплі, а за спиною була прив'язана бляшанка. На животі, подзенькуючи, теліпалися дві срібні чашечки. Він ішов, вигукуючи: «Кому свіженької?..» Це був відомий у своєму кварталі продавець напою власного виробництва — локричної води. Хлопчаки, няньки, підмайстри, школярі миттю обступили його, добре, що ціна була невисока: лише три деньє за чашечку солодкої водички.

Багато чого з того, що Шарль, справжній парижанин, просто не помічав, привертало Жакову увагу, збуджувало його цікавість.

Напередодні був дощ, і хоч сьогодні сонце світило яскраво, на бруківці блищали сріблясті калюжі. Ось з будинку вийшла дама, одягнена багато, модно. Але Жак одразу ж визначив, що вона не з тих аристократок, які мають свій виїзд. Дамі треба перетнути вулицю, але не хочеться мочити ноги. Вона пошукала когось очима, подала знак. До неї підбіг кремезний хлопчик років чотирнадцяти. Не робітник і не жебрак. Можливо, підмайстер або помічник вантажника. І знову дама, нічого не кажучи, робить знак, юнак міцно впирається ногами, нахиляється мало не до землі, підставляє дамі широку спину. Не розмірковуючи, вона швиденько вмощується на запропоноване їй сидіння, високо задираючи безліч шурхотливих мережаних спідниць. Ще мить — і хлопець з тягарем на спині, чалапаючи по калюжах ногами у важких черевиках, переносить даму на другий бік.

— Та чого ти витріщився? Дивишся не туди, куди треба! — дорікнув Шарль другові.

А Жак тим часом з цікавістю дивився, як дама розраховується з юнаком, старанно вибираючи випещеними пальцями якусь дрібну монету із свого ридикюля.

— Та не лови гав! А то ми ніколи не потрапимо в Пале-Рояль, — досадливо квапив Шарль.

— А це що за жебрак?

Жак втупився очима в молодого кремезного чоловіка в синій робочій блузі і з картузом на голові, який стояв на перехресті. Той почув Жакові слова.

— Я не жебрак і не випрошую милостиню. Я — робітник, але в мене немає роботи, нема інструменту. Я простягаю руку, щоб зібрати грошей і купити кайло й заступа. Тоді разом з усіма я зможу піти копати канави.

— Якщо ми зупинятимемося на кожному кроці, ми ніколи не дійдемо до Пале-Рояля! — знову зауважив Шарль. — А саме там — найцікавіше.

Париж справедливо пишався своїм Пале-Роялем.

Раніше Пале-Рояль, як і численні кафе, був закритий для простих смертних; сюди було заборонено вхід солдатам, лакеям та іншій челяді, а також «робітникам, студентам і собакам».

Та віднедавна ці заборони скасовано: спочатку для солдатів, які стояли гарнізоном у Парижі і не знали, куди їм подітися вільної години, а пізніше й для інших простолюдинів.

Пале-Рояль — це палац з безліччю галерей, які виходять в сад.

У вітринах галерей були виставлені всілякі предмети розкоші: сяяло, переливаючись усіма кольорами райдуги, коштовне каміння, оправлене і без оправ, шліфоване і неграноване, різноманітні прикраси, пір'я, віяла, стрічки, шпори, рукавички, всілякі дрібнички, які доповнюють чоловічий та жіночий туалети, на які тоді звертали велику увагу. Були виставлені у галереях костюми й доміно для маскарадів, ліонські сукна й оксамит по п'ять луїдорів за лікоть, тонка порцеляна, комишеві палички, годинники з компасом і без нього. Намагаючись догодити покупцям, продавці пропонували лілійне мило, помаду, настояну на фіалках, рукавички, напахчені жасмином… До послуг шанувальників були кольорові гравюри й нові книжки. Для тих, хто хотів поласувати, — вафлі, лікери, апельсини, тістечка… Додайте до цього всілякі новинки на зразок запалювальних стекол і запальничок — в'язки сірчаних сірників, засунутих у флакончик, натертий фосфором, — і ви матимете приблизну уяву про всі дива Пале-Рояля.

Тож чи дивно, що в бідного селянського хлопця Жака розбіглися очі.

— Зачекай, це ще не все! — задоволено посміхаючись, і далі захоплювався Шарль. — Дивись, які ресторани, кафе. А бачиш, там, де великі вікна, — галерея, в якій художники виставляють свої картини. А ось цирк, за ним — театр. У ньому співають, грають, смішать народ… Туди ми, звичайно, не підемо. Але морозивом я тебе зараз почастую.

Друзі зайшли до кафе, всілися за столиком. Від збентеження Жак не знав, як триматися в гарній залі, де навколо розташувалися вишукано одягнені дами й кавалери: подекуди, щоправда, траплялися і небагаті костюми третього стану. Їх було менше. Жакову ніяковість довершили гарненькі вазочки, у яких подали різноколірне морозиво.

Покуштувавши його, Жак не міг утриматися від захопленого вигуку:

— Ох, смачне!

Жакові очі ковзнули по великій дзеркальній шибці. Крізь скло видно було алеї парку і строкатий людський натовп. Та погляд Жаків зупинився не на них. Його увагу привернула постать хлопчика років десяти. Брудний, обідраний, він припав до вікна і недовірливо дивився голодними, жадібними очима на страви, що прикрашали столики. Час від часу він ворушив губами і ковтав слину.

Жак завмер, відклав ложечку з морозивом, що танучи стікало на мармуровий столик. Обличчя його витяглося, стало мов неживе.

Шарль не на жарт злякався.

— Чого ти? Що сталося? Невже це тебе від холоду так судомить?

— Н-ні… — ледве вимовив Жак. Щоки його знову порожевіли. — Мені раптом страшно стало: тут таке багатство, така ситість, а зовсім поряд голодні, дорогий хліб, якого ні за що купити…

Жак говорив і бачив перед собою худеньке личко Діді. Хлопчик дивився на брата й настирливо повторював: «Привези мені цукру, більше цукру!» Ні, ні, про цукор казала сестричка Клементіна. Діді просив хліба. Діді! І цей хлопчик теж! І всі голодні!.. Замість пояснення Жак показав рукою на вікно, але маленький голодранець уже зник.

Шарль почав умовляти друга. Не залишати ж морозиво, за яке заплачено гроші. Певна річ, що хліба нема… Але ж ось зберуться Генеральні штати…

— Так, так… — хитав головою Жак.

Морозиво він доїв. Ніякого задоволення воно йому вже не дало, але про Клементіну й Діді він не сказав другові жодного слова.

По дорозі додому Жак більше ні про що не розпитував Шарля — все зробилося йому нецікаво. І Шарль, розуміючи душевний стан товариша, теж мовчав.

Увагу друзів невдовзі привернув натовп, що рухався їм назустріч, але не той, який щойно заповнював доріжки парку і галереї Пале-Рояля. Вигуки й свистки супроводжували групу людей, що йшли бруківкою просто посеред вулиці.

Вони наблизились, і юнаки побачили опудало, яке високо над головами несли два високих на зріст чоловіки. Сіпаючи за мотузки, вони примушували опудало смикати руками й ногами.

Натовп, пританцьовуючи, співав:

Сьогодні ми спалимо Ламуаньйона!

Завтра настане черга для інших!

Од перехожих, які охоче розповідали про те, що відбувається, друзі довідалися, що кілька годин тому натовп напав на будинок начальника нічного караулу. Від нього вимагали відповіді за побори, які він самочинно дере з населення, через що дорожчим стане й без того нестерпно дороге життя. В дозорних солдат кидали каміння, будки вартових на ближній вулиці зруйнували.

Щодо міністра юстиції Ламуаньйона, то хоч він зараз і у відставці, встиг так допекти парижанам несправедливими вироками і темними спекуляціями, що, аби не було унадно його наступникові, вони вирішили спалити опудало Ламуаньйона. А потім… недалекий той час, коли дійде черга і до його особняка.

Жак не помітив, хто й коли дав знак, бачив тільки, що чоловік середнього зросту в робочому костюмі відокремився від натовпу і підніс до опудала жмут запаленого клоччя. Опудало спалахнуло й кумедно засіпалося. Жак стояв неподалік, до нього долітав попіл, дихнуло паленим. Шарль поперхнувся. В повітрі миготіли запалені смолоскипи, погрозливо махали стиснуті в кулаки руки.

— Ходімо! Ходімо! Нам час! — наполягав Шарль, намагаючись силоміць зрушити Жака з місця.

Шарль розгубився зовсім. У його уяві пан Ламуаньйон був не просто всесильною людиною, а й символом влади. Як же тепер буде із замовленнями ювелірам? Пан Ламуаньйон був задоволений браслетом і замовив нові коштовності для пані Кессон. Шарлю здавалося, що під ним хитається земля. Якщо такі люди, як Ламуаньйон, виявляються безсилими, що ж буде далі?

А Жака, навпаки, охопила радість. Так ось воно як! Трудовий люд Парижа не хоче терпіти несправедливості. Хіба можна дозволити, аби пані Кессон прикрашала руки дорогоцінними каменями, які коштують більше, ніж витрачають на рік двадцять родин паризьких робітників?

— Ходімо, ходімо з ними! — вимогливо сказав Жак.

— Ні, що ти! — почав благати Шарль. — Навіщо? Та оно, дивись, і солдати з'явились…

І справді, назустріч натовпу, що ніс запалені смолоскипи в руках, рухався загін солдатів.

Про демонстрацію проти Ламуаньйона довідалися не відразу в інших районах, і коли стомлений, схвильований Жак приплентався додому, у тітоньки Франсуази про неї ще нічого не чули. Жак теж не став розповідати про те, що бачив на власні очі. І з сумом подумав, що в домі дядечка йому ні з ким поділитися своїми враженнями.

Та хоч як він був стурбований, втома таки взяла своє. «Завтра поговорю про все з паном Адора, — подумав Жак, засинаючи, — ні, краще з Гамбрі…»

Довго не міг заснути і Шарль на своєму ліжку. В голові у нього вертілася одна тривожна думка: «Якщо не буде пана Ламуаньйона, то не буде пані Кессон. І не потрібні тоді будуть ювеліри. А що ж тоді?.. Адже, поки будуть королі, будуть і ювеліри… Поки будуть королі…» Виходило щось не так, і, налякавшись власних думок, Шарль заспокоївся на тому, що не йому вирішувати таке складне питання.

Розділ десятий

ПЕРШИЙ КРОК

Нарешті Жакові таки пощастило зробити перший крок по шляху, який, як йому здавалося, вів до розгадки таємниці Фірмена.

Пошуки він вирішив почати з будинку на вулиці Томб-Іссуар, де за тридцять п'ять років перед тим жив Фірмен Одрі.

Була сьома година ранку. І дорогою Жакові зустрічалися робітники, що йшли в майстерні і на будови. Вони простували поодинці або групками по три-чотири чоловіки. За спиною або під пахвою вони несли свій немудрий інструмент. Їхні грубі черевики лунко цокали по бруку.

Назустріч їм виходили з будинків жінки з бляшаними глечиками в руках. Тим, хто бажав, вони націджували у череп'яні невеликі кухлики гарячої кави з молоком на два су.

Траплялися Жакові й продавці овочів — хто пішки, а хто й на своїй шкапині. Вони їдуть з ринку, і порожні кошики з лози теліпаються з обох боків і б'ють коняку по ребрах. Та вона не зважає на це і повільно собі ступає, не чекаючи, щоб її підганяли.

А ось і розклеювачі об'яв. На грудях у них висять бляшані номерки, які засвідчують, що вони зареєстровані у префектурі. У руках відерце з клеєм і велика щітка. Вони зривають старі афіші й наліплюють на стіни будинків різні постанови судової палати, оголошення про торги і продаж майна за несплату боргів або у зв'язку із смертю його власника. Але є й веселіші повідомлення:. про всілякі вистави й видовища у театрах і на відкритих майданчиках.

Та що ближче Жак до мети, то рідше траплялися йому перехожі, а вже фіакри й вершники сюди й зовсім не зазирали.

Ось і вулиця Томб-Іссуар. Перехожих мало. Крамниць і майстерень нема, отож вулиця здається вимерлою. Що за чортівня! Будинок номер десять стоїть на місці, далі йде номер одинадцять, за ним тринадцять. А де ж подівся будинок під номером дванадцять? На двадцять другому номері вулиця закінчується — вона виходить на пустир. На місці будинку номер дванадцять подвір'я, поросле травою та будяками. На пустирі мирно пасеться коза, недалечко — друга. Здається, ніби це не Париж, а глухе, занедбане село. Жакові пригадалося рідне Таверні.

Він знову пішов уздовж вулиці аж у самий кінець і переконався, що навпроти будинку номер двадцять стоїть номер перший. Тільки два роки тому в Парижі запроваджено реформу: перенумерували всі будинки — до того їх знали за прізвищами власників; номери парні й непарні ішли підряд. Новим було й те, що раніше назви вулиць прибивали на будинках на окремих табличках, а тепер їх вирізували на стінах двох крайніх будинків.

Поміркувавши, Жак наважився зайти до будинку номер десять, постукав у двері до воротарки і ввічливо запитав:

— Чи не скажете ви мені, пані, де номер дванадцятий на вашій вулиці?

— Та він давно згорів.

— А куди поділися його мешканці?

— Звідки мені знати, молодий чоловіче! Тоді я тут і не жила. Будинок згорів років десять тому… Навряд чи хто з мешканців залишився на нашій вулиці. Розбрелися хто куди… А втім, запитайте в будинку номер тринадцять.

У будинку під цим номером Жак вирішив прямо запитати про Фірмена Одрі. Такого імені ні воротарка, ні жінка, що вийшла з під'їзду, ніколи не чули.

Та Жак все ж таки не хотів відступати. Він вийшов з темного під'їзду, і його засліпили сонячні промені, що вигравали на пустирі. Йому невтримно схотілося побігати босоніж по високій траві, як, бувало, він бігав у себе в селі.

Посеред пустиря був смітник, його давно че чистили, і він здіймався горою над зеленою соковитою травою. Жак ще звіддаля побачив зігнуту чоловічу постать. Чоловік стояв спиною до нього. То був ганчірник. У руках він тримав довгу палицю з гачком на кінці. Він спритно виловлював з купи виварені білі кістки, ганчір'я, шматочки бляхи, драні черевики. Поява Жака налякала чорного кота з худими, запалими боками. Він здригнувся, вигнув спину і дременув геть. А ганчірник був так захоплений своєю справою, що й не помітив, як ззаду до нього підійшов Жак.

— Пробачте, добродію, можу я вас потурбувати?

Чоловік, який, видно, не звик до такого ввічливого поводження, здивовано обернувся. Він мав зів'яле, все в зморшках обличчя, сльозаві очі.

— Ви давно тут працюєте, добродію? — так само ввічливо продовжував Жак.

Чоловік явно занепокоївся.

— Давно, дуже давно, коли ти ще на світ не родився, — прошамкотів він беззубим ротом. — І давно уже ми поділили землю з Одетою Деле. Вона прийшла пізніше, ніж я, і їй залишилася ділянка на початку вулиці. Хоч вона й гірша, але ж я прийшов перший. А тут я сам і нікому нічим не поступлюся!.. — Старий грізно насупив сиві брови.

— Та я не про це, — заквапився Жак запевнити ганчірника.

Але старий не дав йому договорити:

— Я бачу, що одягнутий ти по-панському, а хтозна, що в тебе на думці. На вигляд ти простий, а може, з молодих та ранніх. Ти гадаєш, наша робота легка й кожному під силу?

Жак вирішив заспокоїти старого і розповісти усе щиро.

— Та що ви, добродію, я зовсім не того прийшов, щоб вас позбавити шматка хліба. Я розшукую родича, який колись жив на цій вулиці. І якщо ви й справді давно тут працюєте, то, може, знали мешканців з дванадцятого будинку…

— А чого ти мене питаєш, а не когось іншого? — і досі підозріло запитав гінчірник. Але в його голосі уже не було настороженості.

— Але ж будинок згорів, і нікого з мешканців не залишилося…

— Це справді так! — мовив, заспокоюючись, старий. — Сідай, поговоримо! — І він присів на траву поруч із смердючим звалищем, не звертаючи уваги на великих зелених мух, що злітали з купи бруду.

«Що буде, те й буде!» — подумав Жак і, хоча й шкода йому було добротний дядечків костюм, сів на траву поряд зі старим.

— То як же звати твого родича, молодий чоловіче?

— Фірмен Одрі.

Почувши це ім'я, старий знову насторожився.

— А давно ти його не бачив? — ухильно запитав він.

«Треба говорити щиро! — знову вирішив Жак. — Інакше я нічого не доб'юся».

— Я знаю, що його заарештували й вивезли. Куди — невідомо ні мені, ні іншим родичам. От я й хочу дізнатися, хто навідувався до нього перед тим, як він зник, хто з колишніх сусідів може розповісти про нього і його друзів. Сам я з села і тому не знаю, як до цього підступитися.

Старий запитально подивився на. Жака сльозавими, водянисто-блакитними очима, ніби хотів переконатися, чи правду він каже.

— Добра людина був Фірмен Одрі, — повільно промовив він, — усіх у кварталі лікував задарма, та ще і грошей, бувало, на ліки дасть… Я раніше з покійною дружиною разом працював, ще коли Одета Деле і носа сюди не потикала. То він, траплялось, і дружину мою лікував…

Довго й плутано говорив старий, згадуючи своє минуле життя і не обминаючи нагоди похвалити Фірмена та послати прокляття на голову Одети Деле.

Терпляче слухаючи розповідь старого, Жак час від часу вставляв слово, щоб повернути розмову до теми, яка його цікавила.

— Може, ви знали когось із друзів Фірмена? Може, найближчого його друга?

— Того, хто його зрадив? — пожвавішав старий. — Як же його не знати! Адже я не тільки за оцією ямою наглядав, я і двори підчищав. І завжди вони були разом, нерозлучні…

— А як його звали?

— Дружка себто? Здається, Робером.

— А прізвище як?

— Цього не пригадую, та, здається, і не знав… Був значно гірший від нашого Фірмена, сам товстий, а з обличчя непоказний. Але як сталася біда з Фірменом, кажуть, сватався до його нареченої. І раптом, хтозна-яким побитом, опинилась у нього карета… Він до Фірменової нареченої у тій кареті приїхав руку просити.

— А вона? — із завмиранням серця запитав Жак.

— Вона його й на очі не пустила — вигнала! От яка дівчина була!

— А її як звали? Може, згадаєте? — запитав Жак без будь-якої надії почути відповідь.

— Хоч ніколи її й не бачив, а ім'я пам'ятаю, аякже. Звали її Ежені.

— Ежені! — повторив Жак. — Ну, а прізвище? Було ж у неї прізвище? І що з нею сталося? Де вона?

— Прізвище, здається, Лефлер або, можливо, Лекер, от уже не пригадую, адже давненько це було… А що красуня вона писана була, це всі говорили… Поки будинок не згорів, мешканці довго про це говорили, хоч Одрі не перший і не останній потрапив у тюрму за те, що за бідних душею вболівав. А потім будинок згорів, мешканці роз'їхалися хто куди… А Ежені сюди не ходила. Фірмен сам її навідував. Що сталося з нею, не знаю, не чув, та, певно, й ніхто у нашому кварталі не знає.

— Ну, а Робер? Де він дівся? Що з ним?

— З таким хіба щось станеться! Живе, либонь, як раніше, в достатку, в багатстві. Не одну, мабуть, людину зі світу звів і за кожну згублену душу грошики одержував…

Більше Жакові ні про що не пощастило дізнатися. Прощаючись із старим, він витяг з кишені два су, які Француаза неохоче відлічувала йому раз на тиждень на «кишенькові» витрати.

— Спасибі за те, що ви мені розповіли! А за те, що час згаяли на мене, візьміть оцей дріб'язок.

Старий похитав головою.

— Я бачу, ти добрий хлопець, та це й зрозуміло, коли ти родич панові Фірмену. Але грошей твоїх мені не треба. Ти молодий, вони тобі знадобляться, а мені вистачає й цього… — Старий підняв із землі палицю з гачком і показав нею на смітник.

У його тоні була така рішучість, що Жак не насмілився наполягати. «Усе ж таки перший крок зроблено, — подумав він. — Хоч ім'я її тепер знаю: Ежені. Але як дізнатися, Лекер вона чи Лефлер? «

Розділ одинадцятий

СЕСТРИ ПЕЖО

Час минав. Спливла осінь 1788 року, за нею — зима. Багато подій сталося в будинку й крамниці тітоньки Франсуази, ще більше — поза ними.

Настав квітень. Радісний, ласкавий місяць, коли весна нестримно вривається у вікна й людські серця. Від рідних із села Жак одержав лише два листи. В них, повідомляли рідні, нічого не змінилося. Податки такі самі, проте хліба менше, а панських примх більше. Може, Генеральні штати ще не зібралися, єдина надія — коли вони зберуться, розглянуть бабусині прохання… Кажуть, село Птіт-Рівьєр клопоталося, аби зняли податки — їм податки й зняли. А в Таверні усе по-старому. Мішелю перепадає — він не тільки виконує за Жака всю роботу в хаті і в саду. Сеньйор вигадав новий клопіт для селян. Йому, бачте, заважає спати кумкання жаб. Отож Мішель разом з іншими сільськими хлопчаками має вставати на світанку, йти у панську садибу і бити палицею по зарослих травою ставках і ровах, щоб жаби не сміли турбувати сеньйора. То коли ж йому допомагати по господарству, та ще знаходити час для навчання у кюре!..

У кожному листі Жакові батьки згадували про те, як добре ставиться до них і Мішеля отець Поль. І Жак дедалі з ногою силою відчував, що час спливає, а він ще нічим не допоміг своєму наставникові. З тривогою думав він, що, мабуть, даремно покладався на самого себе. Сам шукає, сам хоче добитися правди. А чи не простіше пошукати когось, хто допоміг би? Адже отець Поль сказав, що заплатить юристові чи судовому, коли б той допоміг відшукати сліди Фірмена. А хто ж найбільше годиться для цього, як не Адора? І гроші, обіцяні отцем Полем, йому стануть у пригоді — Адора вони дуже потрібні.

І, вибравши слушну хвилину, Жак розповів Адора все, що сам знав про Фірмена.

Адора слухав дуже уважно, не перебиваючи Жака, не ставлячи йому запитань. Та тільки-но Жак заговорив про гроші, Адора скочив з стільця, підбіг до Жака, дужою рукою скуйовдив його волосся і сердито мовив:

— Я вважав тебе розумнішим. Як ти міг припустити, що я, Огюст Адора, можу взяти за допомогу тобі чи отцю Полю гроші! Та чи при своєму ти розумі!..

Побачивши, що Жак зовсім спантеличений, Адора відразу ж пом'якшав і сказав йому привітно й жартівливо:

— Дурнику! Я зроблю усе, що зможу. Але можу я дуже мало. Розпитаю декого із старих, чи не згадають, бува, вони, що то за брошури і хто їхній автор. Скажу тобі щиро: відшукати сліди людини, яка потрапила до Бастілії, та ще багато років тому, дуже й дуже важко.

Хоча ця розмова й не давала Жакові якихось особливих надій, вона викликала ще більшу симпатію до Огюста. Та й адвокат, знаючи тепер, який клопіт гнітить серце цього безтурботного на перший погляд юнака, почав до нього ставитися, як до молодшого брата.

У дядьковій сім'ї повага до Жака зросла. Тепер не було жодної справи, яку тітка Франсуаза вирішувала б без його поради. Ще не так давно вона пильнувала за кожним Жаковим кроком, перевіряла покупки, хоч іноді відчувала, що Жак краще за неї розуміється на книжках. Та потроху вона переконалася в його торгових здібностях і вмінні. До того ж їй подобалося, що він увічливий і чемний і вдома і з відвідувачами. «Наш Жак — хлопець хоч куди. Не скажеш, що недавно ще він носив сабо!» — не без гордості казала вона сусідкам.

У голові цієї ділової, розсудливої жінки зародився навіть план, з яким вона не поспішала поки що будь з ким ділитися. А що, коли одружити Жака на одній з дочок? Це було б непогано. Тоді, в усякому разі, власниці крамниці не доведеться брати у компаньйони чужу людину. Але з цим поспішати нема чого. Може, трапиться і кращий жених.

Побачивши прихильність матері до Жака, і сестри почали ставитися до нього інакше. Вони цінували те, що завдяки Жакові у сім'ї стало більше грошей: після кожної вдалої покупки або продажу якоїсь книжки дівчатам перепадало на всілякі дрібнички.

Лише Бабета любила читати й цікавилася Жаковими покупками заради самих книг, а не тільки тому, що більшало кишенькових грошей.

Якось при ньому Жанета посварилася з Віолетою. І Віолета, розгнівавшись, вигукнула:

— Даремно ти лютуєш!.. Од злості у тебе червоніє ніс, а це зовсім не личить тобі, мадам Горан!

Жак простодушно здивувався:

— Чого це ти називаєш її мадам Горан?

— А тому, що на літо Жанета буде уже не мадемуазель Пежо, а мадам Горан! Який ти дурненький, братику! Нічого ти не помічаєш!

— Але ж він набагато старший од Жанети, йому б якраз одружитися на тітоньці Франсуазі! — вихопилося у Жака.

— Ну то й що з того, що старший? — байдуже мовила Віолета і тоном своєї матері додала: — Горан непогана партія. Він — удовець, діти дорослі, друкарня дає чималий прибуток…

Сторопілий Жак перевів погляд на Жанету. Вона почервоніла, і він зрозумів, що це правда. Ще деякий час ніяк не міг примиритися з тим, що Жанета буде дружиною Горана. Жак намагався втішитися тим, що ніколи не казав їй, що вона йому подобається, та й вона ніколи йому нічого не обіцяла, не подавала ніякої надії. І все ж таки він не міг заглушити в собі образи й досади.

Майбутнє весілля сестри дуже цікавило Віолету, і якось, розмовляючи з Жаком, вона довго перелічувала, які вигоди Жанета і вся їхня родина матимуть од цього заміжжя.

— Ну що ж, — глибокодумно закінчила вона, — хто боїться злетіти високо, той так і залишиться на землі.

— Що ти хочеш цим сказати?

— А ось що: Жанета з її красою могла б стати дружиною якогось вельможі, та все ж задовольнилася Гораном. Бабета, та, звичайно, вийде за крамаря, вище вона не підніметься… А я…

— Що ти?

— Я поспішати не буду, зате вже виберу напевно. Як тобі здається, гарно звучить «графиня Мірабо», наприклад?

— Та ти збожеволіла! Дивися, куди замахнулась! Адже Мірабо — граф, депутат Генеральних штатів.

— Та мені й не потрібен твій Мірабо! Він старий для мене, до того ж, я чула, потвора незвичайна… Але будь-хто з тих, про кого говорить увесь Париж, був би мені цілком до пари. На інше я не згодна…

Коли Шарль довідався про заручини Жанети, він вигукнув: «Сподіваюся, Віолету ще не просватали!» — і цим виказав свої почуття до неї, про які Жак лише здогадувався. І тепер Жак гірко подумав: «Бідний Шарль! Він же не має найменшої надії сподобатися Віолеті!»

Відтоді, як Жакові надали самостійність для ведених дядькових справ, у ньому прокинулася кипуча енергія. Він годинами вештався на Новому мосту, де влаштувалися букіністи, сновигав поміж маленькими книжковими лотками, переглядаючи пожовклі сторінки, неспішно роздивлявся гравюри. Першого разу він купив кілька старих книжок на свій страх і ризик, і несподівано відразу знайшов покупця, який дав йому добру ціну. І незабаром до нього почали звертатися з проханням дістати ту чи іншу потрібну книжку. Серед усього книжкового багатства Жак почувався як риба у воді. З кожною вдалою покупкою підвищувалася повага до нього тітки Франсуази, а відтак і трьох її дочок.

З ними у Жака поступово склалися рівні стосунки, хоча до кожної з них він ставився по-різному. Тепер його уже не обдурювала гарна зовнішність Жанети. Вона приховувала пустоту й байдужість. Жанету цікавили тільки наряди, прогулянки з Франсуазою до саду Тюїльрі, куди матусі водили гуляти своїх дочок, щоб нагледіти там вигідного жениха. До всього іншого їй було байдуже.

Якщо вона й виявляла коли-не-коли інтерес до Жа-кових придбань, то лише тому, що вірила в його комерційні здібності. Відразу ж вона починала міркувати, чи перепаде їй якась дрібниця на хусточки, духи або мережива. Мати ніколи не відмовляла їй, якщо Жакова покупка приносила прибуток.

Якось Жак купив у знайомого букініста товсту книжку про царювання Людовіка VI. Задоволений, із здобиччю під пахвою, він повертався у крамницю. Тут його зустріла Жанета, як завжди, гарна, охайно одягнена, в туго накрохмаленій пишній сукні.

— Ого, яка товстелезна книжка! Мабуть, дорога? — з деякою повагою промовила вона.

— Поглянь! Бачиш, що тут надруковано? — І Жак, радіючи, провів пальцем по напису: МДСХХУIII. — Бачиш, який рік?

— Бачу, бачу! — поспіхом відповіла Жанета.

Жак одразу зрозумів, що вона не може прочитати римські цифри, але нізащо в цьому не зізнається. Він не міг відмовитися від задоволення трішки її подражнити.

— Ну, то який же рік? — повторив він своє запитання.

— Хіба не однаково! — досадливо відповіла Жанета.

— Ех, ти! А це ж так просто. По латині М — тисяча, Д — п'ятсот, С — сотня, X — десять…

— Знаю, знаю. Просто я все уже забула, адже з того часу, як ти приїхав, мені нечасто доводиться мати справу з книжками. — І, щоб приховати ніяковість, вона поквапилася покликати Бабету, яка за дорученням матері, сидячи за конторкою, великим дитячим почерком переписувала якийсь рахунок. — Подивися, братик зробив гарну покупку. Цю книжку не піднімеш, така вона важка!

На відміну від своїх сестер, Бабета була небалакуча. Та буває, що люди довго розмовляють, докладно пояснюють один одному свої думки й почуття, одначе в пам'яті від розмови не лишається і сліду. А буває, що люди мовчать, але мовчання те вагоміше за розмову, і про нього потім довго згадують. Так останнім часом згадував Жак про свої зустрічі з Бабетою. Йому мало коли доводилося чути її голос.

Цього разу Жакові поталанило. Бабета зацікавилася новою покупкою. І Жанета вважала за краще вийти, аби не підтримувати розмову про книжку, яка її не цікавила. Ледве зсунувши книжку з місця, Бабета прочитала вголос:

— «Царствування Людовіка Шостого», — і додала: — Його прозвали Товстим. І майже усі королі мали, окрім власного імені, ще яке-небудь… Людовіка Дванадцятого прозвали Батьком народу, Людовіка Тринадцятого. Справедливим. Але чи було так насправді? Чи правда, що Людовік Дванадцятий був батьком для народу?

— Не думаю, — щиро признався Жак, щасливий, що Бабета розмовляє з ним так по-дружньому.

— А ти хотів би мати якесь прізвисько? — зненацька запитала вона й пильно подивилася на Жака. — Адже будь-яка, навіть найзвичайніша людина може сподіватися, що колись до її імені додадуть і прізвисько… Мені сподіватися нічого, — раптом засміялася вона. — Жінок ніколи ніяк не називають, хіба що додають: «Прекрасна»…

— Ні, чому ж… За Катериною Медічі залишилось у віках прізвисько Кривава… Сподіваюся, ти не хотіла б такого?

— Ну, такої слави нікому не побажаєш… А все ж, якби мав волю вибирати прізвиська, то яке б вибрав?

— Якщо ти говориш не жартома, а серйозно, — відповів Жак, замислившись на якусь мить, — то я скажу тобі правду. Звичайно, прізвисько Справедливий — добре, коли воно дане за заслуги. Але я хотів би заслужити прізвисько Відважний. — Жакові пригадався отець Поль, його слова про завзяття і відвагу. І він додав — Саме заслужити!

— Жак Відважний! — повторила Бабета. І обличчя її набрало дуже серйозного виразу.

Ця коротка розмова відразу зблизила Жака з Бабетою.

Якось надвечір, коли читальня майже спорожніла, Жак, стоячи за своєю конторкою, захопився читанням і не помітив, як до нього підійшла Бабета.

— Що ти читаєш, братику?

— Навряд чи тобі ця книжка сподобається.

— Дай все ж таки я подивлюся. — І, перехилившись через його плече, Бабета прочитала вголос: — Марат. «Кайдани рабства». А тобі подобається?

— Мені — дуже.

— Ну, скажи мені, про що вона.

— Та бачиш… автор розповідає… — Жак підшукував зрозумілі слова. — Він стверджує, що боротьба проти тиранії — природне право і навіть священний обов'язок народів…

— Стривай, хто її написав? Тут видрукувано: «Марат». Я такого прізвища не чула.

Жак зніяковів. Сам він майже нічого не чув про автора. Що ж розповісти про нього Бабеті?

— Марат — лікар. Тільки він зараз не лікує хворих, а пише книги й статті, виступає де може, проповідуючи рівність людей.

— Я гадаю, що зрозуміла б його книгу, якби прочитала власними очима те, що написано. Ти даремно, братику, думаєш, що мене цікавить лише рукоділля. Хочеш, я розкажу тобі, що зі мною сталося у неділю?

— Розкажи.

— Я пішла у церкву на месу, взяла з собою, як завжди, молитовник, а це був зовсім і не молитовник…

Бабета пожвавішала. Від її стриманості не лишилося й сліду, сині очі блищали.

— Розумієш, то був зовсім не молитовник! — повторила вона.

— Тобто як? Не розумію.

— То була світська книжка — «Пригоди Телемака» Фенелона[12]. Я читала її вдома, та так захопилася, що взяла з собою до церкви, а молитовника залишила на столі.

Обоє дружно засміялися.

— Уявляю, як ти злякалася.

— Ще б пак! Я швиденько згорнула книжку, прикрила її, як могла, шаллю, а сама вже, певна річ, думала не про молитву і не про те, що проповідував кюре. У мене була тільки одна думка: щоб ні він, ні Жакета, з якою я була в церкві, нічого не помітили. Як ти вважаєш, велика я грішниця?

І вона знову засміялася. Жак радісно дивився на неї. До чого ж не схожа вона на сестер: балакучу Віолету й пихату Жанету!

Тим часом Бабета легко підвелася зі стільця і попрямувала до дверей. А Жакові так не хотілося, щоб вона пішла!

— Бабето, куди ти? Я хочу сказати тобі щось важливе…

Бабета зупинилася, підвела на нього очі.

— Про що це ти?

— Ти розказала мені свою маленьку таємницю. І я теж хочу довірити тобі свою, і навіть не маленьку.

І, скоряючися несвідомому поривові, Жак розповів їй усе, що сам знав про Фірмена Одрі. Бабета слухала, затамувавши подих.

— Що я можу зробити? Як допомогти тобі у твоїх пошуках?

— Боюся, що ти мені нічим не можеш допомогти. Ось я дізнався, що Фірменову наречену звали Ежені Леклер чи Лефлер, що вона була швачкою і після його арешту збожеволіла.

— Зажди, зажди!.. — Бабета наморщила лоба, силкуючись щось пригадати.

— Невже ти допоможеш мені її знайти?

— Не знаю… Можливо, все це дурниці, звичайний збіг. Не хочу тобі подавати надії завчасно.

— Кажи, кажи, не тягни!

— Розумієш, тут, на вулиці Муфтар, живе швачка, себто вона не швачка… — хвилюючись і збиваючись, говорила Бабета. — Тепер вона вишиває хусточки й косинки, але колись шила й білизну… Вона божевільна, прізвища її я не знаю. Але ім'я Ежені. У кварталі її називають Співуча Сорока. Можливо, що це вона й є. Я, певна річ, не знаю. Та Віолета оце недавно щось їй замовляла…

— Віолета? Треба зараз же з нею поговорити.

— Не поспішай, братику! Навіть і не думай говорити з нею без мене. Ти ж знаєш, яка вона насмішниця. Я поговорю з нею сама.

Залишившись на самоті, Жак відчув розкаяння. Адже, розказавши Бабеті про Фірмена, він мимоволі погрішив проти отця Поля. Та відразу ж і заспокоївся. «Бабета обов'язково збереже таємницю. Їй можна довіритися в усьому! До того ж вона обіцяла мені допомогти!»

За кілька днів Бабеті пощастило влаштувати так, щоб вони залишилися утрьох.

— Послухай, Віолето! — звернулася Бабета до сестри. — Як звати ту жінку, яка виплела тобі з мережив косинку? Пам'ятаєш, та косинка ще нам усім так сподобалася!

— Співуча Сорока! А навіщо тобі?

— А як її справжнє ім'я? Адже ж має бути у неї ім'я!

— Якщо вона божевільна, то чи не однаково, як її звати!

— Послухай, Віолето, ти можеш бути серйозною хоча б хвилину? Розкажи до пуття усе, що ти про неї знаєш.

— А навіщо це тобі?

— Це потрібно не мені, а Жакові.

— Жакові? Чи не книжку якусь він хоче у неї купити? Але у неї розуму не більше, ніж у її сороки… Жак, що ти хочеш про неї дізнатися?

— Насамперед її ім'я.

— А для чого?

Я знаю сам: її звати Ежені. А прізвище Лекер. І зовсім не Лекер!

— Тоді Лефлер.

— А може, ні Лекер, ні Лефлер, а Лемер!

— Припини дуріти, Віолето! — гримнув на неї Жак.

Дівчата ще ніколи не бачили його таким сердитим.

Та Жак одразу ж зрозумів, що суворістю може зіпсувати всю справу, і сказав уже іншим тоном:

— Ти добре знаєш, Віолето, що коли ти мені скажеш, як звати ту швачку, то я в боргу не залишуся. Мені пощастило купити цими днями дуже цінні книги і…

Жакові не треба було говорити далі: практична Віолета, так само, як і її старша сестра, напевно знала, що вигідно придбані книги обіцяють їм всілякі приємності.

— Ежені Лефлер живе не дуже далеко, — здалася Віолета. — Пройдися на вулицю Муфтар. Усі її там знають. Зараз вона вже стара, зовсім не виходить з дому, а колись, кажуть, була красунею. До того ж, вона чудова майстриня. І дарма що божевільна, робить з шовку такі квіти, що в неї їх охоче замовляють поважні дами.

— А до чого тут Співуча Сорока?

— У неї живе навчена сорока. У сорок взагалі вік короткий. То, кажуть, якась добра душа підмінює їй птаха щоразу, коли старий вмирає. Я, звичайно, не знаю, чи правда це…

— Де ж вона живе?

— Хто? Сорока? — глузливо спитала Віолета.

— Та ні, Ежені Лефлер, звичайно!

— Вона живе в будинку дев'ять по вулиці Муфтар…

Розділ дванадцятий

ДРУЖИТИ ТО ДРУЖИТИ!

Добре, коли у тебе є друг! Почує Жак від Адора останні політичні новини, зробить вдалу покупку, відразу квапиться поділитися усим цим з другом. А про листи з села й говорити нічого! Хто, як не Шарль, має перший вислухати, що відбувається у Жака вдома! Новини із села приходили невеселі. Вислухавши Жака, Шарль говорив: — Та й у мене, казати правду, теж нічого втішного нема. Приїздив наш сусіда з села, розповідав, до літа хліба ніяк не вистачить. Ми до того ж живемо так далеко, що, коли веземо до млина наше зерно й оливки, витрачаємо півдня на поїздку туди та стільки ж назад. Дорога пролягає через річку, там чорториї, а мостів нема. І все ж таки доводиться возити хліб саме туди. Бо ж не самі ми собі мельників обираємо. Як накаже сеньйор! Вдома що в тебе, що в мене, — нікуди від сеньйора не втечеш. Танцюй під його дудку, і край! Ніби ланцюгом до нього приковані. Не те що в Парижі. Візьми хоч би пана Бажона. Бачить, що я стараюся, і дає мені роботу кращу, хоч і важчу. Про тебе вже й говорити нема чого — адже ти сам собі господар…

А Жак згадував перший день свого перебування в домі тітки Пежо, і у вухах дзвенів скрипучий голос Франсуази: «Не любити книжки треба, а вміти запропонувати їх покупцеві!» Згадувались і глузи сестер, косі погляди тітоньки! Добре, що хоч зараз вона повірила в Жакову чесність і добросовісність та перестала перевіряти кожне виручене й витрачене ним су… Але хіба Жак не цілком залежить од неї? І Жак гаряче казав:

— Усякий хазяїн поганий, що в Парижі, що в селі — усі однакові!

Тепер Жак і Шарль помінялися ролями. Раніше Жак прислухався до кожного слова «старого парижанина» Шарля і навіть слухався його практичних порад.

Але поступово Жак став незаперечним авторитетом для Шарля. Шарль захоплювався начитаністю Жака, його знанням книг. Тепер не він Жакові, а Жак йому сповіщав про все, що відбувається в місті. Шарль дізнавався від свого ювеліра головним чином про столичні плітки. Жак з кабінета й крамниці приносив політичні новини, які зараз усі з такою жадобою ловили.

Шарль дуже цінував, що Жак ніколи не виказує своєї зверхності й охоче ділиться з ним своїми знаннями. Він, як Жак у дитинстві, жадібно дивився на книжкові шафи в крамниці. Але часу для читання у бідолахи майже не залишалося після стомлюючої для очей роботи ювеліра. І він уважав за краще, щоб Жак переповідав йому прочитане.

Несвідомо Шарль почав навіть наслідувати Жака. Шарль придивлявся до того, як розмовляє Жак з тіткою Франсуазою. Шанобливо? Так, але без тіні догідливості або лестощів. Дивишся, і Шарль засвоїв такий тон у стосунках з паном Бажоном. Можливо, хазяїн навіть не помічає того, але Шарль сповнений гідності, коли розмовляє з ним. А раніше цього не було.

Під час однієї з розмов, яка набула особливо відвертого характеру, Жак розповів другові історію Фірмена. Вона вразила Шарля.

— Так ось які люди мучаться в Бастілії! А я, віслюк, вірив, що туди потрапляють тільки шахраї, фальшивовомонетники та злісні банкроти! — сказав він зажурено.

І коли Шарль зі всією запальністю, на яку був здатний, почав вимагати, аби далі всі пошуки Фірмена вони вели разом, Жак відчув, що Шарль вражений до глибини душі.

Жак тепер часто забігав до майстерні пана Бажона. На перших порах Шарлів хазяїн дивився скоса на стрункого юнака, але згодом змінив своє ставлення до нього. Вже те, що Жак був родичем поважної сім'ї Пежо, добре його рекомендувало. До того ж юнак поводився так скромно й солідно, що пан Бажон почав зустрічати його привітно. Тепер з появою Жака він уже більше не брався переважувати на крихітних вагах крупинки золота й осколки коштовних каменів, кидаючи на захожого образливо підозрілі погляди. У них Жак читав побоювання, коли б гість не спокусився на його цінності.

Цього разу Жак ускочив до Шарля захеканий, стурбований.

— Швидше кінчай прибирати, мені треба з тобою поговорити! У мене такі справи, такі справи!..

Шарль витріщив очі.

— Що ти кажеш! Невже ти знайшов Фірмена?

— Який ти швидкий! — розчаровано сказав Жак. Він-бо гадав здивувати друга, розповівши, як йому пощастило — він знайшов Ежені. А Шарль одразу вирішив, що знайшовся Фірмен, ніби це так просто. — Відшукав я не Фірмена, а напав на слід його нареченої.

— Тієї самої Ежені?

— Еге ж, зараз я тобі все розповім до ладу. Давай допоможу, щоб ти швидше впорався. — І, засукавши рукави, він заходився допомагати другові прибирати майстерню.

Коли нарешті Жак почав свою розповідь, Шарль слухав його, затамувавши подих і не перебиваючи, хоч йому вкрай не терпілося швидше дізнатися про всі подробиці.

Тільки-но Жак замовк, Шарль вигукнув:

— Треба насамперед розшукати Ежені!

— Та й розшукувати нічого. Я знаю її адресу.

— Я піду з тобою!

— Ні. Я піду сам. Хто його знає, вона може злякався. Якщо вона й справді несповна розуму, то й мене, напевне, не дуже привітно зустріне…

— Далебі, ти маєш рацію… Але, якщо через неї тобі пощастить знайти Робера, що тоді?

— Що? — Жакові очі спалахнули. — Я уб'ю його! Уб'ю своїми руками!

— Ти? — Шарль розгублено глянув на Жака. — Ти міг би його убити?

— Він боягуз і зрадник! Він зрадив найсвятіше, що є на світі, — дружбу. Що ж накажеш з ним робити?!

Шарль замислився, а потім нерішуче запитав:

— Ось ти кажеш: друг, Робер був другом Фірмена. А ти… ти мені друг?

— Отакої! — засміявся Жак. — Невже ти сумніваєшся?

— Ні, я вірю, що ми справжні друзі. А коли друзі, значить, треба бути відвертими один з одним. — Шарль раптом затнувся. Він згадав про Віолету. Зніяковів і Жак. Він теж подумав тієї миті, що вони з Шарлем завжди уникають розмови про сестер Пежо.

Намагаючись здолати ніяковість, Шарль швидко закінчив:

— А головне, допомагати один одному в біді й горі…

— У біді й горі — це просто. А в щасті, в удачі, як тоді?

— Ну, це вже зовсім просто. Щастя ділити легко…

— Ні, ні, щастя якраз ділити важко! Ось, наприклад: станеш ти через два роки майстром-ювеліром, а там, дивись, і власним ділом обзаведешся. А я? Я і на той час, і після бігатиму і в дощ, і в спеку набережними та бульварами у пошуках гарної книжки… Може, ти й зовсім не захочеш зі мною знатися тоді.

— Що ти! Які дурниці ти говориш! — вигукнув Шарль, і на його відкритому обличчі з'явилося таке щире обурення, що це навіть втішило Жака. — Може, ти раніше від мене в люди виб'єшся і тоді скажеш: горе я готовий з тобою ділити, ну а щастя — ні?

Тепер настала Жакова черга обурюватися:

— Ну, брате, це на мене зовсім не схоже! І ти це добре знаєш. Та ось що я зараз подумав: про що ми з тобою, два дурні, розмовляємо? Хіба щастя в тому, щоб бути багатим, хоч воно й непогано і самому щодня обідати, і щоб усі твої близькі ситими були… Щастя…

— У чому воно?

Жак замислився.

— Не можу відповісти одразу. Але знаю напевне: не в ситості. А ти як гадаєш?

— Так, як і ти. Але де шукати щастя — не знаю…

Жак раптом щиро засміявся:

— У нас ще є час про це подумати… Ти про Ореста й Пілада чув?

— Н-ні…

— Це були такі друзі — їхній дружбі ні розлука, ні біда, ні нестатки не могли стати на перешкоді. Цей міф мені ще отець Поль розповідав, коли я в селі жив. А в крамниці в мене чудова книжка про них є. Приходь нині до мене, я тобі почитаю… Ось хто умів дружити!

— І ми зуміємо! — твердо сказав Шарль.

— Зуміємо! — підтвердив Жак. — І в біді, і в щасті! Дружити то дружити!

Розділ тринадцятий

СПІВУЧА СОРОКА

Коли Жак, підійшовши до маленького будиночка, що притулився поміж двома великими, несміливо запитав воротарку, чи живе тут пані Лефлер, та подивилася на нього пильно й відповіла запитанням:

— Співуча Сорока?

Він ствердно хитнув головою.

У просторій кімнаті, до якої його провели, майже не було меблів. Усю обстановку складали кушетка і маленький столик, на якому купою були накидані клапті якоїсь шовкової матерії, мотки ниток різних кольорів, обривки різноманітних стрічок. Проте в кімнаті було дуже чисто. Чепурною була й жінка, що сиділа край столу з шиттям в руках. Була вона маленька на зріст і мала вигляд майже дитини. Та, придивившись, Жак побачив зморшки на дитячому личку, рум'яному, але схожому на печене яблуко. Коли Жак наблизився, жінка підвела на нього прозорі, майже лялькові очі. І лише зараз Жак помітив, що по підлозі ходить сорока, поважно позираючи чорними намистинками-очима.

— Ви до мене? — запитала жінка молодим, ледь надломленим голосом. Либонь, щось у Жакові — чи його юність, чи стриманість манер — викликало її прихильність і довіру. — Ви друг Фірмена? Це він вас прислав?

Не чекаючи відповіді, жінка заговорила швидко-швидко, щохвилини втрачаючи зв'язок між думками й словами:

— Ви, мабуть, училися разом з Фірменом… Я так боялася, що він захворіє. Там холодно, дуже холодно… Я хотіла вишити йому хустку на шию. Ви знаєте, коли болить голова, дуже добре тримати її в теплі… я завжди це говорила Фірмену… — Жінка раптом засміялася зовсім свідомо й додала — Ще тоді, коли я не була Співучою Сорокою.

Мовби вторячи своїй господині, сорока на підлозі видала якісь дивні гортанні звуки, і Жакові стало ніяково від усього цього оточення. «Що за чортівня?» — подумав він.

— Ви говорили про Фірмена, — несміливо нагадав він Ежені. — Скажіть, давно ви його бачили?

Обличчя Ежені стало надзвичайно серйозним.

— Він зі мною весь час, завжди, — відповіла вона. — І нікого іншого я не чую. А він говорить. Тільки інші не догадуються. Але нехай цього не знає той… з порожніми очима. — Вона наморщила чоло й суворо насварилася пальцем невідомо кому, можливо, тому, хто їй увижався позаду Жака. — Вони вирішили, що коли заховали Фірмена туди, то його нема на світі… Габі, замовкни! — звернулася вона до сороки. — Ти знову заглушуєш його голос. Він прийшов, а ти співаєш…

«Тільки в голову божевільної може прийти така нісенітниця — «людина з порожніми очима». Що це означає — порожні очі? Куди вони поділися, якщо вони порожні?! — подумав Жак. — Хто ця людина з порожніми очима? І як дізнатися, де Робер? Лахмітник сказав, що друг Фірмена був товстий, а з обличчя непримітний… То ж чи легко шукати чоловіка за такими прикметами?»

— Скажіть, а пан Робер… — почав був Жак, але при згадці цього імені Ежені охопило невимовне хвилювання і її обличчя спотворилося від гніву.

— Робер! Я його прокляла! Він повинен зникнути з лиця землі!..

І вона почала повторювати якісь безтямні слова. Усі Жакові спроби повернути її до дійсності не мали успіху.

Ще з півгодини такої безладної мови Ежені, і Жак зрозумів, що він нічого від неї не доб'ється.

Попрощавшись з швачкою, яка люб’язно простягла йому маленьку, висохлу ручку й запросила приходити Жак вийшов з кімнати на вулицю. Сонце світило, і на сірій поверхні стін грали відблиски його променів. Сумна вуличка мовби ожила, і будинки тепер не видавалися такими похмурими й одноманітними. Жак постояв якусь хвилину в роздумі. Зі східців гучно зійшла воротарка.

— Ви вже були в пані Ежені? — з цікавістю запитала вона.

— Так, — відповів Жак.

— Ви не племінник її? Пан Моріс?

— На жаль, ні.

Вона весь час говорить про свого племінника Моріса, сподівається, що він прийде, провідає її. А він і очей не показує. Ми починаємо думати, що нещасна просто все вигадала, а його й на світі нема… Яка ж вона нещасна!

«Доля сама йде мені назустріч! — зраділо подумав Жак. — Зараз я про все довідаюсь». І ввічливо, як тільки міг, він зняв капелюха — так робили молоді люди вишуканого товариства в Пале-Роялі, вітаючись з дамами.

— Пробачте мені, добродійко, але я дуже хотів би дізнатися дещо про пані Лефлер. Скажіть, чи давно вона тут живе?

— Я, звичайно, чимало могла б розповісти про неї, тільки тут якось не дуже зручно, — охоче почала воротарка. — Відтоді, як загинув її наречений Фірмен, вона й оселилася тут. О, це довга й сумна історія!..

— Добродійко, — схвильовано мовив Жак, — присягаюся вам, що я порядна людина і вам не доведеться шкодувати, що ви мені довірились!.. Благаю вас, не відмовтеся зайти зі мною он у те кафе, навпроти, і випити чашечку кави!..

Жак з хвилюванням подумав, що досі йому ще ніколи не доводилося запрошувати когось в кафе, і ось зараз він зайде туди вперше, та ще у супроводі незнайомої літньої жінки.

Воротарка не примусила себе довго просити.

— Зараз збігаю додому, трохи причепурюся… — кокетливо сказала вона.

І справді, за хвилину вона з'явилася з гарною мереживною хусткою на плечах.

— Як вас звати, молодий чоловіче?

— Жак Меньє.

— Гарне ім'я! А мене в кварталі називають тітонькою Мадлен, хоч, їй-богу, я ще не така стара, щоб бути загальною тітонькою. Та я не заперечую, адже мене тут люблять… А це дуже важливо!

Поки тітонька Мадлен бігала причепурюватися, Жак встиг перелічити гроші і зважити, чи вистачить їх на частування його супутниці. На своє задоволення, він упевнився, що вистачить не лише на чашку кави, а ще й на мигдальне печиво.

Сидячи навпроти Жака за столиком і п'ючи маленькими ковтками каву, яка ще парувала, тітонька Мадлен почала неквапливу розповідь:

— Вона оселилася в цьому будинку ще до того, як я стала тут воротаркою, а працюю я уже тридцять літ. Але коли я сюди прийшла, то тільки й розмов було, що про її горе та нещастя… Кажуть, багато хто домагався руки Ежені Лефлер. Особливо наполегливими були Фірмен Одрі та один дворянин. Та хіба міг той дворянин зрівнятися з Фірменом! І вже був призначений день, коли Фірмен мав повести Ежені до церкви й стати її чоловіком. Але суперник закликав на допомогу підступність та зраду. Що він зробив, нікому невідомо, тільки напередодні весілля Фірмена повезли в Бастілію. Ежені була невтішна. Незадовго перед тим, як потрапити в тюрму, Фірмен подарував своїй нареченій сороку — не цю, звичайно, іншу — і запевняв її, що вона співає. А втім, кажуть, та й справді співала. Ну, а потім, уже не знаю, як і коли, Ежені зовсім втратила розум… Кажуть, нещастя сталося з нею після розмови з цим самим дворянином. Вона завжди була скромницею, і їсть та п'є не більше, ніж сорока. Коли ото перша сорока померла, сусідка пані Валентен — добра душа — купила їй іншу, а нещасна й не помітила підміни. Відтоді так уже повелося: всі ми, хто живе в цьому будинку, даємо хто скільки може й стежимо, щоб Ежені не залишилася без сороки. Адже ж друзів у неї — лише сама ця птаха! Ніхто до неї не заходить, а того дворянина, кажуть, вона вигнала, коли зник Фірмен. Навіть імені його ніколи не згадує. Дарма що божевільна, тільки й говорить, що про свого Фірмена.

Бува, вона згадає, скаже щось, а що — зрозуміти важко. Говорить про якісь книжки, про те, що в усьому винуватий підступний друг…

— А ви знаєте його ім'я? — запитав Жак.

— Ні я, ні будь-хто інший. Вона хоч і несповна розуму, остерігається називати свого загубника. А в квар. талі у нас кажуть, нібито він невдовзі після нещастя виїхав чи то до Англії, чи в інші далекі заморські краї… І нікого в неї нема! Так і живе вона… І ми її не кривдимо.

— Скажіть, вона ніколи при вас не вимовляла імені Робер?

— Ні, щиро вам говорю, ні цього, ні іншого імені я не чула. Ага, забула вам сказати, що в неї золоті руки. Вона робить дуже гарні наколки із стрічок і квіти з шовкових клаптиків; багаті дами беруть їх нарозхват. Так що вона навіть заробляє трохи, але гроші їй не потрібні… А ви, молодий чоловіче, чим займаєтесь?

Поговоривши ще трохи про те про се з тітонькою Мадлен, Жак послався на те, що йому час у крамницю, і розпрощався з нею.

Розповідаючи про свою пригоду мешканцям будинку, тітонька Мадлен не могла нахвалитися вихованим юнаком, з яким їй випало познайомитися. Вона навіть висловила надію, що бідолашній Співучій Сороці стане легше жити, якщо нею зацікавився такий чоловік, як Жак.

А Жак з сумом розмірковував про те, що побачення з Ежені не дало нічого. Робер? Товстий, з лиця непоказний… Скільки таких Роберів ходить по Парижу? А ще… що це за порожні очі?..

Тітка Франсуаза не любила, коли Бабета сідала за книжку.

— Тільки очі псуєш! Краще візьми вишивання!

У Бабети душа не лежала до рукоділля. Вона ніколи не суперечила матері, але й не поступалася їй. Жанета й Віолета сварилися з матір'ю, грубили, плакали, але завжди врешті решт робили так, як хотіла вона. А Бабета здавалася поступливою і м'якою, та Франсуаза з подивом говорила: «Отже, ти таки знову зробила по-своєму!»

Тому, коли Франсуаза, яка була сьогодні в поганому настрої, зажадала, аби дочка взялася за рукоділля, Бабета відклала книжку вбік. Не кваплячись, вона дістала вишивання. Вже багато тижнів вона всюди носила за собою наполовину вишиту шовками наволочку на подушку і кольорові мотки шовку.

Жанета про щось замріялася, сидячи за вишиванням такої самої подушки, яка різнилася лише тим, що наволочка в Бабети була оранжева, а в Жанети — бузкова.

— Не розумію, куди завіявся Жак! — промовила спересердя Франсуаза. — Уже давно б йому час бути дома! Ні, безумовно він останнім часом взяв собі волю і не так старанно ставиться до справ, як спочатку… Він звик, що ми до нього занадто поблажливі. Особливо ти, Жането… Так, так, ти! Не дивися на мене так, ніби тебе це не торкається. Завжди ти зі своєю похвальбою: «Добре, що Жак продав те, зробив те, тепер можемо дозволити собі дещо зайве…» Та ти теж, Бабето: «Братик — те та братик — се!» Можна подумати, що без нього ми й справді не можемо обійтися… Ось що: від завтрашнього дня я заведу нові порядки — ніякої біганини, ніяких відлучок! Тільки з мого дозволу! Хай сидить з ранку до вечора в крамниці, як інші. А коли буде на те потреба, я сама його пошлю…

Бабета насторожилася. Вона відірвалася на мить від рукоділля, щось поміркувала і, притуливши палець до губів, таємниче поглянула на матір, потім на Жанету. Франсуаза відразу ж зрозуміла, що Бабета хоче залишитися з нею наодинці.

— Жането, пошукай у прихожій і на кухні, чи не залишила я ключі. Не можу пригадати, куди я їх поклала.

— Ой, мамусю, яка ви, далебі, неуважна стали! — відповіла Жанета невдоволено. Їй не хотілося підводитися зайвий раз, але не послухатися матері вона не сміла.

Тільки-но Жанета вийшла, Бабета зашепотіла:

— Ви лаєте Жака за те, що його довго нема… А знаєте, куди він бігає? Він хоче зробити вам сюрприз: домовитися про те, щоб найняти додаткове приміщення для нашого кабінету для читання. І ви знаєте де? У самому Пале-Роялі!

— Що ти кажеш! Але ж це дорого коштуватиме.

— Не турбуйтеся, матусю. Жак не гірше від нас з вами знає, що дешево, що дорого…

— Ти маєш рацію, — знехотя погодилася Франсуаза. — Але навіщо ці вічні секрети?

— Я вже вам сказала, що Жак хоче зробити сюрприз. До того ж не все ще підготовлено і рано говорити. А Жанета така балакуча — вона не втерпить, бовкне тому ж Горану, а якщо справа зірветься, пан Горан може подумати, що ми його навмисне обдурили.

Щоки Бабети палали. Вона сама не змогла б пояснити, звідки в неї беруться слова, чому так легко плететься щойно створена нею вигадка.

— Ну і голова у нашого Жака! — сказала задоволена Франсуаза. Вона рідко хвалила кого-небудь, але зараз не приховувала, що нове Жакове бажання припало їй до душі. — Він для нас справжня знахідка! — І, помітивши Жанету, яка здивовано зупинилася на порозі, зачувши материні слова, Франсуаза додала: — Так, так, я говорю про Жака. Нічого перед ним дерти носа. Ну й голова у нього! Він далеко піде. Як він схожий на покійного Жюльєна!

Бабеті випала важка задача: попередити Жака про свою вигадку, перехопити його, коли він з'явиться, і зробити це до того, як його побачить мати. Вона очікувала Жака на кухні, через яку він проходив до своєї комірчини.

— Іди сюди! — таємниче покликала його Бабета. — Мама дуже сердилася, що ти знову зник так надовго. А перед цим ти затримався у цієї Ежені… І головне, мама пригрозила, що зовсім не відпускатиме тебе з дому. Як же ти зможеш тоді продовжувати свої пошуки? Хтозна, куди тільки тобі ще доведеться ходити, щоб знайти племінника отця Поля… Ось я й сказала мамі, я вигадала…

— Що ти вигадала? — хвилюючись, запитав Жак.

— А ти не сердитимешся, братику?.. Я сказала, що ти ведеш переговори, щоб найняти в Пале-Роялі додаткове приміщення для абонементу…

— Звідки ти це взяла?

— Пам'ятаєш, ти казав, що наша вулиця глуха, торгівля не може добре вестися, і згадав про Пале-Рояль… Я й вирішила, що це буде найвірогідніше, і сказала… Ти не турбуйся, хай з цього потім нічого й не вийде, та зараз матуся повірила. І не просто повірила, зовсім перестала сердитись і тільки повторює: «Ну і голова у нашого Жака! Увесь вдався в покійного Жюльєна!»

— Бабето! — Жак схопив дівчину за руку. — Яка ж ти… винахідлива! — На обличчі його світилися вдячність, ніяковість і розгубленість.

Розділ чотирнадцятий

ЦИРУЛЬНИК І ТЮРЕМНИК

Мішель Гамбрі дедалі більше привертав до себе Жака, хоч їм і не доводилося часто зустрічатися. Він, звичайно, був не такий освічений, не прочитав стільки книжок, як Адора, але Жакові здавалося, що він ближче сприймає селянські клопоти й потреби, хоча давно став робітником і горожанином. Жак охоче забігав до Гамбрі й не раз заставав у нього інших робітників, що приходили за порадами. Певно, на фабриці любили, поважали фарбара і зважали на його думку. І Жак вирішив порадитися з Гамбрі, як розшукати Фірмена.

Щоправда, отець Поль суворо наказував Жакові не говорити зайвого про Фірмена. А Жак порушив свою обіцянку, розповівши про нього уже трьом: Шарлю, Бабеті й Адора. Але Шарль його кращий друг. Бабета… Він знав, що вчинив правильно, звірившись їй. Адора ж адвокат, він добрий порадник у всіх справах.

На жаль, намагання Адора поки що успіху не мали. І Жак пішов до Мішеля.

Гамбрі слухав хлопця дуже уважно, ні з чого не дивувався, а коли той закінчив, похитав головою:

— Боюся, що тут я тобі мало чим зможу допомогти. Та все ж спробую. Відведу я тебе до Жерома Рике. Він гарний хлопець… А оскільки він цирульник і живе майже в самій Бастілії, побачимо, чи не буде він корисний у нашій справі.

Жака підбадьорило те, що Гамбрі так близько узяв до серця його розповідь, а особливо те, що він сказав: «У нашій справі». До того ж це були не розпливчасті обіцянки поміркувати, пошукати, постаратися, а реальна допомога.

Гамбрі не перебільшував, говорячи, що цирульник живе майже у самій Бастілії. Його заклад приліпився до фортечної стіни і ніби вріс у неї. Жером — веселий хлопець з чорними насмішкуватими очима — зрадів Гамбрі й привітно зустрів Жака, хоча таки зачепив його за вразливе місце словами:

— Ласкаво просимо, хоча цьому молодому чоловіку мої послуги, мабуть, знадобляться не раніше ніж років за два-три.

А Жак думав, що його вуса видно всім. Гамбрі розповів Жерому, що Жак розшукує свого родича, який мордується в одній із тюрем.

— Ось що, друже, — закінчив він свою розповідь, — до тебе ходять голитися й стригтися чимало молодців з тюремної сторожі. Можеш ти нам допомогти?

Жером замислився на якусь мить, а потім відповів:

— Мабуть, найкраще звернутися до Круазе, він часто до мене заходить. Він давно працює сторожем у тюрмі і хитрий, як лисиця. Відразу з ним говорити не варто, треба, щоб він звик до твого молодого друга. Побачить його раз, удруге, а тоді можна буде його й запитати…

Од того дня Жакові додалося справ: тільки-но траплялася вільна хвилина або випадало за дорученням тітки Франсуази минати цирульню, він забігав до Жерома.

У цирульні Жером працював сам, якщо не рахувати підручного Люсьєна, хлопця років п'ятнадцяти, з дурнуватою усмішкою на круглому невиразному обличчі.

Нарешті Жак познайомився з Круазе — похмурим, мовчазним чоловіком років шістдесяти, міцної статури, із зарослим темною бородою обличчям. Якби якомусь живописцеві спало на думку намалювати портрет Круазе, то він міг би не робити під ним підпису: «Тюремник». Ніхто б не мав сумніву, що саме така професія цієї похмурої людини.

На Жака він навіть не глянув, і тільки за третім чи за четвертим разом помітив його присутність. І ось настав день, коли Жером шепнув Жакові:

— Час! Питай його, що тобі треба. Він до тебе доброзичливо ставиться. Починай, поки нема інших клієнтів.

Круазе сів у крісло, Жером заходився готувати інструменти, вийняв з футляра великі ножиці, витяг пасок, бритву, почав її гострити.

— Скільки ж бо у вас справ, я гадаю, — почав Жак здалеку. — Он яка борода у вас виросла. Ніколи її й підстригти.

Круазе підморгнув Жерому:

— Без роботи мені сидіти не доводиться, що правда, то правда.

— А не набридло вам, пане Круазе, морочитися з ключами та в'язнями? Це ж скільки їх перейшло через ваші руки! І всі злодії!

— Перейшло стільки, скільки тобі й не злічити! — погодився Круазе, і на його похмурому обличчі з'явилася самовдоволена посмішка.

— І невже всіх, кого тримають під замком, ви пам'ятаєте на ймення? Це ж і пам'ять неабияку треба мати, щоб усіх їх не переплутати…

— Ех ти, простак! Якщо я переплутаю, такий розгардіяш почнеться, що й кінців потім не знайдеш!

Жак продовжував улещувати Круазе, і хоч який був обережний тюремник, та він таки потрапив на гачок лестощів.

— Ти кажеш «переплутати»… Йолоп ти, ось що я тобі скажу! Це тільки дурні думають: попав чоловік у Бастілію і вважай пропав… А в нас там такий порядок: все записано, розписано, ніхто не помре раніше визначеного терміну, але ж і не вийде раніше, ніж треба. Чув я ці розмови: посадили, мовляв, злочинця, а потім і забули про нього… Ми знаємо геть усіх

— Та невже коли злочинець потрапив у Бастілію, навіть якщо він не у вас під охороною, ви його ім'я знаєте?

Круазе підозріло глянув на Жака, ніби хотів прочитати його думки.

Жак злякався. Хоч як він готувався до цієї розмови, його охопило якесь остовпіння. З чого почати? Як краще підступитися до того, що його цікавить? «Хоч пан, хоч пропав!» — тільки встиг він подумати й запитав, одразу ж шкодуючи, що бовкнув зайве:

— А злочинець на ім'я Фірмен Одрі не потрапляв до ваших рук?

Круазе, ніби равлик, умить заховався у свою шкаралупу. Недобра зморшка з'явилася біля його губів.

— Не пригадую такого! — пробурмотів він. — А тобі це навіщо?

Жером був насторожі і, зачувши, що Жак ляпнув зайве, втрутився у їхню розмову і сказав Круазе:

— Помовч, а то як би я тебе не порізав!

Жак і сам пожалкував, що занадто рано заговорив про Одрі, і, аби виправити помилку, вів спокійно далі:

— Я, бачте, недавно з села і, звичайно, не знаю, що там за злочинці у вас сидять…

— Не знаєш і знати не повинен… А навіщо питаєш? І чого це ти цікавишся тим Одрі?

— А я в книжковій крамниці працюю. То мене попереджали: треба пильнувати, щоб якась заборонена книжка не проскочила… Казали, нібито цей Одрі паскудні книжки писав. І за це його, кажуть, запрото… посадили в Бастілію. От мені й цікаво.

— Бачу я, ти хлопець кмітливий… — Круазе примружив очі: вони зробилися вузенькими, як шпарини, а від цього зовсім непроникні.

Жером знову заходився біля бороди свого клієнта, турбуючись про те, щоб Круазе міг тепер вільно розмовляти.

— От негідник Люсьєн, води не приготував! Люсьєне, Люсьєне, де ж ти?! — І Жером вибіг у кухню, щоб дати змогу Жакові побути з Круазе сам на сам.

«Що ж мені робити? От завжди так зі мною! Готувався, готувався до зустрічі, а тепер ні туди, ні сюди!» — гарячково думав Жак і вирішив підступитися з іншого боку.

— Ось що я подумую. Книжкова торгівля діло добре, не заперечую, але що як мені в тюремники?

— Ну й комедія! — Круазе засміявся так, що все його тіло засіпалося від сміху. — Ну й вигадав! Та куди такому молокососу в нашу фортецю! Тут треба дивитись і дивитись та мати добрі вуха. Потрапить до нас арештант, ми в нього враз усе заберемо, щоб він нічого над собою не вчинив. Навіть пряжки з підв'язок і черевиків. Але таки знайшовся один, який нас обдурив і проковтнув велику пряжку з черевика. Не додивились! Ось воно як буває!..

Жака охопив жах. А що коли саме Фірмен проковтнув пряжку? Цієї миті він забув, що навіть невідомо, чи перебуває Фірмен у Бастілії. Може, він давно вжепомер або сидить в іншій фортеці? Голос Жаків затремтів, коли він запитав:

— Ну й що ж?

А Круазе, впевнений, що це від страху, який, на його думку, природно повинен відчувати кожен при слові «Бастілія», охоче пояснив:

— Як — що! Ще й питаєш! Перепало нам усім! Ледве голови на плечах утрималися.

— Ну а в'язень як?

— Подався на той світ. Туди йому й дорога… А ще в нашому ремеслі велика сила потрібна. Адже не всі в'язні спокійні та тихі. Бувають такі, що тільки тримайся! Іноді даси йому стусана, та такого, що в самого рука заболить…

Круазе замовк, боячись сказати зайве. Але Жак уже не хотів відступати.

— Так цього навчитися можна… Я вже так старатимуся…

— Молодий ти ще та зелений! — сказав Круазе, неприязно зиркаючи на юнака.

— Молодий я, це правда, — не розгубився Жак. — Зелений — теж. Але те й інше минається. Буду я і старший, і досвідченіший. А ви гадаєте, у книжковій крамниці легко працювати?

— Гаразд, — поблажливо кинув Круазе. — Хочеш у тюремники йти, то насамперед навчися мовчати. Знаєш, як у народі Бастілію називають, чув? — Круазе допитливо подивився на Жака.

«Хоч би не ляпнути чогось зайвого. Раз, два, три, чотири…» — подумки полічив Жак і відповів:

— Звідки ж мені знати? Я ж бо недавно із села.

— Так от знай: її називають Будинком мовчання. Бо той, хто до неї потрапить, повинен мовчати. А якщо спробує подати голос, його відразу ж… — І Круазе зробив рукою такий жест, ніби скрутив птахові голову. — Якщо ж в'язневі поталанить, — вів далі Круазе, — і він живий вийде з Бастілії, то повинен поклястися на Біблії, що жодним словом не прохопиться про те, що бачив у її стінах…

Жером з'явився вчасно з тазом окропу. За ним з щипцями для завивання волосся ступав Люсьєн.

Незважаючи на те, що розмова з тюремником виявилася невдалою, зовсім не такою, як гадав Жак, він вирішив провести Круазе до воріт Бастілії.

«Цікаво, як він до неї зайде? Поки він відчинить ворота, я зазирну туди, а там…» — думав Жак. І він уже чув, як подзенькують у кишені Круазе ключі.

Та ніяких ключів від воріт і казематів, як уявляв Жак, тюремник з собою не носив. Підійшовши до караульного приміщення, він гукнув:

— Жиро, це я, Круазе! — Встромив на мить голову в караульне віконце, відразу ж висунувся назад і пробурмотів: — А ти, хлопче, йди своєю дорогою і не заглядай куди не треба!

І Жак навіть куточком ока не побачив тюремного двору.

Розділ п'ятнадцятий

БИРОК НАРОДУ

Ім'я Ревельйона Жакові доводилося чути часто. У Сент-Антуанському передмісті добре знали цього багатія, власника великої шпалерної фабрики. Відтоді як Жак одержав останнього листа з дому, його не полишала думка, що добре було б виписати з села Мішеля. Чи не влаштувати б його учнем на фабрику Ревельйона? Він вирішив і цього разу порадитися з Гамбрі.

— Яким вітром? — запитав Гамбрі, вийшовши назустріч Жакові, і його сірі, широко розставлені очі ласкаво блиснули.

— Та хочу про братика Мішеля порадитися з вами. Нестерпно їм там у селі. Йому вже тринадцять років. Шарль каже, щоб я віддав його в учні до ювеліра, а мені здається, на фабриці працювати легше. Так я оце й подумав, чи не допоможете ви у Ревельйона його влаштувати.

— У Ревельйона? Ти що, збожеволів? Невже не знаєш, який це шкуродер?! Найгірший з гірших. Хоч як важко зараз знайти роботу, а з ним справ мати не можна. Не жалієш ти свого братика, чи що?

— А як же мені з Мішелем бути? Там, у Таверні, у нас їсти нічого.

Брови Гамбрі зійшлися на переніссі. Він по-дружньому поплескав Жака по плечі і сказав:

— Гаразд, не вішай носа! Усі ви в Париж рветеся. А тут невдовзі буде ще голодніше, ніж на селі, якщо тільки народ вчасно не скаже своє слово… Завтра мені ніколи, бо ми збираємося поговорити з Ревельйоном по-своєму, а от післязавтра о цій самій порі приходь до мене. Поміркуємо, порадимося, куди твого братика подіти, щоб йому і ситно було і щоб робота була не дуже важка.

— Добре, що післязавтра, — зрадів Жак. — Завтра зранку пані Пежо веліла мені піти на той берег Сени в один дім по книги. Я там цілий день промарную.

— Домовилися! До післязавтра!

З самого ранку 27 квітня, взявши з собою обгортковий папір, вірьовки і невелику суму грошей, Жак за дорученням тітоньки вирушив по книги у багатий дім, де продавалася ціла бібліотека.

Цьогорічна весна не віщувала французам нічого доброго.

Позаду були два неврожайні роки. А нині жорстокий град поглумився з полів. У містах і селах знову не вистачало хліба.

Тягар податків ставав дедалі важчий.

Невдоволення охопило усю Францію. В селах раз у раз спалахували селянські бунти. Ремствував і Париж. А особливо хвилювалося і ремствувало робітниче населення Сент-Антуанського передмістя.

Тут жили здебільшого меблярі й майстрові, які виготовляли солом'яні сидіння для стільців. Хто з них не знав Ревельйона! У нього на фабриці працювало чотириста робітників, отже, чотириста родин жили з ласки пана Ревельйона.

Але як вони жили, це інша річ.

Про Ревельйона ходила погана слава. Ще не минуло й двох років відтоді, як він жорстоко розправився з робітниками своєї другої фабрики, у Курталіні. Робітники там здумали страйкувати, але з Ревельйоном жарти погані! Він мав тісні зв'язки з поліцією і, тільки що-небудь, вдавався до її допомоги.

А зараз Ревельйон знову виступив проти робітників. На зборах виборців третього стану в окрузі святої Маргарити він привселюдно заявив, що робітник з сім'єю цілком може прохарчуватися на п'ятнадцять су на день. А через те він скорочує вдвічі платню своїм робітникам. Але ж хліб коштував тепер чотирнадцять з половиною су — то чи не доводив Ревельйон до відчаю тих, хто своїми руками творив його благополуччя?

До того ж Ревельйон редагував наказ третього стану від свого району і, підіграючи аристократам, відмовився записати до нього вимоги робітників.

Коли про виступ Ревельйона на зборах виборців дізналися у Сент-Антуанському передмісті, обурилися не тільки робітники його фабрики, а й інший трудовий люд. Бо чи не складали всі робітники й ремісники одну велику сім'ю безправних, у яких зараз хотіли відняти й те, що вони мали?

Про те, що робітники можуть ще тугіше затягнути паски, говорив на зборах не лише Ревельйон, а й селітровар Анріо. Один одного вартий.

Зранку 27 квітня на Сент-Антуанське передмістя нібито насунула важка хмара. На бульварах дерева зловісно шаруділи листям, що розрослося так, ніби був не квітень, а спекотне літо. Здавалось, ось-ось ударить гроза, якесь загальне збентеження відчувалося в повітрі. Немов скоряючись нечутному наказу, крамниці почали зачинятися, з грюком закривалися віконниці житлових будинків. Гуляки поспіхом залишали вулиці, не чекаючи, аби їх про це попросили. А на вулицях з'явилися нові юрми. Звідки набралося стільки людей?

Усі схвильовані. В руках палиці, жердини. Але що це? Суне гурт людей. У випростаних руках одні несуть опудала, які зображують хазяїв передмістя — Ревельйона й Анріо, інші — великий шматок картону з написом: «Вирок третього стану: Ревельйона й Анріо повісити й спалити на Гревському майдані!»

— На Гревський майдан! Там учинимо справедливий суд! — лунають голоси.

— На Гревський! — вторують інші.

Всі розуміють: там збираються знищити не самих підприємців, а тільки їхні опудала. Парижани звикли до таких видовищ, що правлять за попередження: народ хоче, щоб хазяї знали й розуміли — кари їм не минути.

Ледве протовплюючись крізь людську стіну, повільно рухається пишна коляска, в якій сидять двоє аристократів.

Гамбрі відокремлюється від натовпу, підбігає до екіпажа, вириває з рук кучера віжки й запитує сідоків:

— Ви хто такі будете?

— Моє прізвище дю Тійє.

— А ваше?

— Я — герцог де Люїн, — боязко вимовив другий.

— Тоді кричіть: «Хай живе третій стан!» Та голосніше! — вимагає Гамбрі.

— Хай живе третій стан! — покірливо гукнули аристократи.

Влада занепокоїлася. Справа серйозна — адже в Сент-Антуанському передмісті тисячі робітників. На свої війська для придушення, вважай, розраховувати не доводиться, іноземні надійніші. Найпридатніші для цього швейцарці. Їх багато зараз зібралося у Версалі, вони охороняють королівський палац.

Частина повсталих попрямувала до розкішного особняка Ревельйона, але тут перед ними виникла несподівана перешкода: військові загони. Хто ж це так швидко сповістив поліцію? Звідкіля взялися війська?

Розгубленість тривала недовго.

— Друзі! — вигукнув Гамбрі. Він ішов попереду, несучи на витягнутих руках шибеницю з фігуркою Ревельйона, що теліпалася на ній. — Селітровар Анріо анітрохи не кращий за Ревельйона. Ходімо до особняка Анріо!

І всі кинулися до будинку селітровара. В натовпі замиготіли довгі жердини. В руках у багатьох опинились інструменти: у кого молоток, пилка, у кого лекало. Це тому, що до повсталих приєдналося багато робітників-інструментальників.

— Ось як живуть ті, хто пропонує нам харчуватися на п'ятнадцять су в день!

Справді, пишний дім Анріо з ліпними прикрасами на стінах і важкими шовковими драпрі на вікнах виглядав особливо багатим і розкішним, коли біля нього товпилися зараз погано одягнені, виснажені голодом бідняки.

— Тягни меблі! Винось з дому! Ми розпалимо зараз гарне вогнище!

Десятки дужих рук заходилися викидати з вікон дорогі меблі фабриканта. Внизу їх підхоплювали такі самі впевнені руки.

Повсталі вдвох або й вчотирьох тягли їх просто на Гревський майдан.

— Спалити все! Провчимо багатіїв!.. — така була воля сотень людей.

Чутки про повстання-в Сент-Антуанському передмісті швидко облетіли Париж. Натовпи робітників з кварталу Нотр-Дам приєдналися до повсталих. З'явилося й інше гасло: «Хай будуть знижені ціни на хліб і на м'ясо!»

До робітників з ревельйонівської фабрики приєдналися робітники зі скляної.

— Зачиняйте крамниці! Ідіть до нас! — кличуть повсталі власників маленьких крамничок.

Але їхні голоси глушить зляканий крик:

— Солдати! Ідуть солдати!

Справді, солдати французької і швейцарської гвардій, королівського й драгунського полків витяглися в лінію від Монмартрського бульвару до Сент-Антуанського передмістя.

У солдатів полетіло каміння, вивернуте з бруківки.

Та хіба каміння, дрючки, жердини, молотки можуть протистояти рушничним залпам?

Ось упали перші поранені, серед них — випадкові перехожі. Але це не злякало сміливців. Відчайдушна боротьба тривала.

Ніби вже й звільнена бруківка від людей, але це тільки здається: там угорі, на дахах, поміж димарями, засіли повстанці, і згори летять у солдатів і поліцаїв шматки зірваної черепиці.

Та солдати не дрімали. Один з них кинувся до Гамбрі.

— Гей, хто там, допоможи! — гукнув Гамбрі.

І хлопчина років шістнадцяти кинувся йому на допомогу. Гамбрі кілком вдарив солдата, і вдвох вони вмить забрали у нього капелюх і шаблю.

Ще за хвилину Гамбрі, озброєний шаблею солдата, настромив перший трофей — солдатського капелюха — на свій кілок і високо підняв його над головою.

Розділ шістнадцятий

ВИРОК ВЛАДИ

Нічого не підозрюючи, Жак з важким тягарем вдало придбаних книжок простував додому. Хлопець був задоволений своєю покупкою.

Але дістатися додому виявилося не так просто: все Сент-Антуанське передмістя було оточене військами. Несли поранених, серед них були й жінки. До Жака долинали окремі слова:

— Швейцарцям легко стріляти в бідняків, у яких усієї зброї — каміння, шматки черепиці та дрючки!

Багаті мешканці в свою чергу обурювалися:

— До якого нахабства дійшли! Зупиняли карети й примушували дворян кричати: «Хай живе третій стан!» І ті мали коритися.

Жак ледве дістався додому. Там уже чули про вуличні події.

— Який жах! Кажуть, заарештували багатьох, багато вбито! — налякано повідомила йому Віолета.

А вранці довідалися про страшне.

Повстанцям таки вдалося потрапити на Гревський майдан і виконати там справедливий вирок: спалити зображення Ревельйона й Анріо. Демонстрантам дали змогу піти з майдану, але на вузьких вулицях їх наздогнали кулі. До чотирьох годин ранку тривали стрілянина й полювання за повстанцями. А потім підрахували: кілька сотень убитих і поранених. А скільки заарештовано? Кількості не називали, тільки багатозначно хитали головами.

Сестри Пежо нічого не знали, і Жак сподівався, що йому все розкаже Гамбрі.

Жак вийшов раненько з дому. І відразу ж на вулиці почув від сусідів, що Гамбрі заарештували разом з інтими «заводіями». Кажуть, з вироком не затримуватимуться. Сьогодні ж і оголосять.

Жак сидів у книгарні як на голках. Перед очима стояв Гамбрі, яким він бачив його два дні тому: рішучий, упевнений, веселий. Стурбовані тим, що сталося, завсідники кабінету для читання сьогодні не прийшли. І Жак вирішив, що можна раніше зачинити крамницю. Та бач! Уперше він посварився з Жанетою.

Побачивши, що Жак збирається йти, вона кинула:

— Ще рано! Можуть прийти відвідувачі!

— Які там відвідувачі! — роздратовано відповів Жак. — Сьогодні людям не до книг.

— То, по-твоєму, через якихось там баламутів і книжок не читатимуть? Може, накажеш і зовсім крамницю зачинити?..

Вуха Жакові почервоніли.

— Як ти можеш таке говорити! В тебе що, серця нема?

— На всіх серця не вистачить!

Жак не міг більше стримуватися. Він сердито жбурнув в'язку ключів на конторку і кинувся до дверей, кинувши на ходу:

— Візьми ключі! І торгуй книжками сама!

Жанета відкрила рот од подиву. Жака ніби хтось підмінив. Вона ніколи не бачила його таким лютим.

— Жак! — безпорадно гукнула вона.

Та він навіть не озирнувся і вибіг на вулицю. Найперше, що впало в очі Жакові, був величезний натовп біля стовпа з об'явами. Жак підійшов ближче. Вирок. Швиденько перебіг очима список засуджених, знайшов прізвище Гамбрі й навпроти нього слово «повісити».

— Господи! — вигукнув Жак. Він не вірив очам своїм. — Гамбрі буде страчений! Невже його не можна врятувати?..

— Його вже нема серед живих, — коротко сказав робітник з теслярським інструментом під пахвою. — Бачиш? — І вузлуватим пальцем показав на друге оголошення, що було трохи нижче.

У ньому говорилося, що на Гревському майдані о шостій годині ранку привселюдно було виконано вирок над Гамбрі і його товаришами. Таких, як він, сім чоловік. Решту засуджено до привселюдного таврування біля стовпа ганьби і на довічну каторгу.

Забувши про все, не звертаючи уваги ні на кого, Жак припав головою до стовпа й заридав, як дитина.

Довкола нього плакали жінки, обурювалися майстрові, висловлювали співчуття мешканці кварталу… До Жака, мов крізь пелену, долітали подробиці знущальної процедури таврування, яку виконував кат.

Жак мимоволі прислухався до цих слів, і ним опановував ще більший відчай. Скільки він простояв так, прихилившись головою до стовпа, він не знав. Отямився лише тоді, коли почув знайомий голос:

— Жак! Соромно! Здавалося мені, що ти збираєшся стати громадянином і борцем. А борці не плачуть!

— Пане Адора! — вигукнув Жак. — Пане Адора! Що ж це буде? Гамбрі стратили!

— Не плач! Знаєш, що мені щойно розповів очевидець страти на Гревському майдані? Він бачив на власні очі, як Гамбрі йшов до місця страти рішучий, з піднятою головою. Священик говорив йому слова втіхи й надії, але Гамбрі не слухав його. Він обвів поглядом майдан, мовби прощаючись з тими, хто був на ньому, і з тими, кого не було, і так само гордо підставив під петлю свою шию.

Жак слухав як зачарований.

— Ходімо! — Адора владно узяв Жака під руку і повів. — Гамбрі загинув — це велике горе! — Але Гамбрі знав, на що йде, знав, що боротьба без жертв не буває… Ось що я тобі скажу, друже, і ти це запам'ятай: якщо колись наша візьме і ми проголосимо рівність усіх людей, я не можу гарантувати мир і тишу. Ми обеззброїмо в той чи інший спосіб тих, хто чинитиме опір, і, запевняю тебе, панькатися не будемо! Обіцяю тобі одне: ми знищимо принизливу процедуру ганебного стовпа і таврування катами!..

У ці дні король одержав від одного із своїх вірнопідданих записку. У ній було сказано: «… смію доповісти вам, ваша величносте, що обурення народне дійшло до краю, звідусіль чути скарги і ці скарги перетворяться у народну лють, якщо ви, ваша величносте, не заспокоїте уми, знизивши ціни на хліб, тому що, повірте, ваша величносте, всіма нашими бідами ми зобов'язані цьому подорожчанню».

А ще за кілька днів у казарму на вулиці Муфтар прийшла молода жінка.

— Пропусти мене, братику! — попросила вона вартового.

Вартовий оглянув жінку з ніг до голови. Молода, одягнена, як простолюдинка, у ситцевій сукні, на голові білий чепчик. Відкритий погляд карих очей спрямований просто на нього.

— Чого ти витріщився? Я без зброї. А мені треба До солдатів, хочу з ними поговорити. Невже ти мене боїшся?

— Чого мені боятися? — нерішуче сказав вартовий.

— Тоді пропусти! — жінка засміялася. — Я швачка з вулиці Святих Отців. Звати мене Жерміні Леблює. Бачиш, я ні від кого не криюся. Та мені й критися нічого.

Вартовий стенув плечима:

— Ну йди!

І вона зайшла до казарми. Солдати займалися хто чим: один чистив амуніцію, другий пришивав ґудзики, третій шомполом прочищав рушницю…

— Мене звати Жерміні Леблює, — звернулася жінка до солдатів. — А прийшла я сюди, щоб вас присоромити. Як могли ви стріляти у своїх же братів — паризьких робітників? Кулі ваші летіли, а вя й самі не знаєте, у кого вони влучили. А тим часом ви вбили старого Бланшара. Чули про такого? Йому сімдесят років, він давно вже не працює і вийшов, щоб купити хліба на останні су… Хліб дістається дорогою ціною, а йому, бідолашному, він і зовсім дорого обійшовся. Скосила його ваша куля.

Інша куля обірвала життя Жоржети Гаду. Їй оце виповнилося б шістнадцять років, якби не наказ одного з ваших офіцерів…

Солдати слухали, не перебиваючи її, мовчки перезиралися, немовби питали один одного, що робити. А жінка, скориставшись цим, почала про головне:

— Ваші руки тепер у крові, й так легко її вам не змити! Хіба ж ви не такі самі громадяни Парижа, як ті, кого ви вбили? Як ті, кого вчора засудили й повісили? Сьогодні ви при зброї. Завтра станете хто фарбарем, хто бляхарем, хто чорноробом. А ті, в кого ви стріляли, теж стануть солдатами, якщо в нас буде війна з іноземцями. А чого домагалися Ревельйонові робітники?.. Тільки того, щоб жити не по-собачому, а по-людськи…

— А хто тебе прислав до нас? — запитав молодь. Й солдат, протовплюючись до Жерміні.

— Мене? — здивовано запитала жінка. — Ніхто! Прийшла я тому, що серце мені наказало. Просто мов до горла підступило. Треба, думаю, піти і все їм пояснити…

— Що це ще за бунтарка?! — гнівно гукнув до жінки офіцер, якому доповіли про її появу в казармі.

— Це я бунтарка? — щиро здивувалася Жерміні. — Бунтарі — це ті, що зі зброєю. А в мене яка зброя? Язик — ось моя зброя!

— В тому-то й річ, що язик у тебе надто довгий! Посидиш трохи в тюрмі, він і покоротшає! — пригрозив офіцер.

— Я тюрми не боюся. Зі мною правда… Вона завжди візьме гору…

— Піко, Жанен, відведіть її у Сальпетрієр. Посидить у тюрмі — отямиться, зрозуміє, що таке бунт! — наказав офіцер.

Два солдати відокремилися від інших. Піко, чоловік уже немолодий, неохоче торкнувся плеча Жерміні.

— Ходімо, — пробурмотів він.

— Ходімо! — погодилася Жерміні. Вона ступила два кроки до дверей, тоді обернулася до солдатів і сказала: — Запам'ятайте все ж таки мої слова. Може, зараз я прийшла надто пізно, то згодяться іншого разу. — Вона помахала рукою на прощання і пішла за конвоїрами.

А за нею чулися нарікання:

— За що ж це її в тюрму!

— Виходить, і слова мовити не можна…

— Вона ж і справді від щирого серця…

Жак ішов, як і завжди, з пакунком книг під пахвою і якось не помітив, що опинився на вулиці Муфтар. Його незборимо тягло на вулицю, де жила Ежені. Вже не вперше він сюди завертав, хоч міг би пройти додому коротшим шляхом.

Він не роздивлявся перехожих, не ловив гав, лише, проходячи повз будинок під номером дев'ятим, пильно видивлявся на віконце, за яким могла з'явитись Ежені. Часом бачив її: вона сиділа за шиттям, не підводячи голови від столу. Біля неї на купці кольорових стрічок сиділа сорока. Але у вікно Ежені не дивилася. Біля під'їзду не видно було й тітоньки Мадлен.

— Молодий чоловіче! — раптом почувся жіночий голос, і Жак навіть не відразу второпав, що звертаються до нього.

Він підвів очі й побачив звичайну для тих днів картину: двоє солдатів ведуть заарештованого. Незвичним було тільки те, що вели вони молоду жінку. Вона йшла легкою ходою, ніби на звичайну прогулянку.

— Досить тобі репетувати! — незлобливо сказав старший солдат. — Йди собі тихенько, і все буде гаразд.

— Молодий чоловіче! — знову гукнула жінка і не звертаючи уваги на слова конвоїра. — Мій брат, цирульник Жером, живе біля самісінької Бастілії. Перекажи йому, що його сестру Жерміні заарештували й ведуть у Сальпетрієр.

— Я знаю Жерома, знаю! — відповів Жак. — Але ж за що це вас? — йдучи слідом за Жерміні, Жак почав крокувати в ногу з солдатами.

— За те, що я хотіла спитати солдатів, хто витре сльози нещасним вдовам і сиротам.

— Припиниш ти базікати? — розсердився другий солдат. — І звідки тільки ти такі слова береш? Вони й камінь розжалоблять!

— Добре, якби мої слова дійняли тих, у кого серця кам'яні.

Раптом старішому солдатові увірвався терпець, і він накинувся на Жака:

— А ти чого до нас причепився? Іди собі, поки цілий та здоровий, поки до тебе не взялися!.. Завернімо лишень праворуч, у провулок, — мовив він своєму товаришеві.

Жерміні усміхнулася до Жака.

— Якщо виконаєш моє прохання, дякую! А коли не зробиш, то бог тобі суддя!

І жінка, супроводжувана двома конвоїрами, зникла в провулку. Жак довго дивився їй вслід.

Розділ сімнадцятий

УРОК КОРОЛЯМ

Тепер, коли Генеральні штати мали ось-ось розпочати свою роботу, авторитет Горана, обраного депутатом від третього стану, ще більше зріс в очах сім'ї Пежо.

Франсуаза говорила не без задоволення:

— Ну ось, тепер у нас є своя «рука» у Генеральних штатах. Подумайте, адже Штати — це уся Франція!

Жанета кокетливо усміхалася, коли Горан навідував їх.

— Уявляю, скільки тепер у вас справ, — говорила вона. — І як ви тільки знаходите час для нас!

— Ви жартуєте! Для вас та не знайти часу! Той день, коли я вас не бачу, мадемуазель Жанета, здається мені втраченим…

Дівчина спалахувала рум'янцем. А Франсуаза, в присутності якої велася ця розмова, не приховувала свого задоволення від того, що її майбутній зять такий люб'язний і добре вихований.

Відкриття Генеральних штатів мало відбутися п'ятого травня. І Франсуаза забажала неодмінно бути присутньою на цій урочистості. Вбравшись у парадне плаття, вона звеліла, щоб дочки її одяглися якнайгарніше. Упевнившись, що у святкових костюмах вони виглядають «не гірше від будь-яких аристократок», Франсуаза вирушила з ними у Версаль. Виходячи, вона сказала Жакові:

— Сьогодні великий день! Навряд чи знайдуться охочі посидіти в кабінеті. Ну, а якщо й трапляться, ти й сам чудово впораєшся.

Жанета торжествувала, що Жак залишається вдома. Вона не забула, як він сказав, що вона безсердечна, і якщо не скаржилася матері, то тільки тому, що не хотіла, про всяк випадок, псувати з ним стосунки. А Жак і не приховував того, як хочеться йому сьогодні поїхати у Версаль.

Бабета, вибравши мить, підбігла до нього й прошепотіла:

— Я намагатимуся нічого не пропустити, помітити кожну дрібницю і все-все тобі розповім.

Жака схвилювала увага Бабети, та все ж таки побачити церемонію на власні очі — це зовсім не те, що почути розповідь, навіть найдетальнішу…

Коли Франсуаза з дочками пізно ввечері повернулися з Версаля, вони заходилися наввипередки розповідати, що там бачили.

— Навіть уявити собі неможливо, скільки там було народу! — почала Франсуаза. — Можна подумати, що сьогодні увесь Париж перебрався у Версаль. Дорога, якою мали йти депутати, будинки й балкони були прикрашені шовковими і оксамитовими тканинами, бруківка всипана квітами. І скрізь, скрізь — люди, навіть на дахах! Вони обліпили ліхтарі, східці, ґанки, порожні фіакри… І скільки жінок!..

— Ну, а депутати? — з хвилюванням у голосі запитав Жак.

— Матусю, дайте я розкажу! — почала благати Жанета, якій мати не давала вимовити й слова. — Ото було видовище, коли пройшли дворяни у своїх вишитих золотом костюмах, у капелюхах з пір'ям! Від мережива і золотих прикрас рябіло в очах!

— Більшість священиків були в скромних темних рясах, — підхопила Віолета. — Тому ще кращими видавалися червоні і бузкові сутани та мантії, в які були одягнені представники вищого духівництва. Вони здавались яскравими плямами на чорному тлі…

— Ну, а депутати третього стану? — нетерпляче перебив Жак.

— То було якраз нецікаве видовище, — сказала Жанета, — хоч вони і йшли стрункими рядами. Чорні шовкові короткі накидки з прорізами для рукавів, чорні берети. Жодної кольорової цяточки! Кажуть, їх всього шістсот душ… Серед них був, звичайно ж, пан Горан!

— Може, це й не було гарно, — сказала Бабета, зрештою втрутившись у розмову. — Але хоч як були пишно зодягнені дворяни й вище духівництво, вони не викликали в народу ні краплі захоплення. Стояла німа тиша. Мабуть, їм було не дуже приємно, що їх так зустріли. Зате коли в кінці процесії з'явилися представники третього стану, від оплесків і радісних вигуків, що линули назустріч їм з вікон, з балконів будинків, просто з вулиці, все здригнулося!

— А й справді дивно, що народ мовчав, — промовила стурбовано Франсуаза.

— Кажуть, що мовчання народу — це урок королям, — спокійно відповів Жак.

— Звідки ти це взяв? — запитала Франсуаза. Вона була відверто здивована.

— Аякже! Адже оплесками народ висловив своє ставлення до станів. Якщо ж він мовчав, то це значить, що…

— Мені здається, братику, що ти занадто багато читаєш! — з докором сказала Жанета. — А це тебе не доведе до добра!

— Що б там не казали, ми, жінки, мало розуміємося на цих справах. А ти, Жак, ще молодий… Ось прийде пан Горан і все нам розтлумачить, — примирливо закінчила Франсуаза.

Можна було подумати, що Жанета цілком задоволена своєю долею. Та чи щаслива вона була насправді?

Ні мати, ні Віолета не запитували себе про це. А Бабета не могла примиритися з тією буденною обстановкою, яка супроводжувала майбутній шлюб сестри.

Вибравши мить, коли вони сиділи вдвох за вишиванням, а Віолета чергувала у крамниці, Бабета запитала:

— Скажи, Жането, ти любиш пана Горана?

— Дурненька, про це я думаю найменше. Та й що розуміти під словом «любов»? Пан Горан буде добрим чоловіком.

— Коли пан Горан приходить, тільки й розмов, що про прибутки від друкарні. І з тобою він ні про що інше не говорить, а тільки про бариші та вигоди. Може, він гарна людина, але такий нудний…

— Я у заміжжі веселощів не шукаю, — повчально сказала Жанета. — Зате я житиму заможно, стану господинею дому…

— І це все, чого ти хочеш? — розчаровано запитала Бабета. — Таж пан Горан…

— Жането, Бабето, кидайте шити! Мама обіцяла повести нас зараз на ярмарок! Там показуватимуть виставу!

Жанета з радістю відклала вбік вишивання, продовжуючи незакінчену розмову:

— Хотіла б я знати, де й коли ти бачила мужчину, більш гідного, ніж пан Горан! Мужчину, який більше підходив би як наречений для дівчини нашого кола?

— Ну, я не знаю… Хоч би Шарль…

— Ага, ось у чім річ! — весело засміялася Віолета. — Ти, крутійко, ведеш мову про Шарля, а в самої на думці — Жак!

Бабета почервоніла по саме волосся.

— Я сказала «Шарль» і його мала на увазі. Але й Жак теж розумний, у нього благородні думки… — Вона не закінчила фрази і, кинувши на ходу: — Давайте збиратися на ярмарок, а то матуся сваритиме нас, якщо ми запізнимося, — швиденько вийшла з кімнати.

Їй навздогін Жанета гукнула зі злістю:

— Твій Жак — грубіян. — А потім, обернувшись до молодшої сестри, спокійно додала: — Мамі нічого не кажи про наше базікання! Невже ти й справді думаєш, що Бабеті подобається Жак? Усе це дурниці! Матуся готує їй в женихи пана Лефатиса.

Віолета пирскнула:

— Та він же потвора! Який же він жених?

— Він зовсім не такий уже поганий, — розсудливо сказала старша сестра. — До того ж звикне, то й полюбить…

Якби хтось запитав Жака, як він ставиться до Бабети, він навряд чи зміг би відповісти. Сам собі він не ставив такого запитання. Але з Ба бетою йому хотілося говорити весь час, розповідати про себе, знати, що в неї на душі… А ще цікавіше відгадувати, що зробила б вона в тому чи іншому випадку. Як добре розуміла вона його хвилювання і турботи! Як співчувала вона Фірменові Одрі! Єдина з сестер, вона була вражена смертю Гамбрі, єдина поділяла з ним скорботу про його загибель! Як ніжно й прихильно ставилася вона до Жака всі ті дні, коли він працював, виконуючи доручення Франсуази, а сам ходив пригнічений, не маючи сили забути про Гамбрі, простити його смерть!

Що знав Жак про любов? Отець Поль, який прожив усе життя самітно, не міг йому про це розповісти. Мати?.. Натомлена, сповнена постійних турбот, Марі ніяк не проявляла свого ставлення до чоловіка. Чи поєднало їх колись ніжне почуття? Може, й так, але це було дуже давно. Зараз вона була йому відданою дружиною, він їй — таким самим відданим чоловіком. От і все! Не до кохання їм було. Чоловік тітки Фраисуази? Він узяв за дочок трьох її дівчаток, піклувався про них; вони тепло згадували про нього. Може, Жюльєн і Франсуаза любили одне одного, але про це не говорили… Пан Горан? Та хіба можна було назвати його почуття до Жанети любов'ю?

Свої знання про любов Жак видобував з книжок. У книжках любов приводила людей до подвигів, змушувала здійснювати героїчні вчинки. Ось про таку любов мріяв Жак, і йому здавалося, що її гідна лише Бабета. У ній поєднались усі чесноти. Йому не страшні будь-які випробування, він здатен на будь-який благородний вчинок, якщо поруч нього буде Бабета.

Розділ вісімнадцятий

ЧОРНИЙ ОКСАМИТОВИЙ БЕРЕТ

Існування Жакове ніби розділилося навпіл: все те, що було до страти Гамбрі, а далі — життя, в якому Гамбрі уже не було. Його широко розставлені сірі очі переслідували Жака, а у вухах ще й досі звучали слова: «Ми збираємося говорити з Ревельйоном по-своєму!» І ось як обернулася справа! Виходить, Ревельйон поговорив з робітниками своєю мовою — мовою солдатських куль.

Усе, що відбувалося навколо, сповнювалося для Жака новим змістом. І те нове, що він пережив і передумав, на якийсь час заступило від нього образ Фірмена.

Зате зміцніла дружба з Адора. Адвокат любив пожартувати, посміятись, іноді навіть покепкувати з Жака. Але якось само по собі сталося так, що, звертаючись, він почав називати Жака «Малюк». І Жак сприймав це звертання так, якби воно звучало з уст старшого брата.

Щоразу, коли адвокат з'являвся в кабінеті для читання, Жак вибігав йому назустріч, сподіваючись почути від нього щось нове. Адора багато знав, і Жак шкодував лише, що свого часу адвокат не познайомився ближче з Гамбрі. Вони добре зрозуміли б один одного.

Перший, з ким Жак поділився усім тим, що почув від Франсуази і її дочок про відкриття Генеральних штатів, був Адора.

— Ну що ж, — мовив адвокат, — король домагається, аби третій стан навіть і зовнішньо відрізнявся від двох привілейованих станів, що вже само по собі принизливо. А тут ще чорний оксамитовий берет, загнутий вгору з трьох боків, без будь-яких галунів і прикрас! Ти — хлопець начитаний і, хоч у театрах не бував, напевне, чув, що чорний оксамитовий берет прикрашає там голову Сганареля — цього ловкого пройдисвіта й шахрая. Таким чином, цим підкреслюється насмішкувате ставлення до третього стану. Слід додати, що коли депутати рекомендувалися королю, то і в цій церемонії було багато принизливого для третього стану. Представників духівництва й аристократії король прийняв у своєму кабінеті, причому для духівництва розчинилися обидві стулки дверей, для дворянства тільки одна. Ну, а делегатів третього стану він прийняв прямо у своїй спальні. Це б ще сяк-так: так заведено здавна. Але епіскоп Нантський, виголошуючи у церкві святого Людовіка проповідь про те, що щастя народу у вірі, дозволив собі підкреслити різницю станів такими словами: «Прийміть, ваша величність, запевнення у відданості духівництва, знаки поваги аристократії і принижені благання третього стану». Благання! Розумієш, Жак?

Ні для кого не таємниця, що коли голова третього стану Байї пішов до хоронителя печаті, щоб встановити церемоніал представлення третього стану королю, хоронитель печаті сказав: «Не хотілося б, звичайно, пропонувати делегатам третього стану, звертаючись до короля, ставати на коліна, але інші стани вимагають, аби була встановлена різниця у звертанні привілейованих станів і третього».

Коли Байї обурився, хранитель печаті сказав: «Але ж на врочистих церемоніях я сам, звертаючись до короля, стаю перед ним на коліна! Чого ж ви хочете?» Байї зміркував і відповів: «Це обов'язково зв'язано з вашою посадою, і, приймаючи її, ви знали, що вас чекає, а нам ця умова була невідома».

Отако, Жак! Скажу тобі відверто, я побоююся, чи не хоче, бува, король повторити те, що вже раз було зроблено у тисяча шістсот чотирнадцятому році. Скликані тоді Штати закінчили свою роботу, і… Їх не скликали сто сімдесят п'ять років. Зараз король і двір розраховують, що Штати допоможуть їм винайти нові податки й затвердити старі. Але король боїться, щоб депутати третього стану не почали втручатися в інші закони і не зажадали нових політичних прав.

… У сім'ї тітки Франсуази на всі політичні події дивилися очима пана Горана. Одна Бабета приносила свіжі новини з вулиці, де життя вирувало. На велике невдоволення матері, вона часто виходила з дому.

Якось у середині травня вона прибігла в читальню пожвавлена, радісно збуджена. Її довгі пальці стискали букетик свіжих конвалій; на воскових, тонко вирізаних чашечках виблискували крапельки роси.

— Жак, угадай, звідки я йду! — І, не чекаючи, поки він висловить якесь припущення, розповіла сама: — Матуся послала мене на ринок. Я відразу побачила, що в рибному ряду все не так, як звичайно. Риба розкладена на столах, а торговок не видно. Йду далі. І що ж бачу? На мішках з картоплею стоять жінки, по черзі виголошують промови. І що б ти думав? Однаково, скільки не вгадуй, не вгадаєш. Жінки, які торгують на ринку рибою і фруктами, звернулися до представників третього стану і передали їм наказ: хай третій стан пам'ятає про потреби народу і дбає про нього. При цьому хай він не забуває і про жінок: адже вони матері, дружини й сестри — незмінні й віддані супутниці чоловіків!

І ти весь час була там і слухала?

— Я навіть допомагала цим дамам писати наказ, — ніяково зізналася Бабета. — Ти, я знаю, мене не лаятимеш. Але що сказала б матуся, якби побачила мене на мішку з картоплею серед торговок рибою? Та вона про це не дізнається… До речі, я навіть одержала винагороду за свій скромний труд. Ось… — Дівчина, сміючись, вдарила букетиком конвалій по Жаковій руці.

Жак пильно подивився на Бабету і раптом несподівано різко запитав:

— Послухай, ти могла б мене обдурити?

— Обдурити? Навіщо? Ти ж знаєш, Жак, як я тобі вірю, для чого б мені неправду тобі казати?

— Ти так легко обдурила свою маму — пам'ятаєш, коли сказала їй про Пале-Рояль, й анітрохи не зніяковіла. А зараз хочеш від неї приховати, що була на ринку. Скажи, ти й мені могла б сказати неправду так само легко?

— Та я ж збрехала для тебе, щоб тобі допомогти. А ти ще мене за це дорікаєш!

Обличчя її було серйозне, очі чисті.

— А про ринок, якщо я мамі не скажу, — додала вона з лукавою усмішкою, — то це означає: я не збрехала, а тільки приховала.

Жак хвилювався і не знав, що сказати. Вуха його запалали.

— А мені? Я все ж таки хочу знати… Ти можеш і мені збрехати?

— Тобі, Жак, ні!.. Тобі я ніколи не збрешу! Ніколи!

Жакові одразу відлягло від серця.

Він схопив руки Бабети в свої, але Бабета вирвалась і кинулася до дверей.

Жак метнувся за нею навздогін, та в дверях зіткнувся з Адора і ледве не збив його з ніг.

— Що з тобою? Куди це ви всі біжите? — Він подивився вслід Бабеті, усміхнувся і додав: — Ну, Малюк, тепер до діла! Я поспішаю!

І він пройшов за загородку, де звичайно сидів Жак. Жак рушив за ним.

— Дай-но мені, друже, метра Руссо[13]. Або, либонь, краще Дідро, — попросив адвокат, сівши в крісло. — Клятий хазяїн уже зовсім перестав церемонитися, не удостоює мене більше своїми поясненнями. Він вважає, що мені нема потреби знати, яку справу він збирається вести. Вчора прямо сказав: «Огюст, мені потрібна промова на дві години, така, щоб у ній було і про справедливість, і про народ, і про його права, але щоб, слухаючи її, можна було добре спати!» Потім він мою промову зазубрить напам'ять, і слухачі дріматимуть під перлини його, тобто мого, красномовства! Чи бачив хто подібну безсоромність? Ніби пішов у крамничку і купив два лікті шовку! Ну, я ще з ним колись поквитаюся! Зате під час цієї промови, — Адора вийняв з кишені й помахав у повітрі якоюсь маленькою книжечкою, — ніхто не спав! І її не завадило б прочитати моєму патрону, панові Карно!

На обличчі Жака відбилася така щира цікавість, що Адора залюбки пояснив свої слова:

— Є в Аррасі адвокат, поки маловідомий, але його вибрали до Генеральних штатів від своєї округи. Прізвище його Робесп'єр[14]. А в цій книжечці видрукувана захисна промова, виголошена ним в Арраському суді. Нам усім, адвокатам, варто б повчитися у цього Робес-п'єра. Справа ось у чому. Якийсь Віссері, що мешкає в місті Сент-Омер, захоплювався вивченням фізики. Щоб обгрунтувати якісь там свої спостереження над атмосферним тиском, він установив на своєму будинку саморобний громовідвід. А громовідвід, як гобі має бути відомо, придумав не він, а Франклін[15]. І все ж сент-омерські власті вбачили в діях Віссері якесь чаклунство, ледве не чорну магію. Вони постановили громовідвід зняти, а Віссері притягти до відповідальності. Захищати його взявся Робесп'єр і не тільки відстояв свого підзахисного, але й привселюдно виступив проти мракобісся і перетворив промову на справжнісінький політичний виступ.

— Дайте мені прочитати! — почав благати Жак. У нього загорілись очі, а руки потяглися до брошури.

— Зажди, зажди, все в свій час. Вивчу її як слід, потім дам і тобі. Ну, де ж мій Дідро?

Жак неохоче пішов виконувати доручення Адора. За кілька хвилин дбайливо оправлений у палітурки томик Дідро лежав перед адвокатом на столі.

Гортаючи нервовою рукою сторінки, Адора говорив, ніби відповідаючи на свої власні думки:

— Кажуть, що кожний з нас народився під одним із знаків Зодіака: хто під знаком Близнюків, хто — Терезів, хто — Козерога. Я ж, як видко у наш час, народився під знаком секретних наказів про арешт — наказів у запечатаних конвертах! На цих білих аркушах паперу, на яких стоїть підпис короля, можна написати що завгодно.

— А я думав, що ці секретні накази закінчилися разом з царюванням Людовіка П'ятнадцятого, — прохопилось у Жака.

— На жаль, ні. Можливо, користуються цими паперами рідше, але вони, на нещастя, не зникли і потрапляють до рук не лише наближених короля, але й до наближених цих наближених. Навіть найнезначніші чиновники іноді мають їх, а це вже зовсім горе… Зачекай-но! От здорово! Наш добрий мудрець Дідро ніби підслухав нашу розмову. Поглянь лишень! — І Адора тицьнув пальцем у сторінку трактату «Терпимість».

Жак нахилився над книжкою і прочитав:

— «… Чого варті вісімдесят тисяч таємних наказів про арешти, виданих за одне тільки правління кардинала Флері?[16] За цією цифрою стоять вісімдесят тисяч добрих громадян, або кинутих у темниці, або тих, що втекли з батьківщини в далекі країни, або засланих хтозна-куди. Усі вони були раді постраждати за добру справу, але загинули для держави, якій ці переслідування коштували величезних грошей. Тільки на обшуки після появи книжки «Про нове духівництво» було витрачено мільйони. Хай би дозволили вільно друкувати цей нудний памфлет, на який так накинулися спочатку, і ніхто не взявся б його читати…»

— Непогано сказано, га, Малюк?

Рядки Дідро справили на Жака велике враження, але обмінятися з Адора думками йому не пощастило, бо до кабінету зайшов виноторговець Клеро і зажадав свіжих газет.

Коли Жак нарешті звільнився і підійшов до Адора, він побачив, що томик Дідро уже згорнутий, на ньому лежить купка паперу, списаного знайомим бісерним почерком адвоката.

— Ну от я все й переглянув! Тепер кілька слів про твої справи. Один з молодчиків, який торгував, кажуть, якраз саме тими наказами про арешт, про які ми з тобою щойно говорили, продає гарну бібліотеку. Він зараз наш клієнт і перед від'їздом хоче владнати деякі майнові справи. Він чомусь зовсім таємно збирається в Англію і, судячи з усього, повертатися до Франції й не думає. Я гадаю, що він замішаний у брудних комбінаціях з податками, через які Ламуаньйону довелося піти у відставку. Адже, крім податків, так би мовити, офіційних, ці молодчики дозволили собі дерти з живого й мертвого додаткові побори на свою користь. Мій клієнт, мабуть, відчуває, що міняється політичне становище в країні, і хоче замести сліди. Вже коли цей книголюб вирішив розстатися зі своєю бібліотекою, то недарма.

— Хоч як це звабливо, боюся, що з покупкою у нас нічого не вийде. Тітка Франсуаза зробилася до неможливого скупа й боїться витратити на книги зайве су. У неї лише одна примовка: «Усі ці заворушення до добра не доведуть. І книжки зовсім кинуть читати!» Я, як умію, доводжу їй, що книжкова торгівля аж ніяк не може постраждати. Книжки й газети читають і читатимуть в усі часи. Та де там! Вона й слухати не хоче…

— Ось що, Малюк, я ж не забув про племінника твого отця Поля, — перепинив його Адора. — Якщо не кажу тобі нічого про нього, то тільки тому, що нічого ще не придумав. Та може статись, у пана Жана-Еміля Біанкура поміж його книжкових багатств ти знайдеш навіть твір того автора, якого розшукуєш. Пан де Біанкур має славу любителя заборонених книг. Він людина із зв'язками і не боїться неприємностей. Інший за зберігання подібних книжок, можливо, потрапив би до в'язниці. А цей вийде сухий з води.

У Жака навіть у роті пересохло й запалали вуха, коли він подумав, що, може, йому пощастить на власні очі побачити те, що написав Фірмен.

— Дякую вам, пане Адора! Дякую! Я до нього піду! А з тіткою Франсуазою якось домовлюся… До того ж цікаво поглянути на негідника — пробачте, я обмовився, — на людину, здатну торгувати наказами про арешти…

Розділ дев'ятнадцятий

КНИГОЛЮБ

І ось Жак потрапив у особняк пана Біанкура на вулиці Сент-Оноре. Лакеї, килими, фарфор, картини у важких позолочених рамах на стінах.

До Жака вийшов секретар — чоловік років п'ятдесяти з ознаками ожиріння — і, запросивши його до великого кабінету, опорядженого дорогими масивними меблями, показав на шафи, в яких, виблискуючи золотими корінцями, стояли рядами книжки.

— Ви можете ознайомитися з книжками за списком, який я склав. Пан Біанкур не проти того, щоб розстатися з усією бібліотекою. Але позаяк він розуміє, що нелегко знайти покупця через її велику вартість, він погоджується розпродати книгозбірню частинами. Пан Адора рекомендував вас як тямущу людину, хоч ви й дуже молодий, — додав секретар із співчуттям.

Жак уклонився і сів на запропонований йому секретарем стілець.

Скільки ж тут чудових книжок! Тут і стародавні автори: Таціт, Плутарх, Сенека. І твори знаменитих французьких письменників: Монтеня, Паскаля, Сірано де Бержерака! Окремо зібрано голландські, швейцарські, англійські видання. Це все твори, які з цензурних причин не могли бути видані у Франції. Їх видавали в інших країнах. Іноді ім'я автора було приховано під псевдонімом, іноді про автора не було й згадки.

Побачивши, що Жак захоплений своїм заняттям, секретар вийшов, але про всяк випадок залишив двері кімнати відчиненими, та юнак був так захоплений книжковим багатством, яке постало перед ним, що не звернув на це уваги. Через силу відірвався Жак од томів, любовно опоряджених у сап'ян, свинячу й лайкову шкіру, із золотими, мідними застібками.

«Треба спробувати пошукати памфлет, виданий Фірменом. Адже через нього я сюди й прийшов», — насилу згадав Жак про мету свого приходу.

Він підійшов до іншої полиці. Там, дбайливо вкладені в папки, лежали всілякі газети, листки й звернення, що від часу відкриття Генеральних штатів виходили великою кількістю. Для Жака вони не були новинкою — навіть ті, які вважалися офіційно забороненими. Він прагнув знайти якщо не самий памфлет Фірмена, то хоч якийсь натяк на нього у списку. Чи може бути, щоб такий книголюб, як Біанкур, пропустив таке цікаве видання?

Та час минав, і Жак, щоб не сплохувати перед паном Біанкуром, повинен був хоч приблизно намітити книжки, які він або придбає для свого кабінету для читання, або перепродасть комусь з багатих клієнтів тітки Франсуази. Він квапливо заходився складати список видань, які можна було б придбати. На жаль, у нього не так вже багато грошей для купівлі, а це все дорогі книги. Жак ковзнув поглядом по бюро червоного дерева, що стояло біля вікна. Зручний стіл — нічого й казати!

На ньому праворуч лежить велика книга в синій оправі із золотими застібками. Певне, Біблія. Мудра книжка, як називав її отець Поль. Треба глянути, коли вона видана. Жак підійшов до бюро і ледве зрушив книгу з місця, така важка була оправа, хоча пергаментний папір був легший від звичайного.

Жак розгорнув книжку, дзенькнули застібки. Так і є: Біблія. І їй майже сто років. Жак посміхнувся, пригадавши, яка безпорадна була Жанета, намагаючись прочитати римські цифри. На першій сторінці великими буквами було щось написано від руки. Це його не здивувало: в католицьких родинах здавна заведено вести записи сімейних подій саме в Біблії. Жак ковзнув очима по рівних рядках: «15 травня 1732 року від Марії-Крістіни Карель і Франсуа-Віктора Пуайє народився син Жак-Робер-Еміль Пуайє». Потім ішли роки вступу й закінчення коледжу Робером-Емілем. Трохи далі був інший запис. Ледве Жак глянув на нього, серце його тьохнуло. Він прочитав: «13 липня я поведу під вінець Ежені Лефлер». Дата була перекреслена, відновлена, і, зрештою, замість неї стояло 12 вересня, теж закреслене, і вже остаточно. Ежені Лефлер! Звідки тут це ім'я? Невже це той самий Робер?

Поспішаючи, бо в його розпорядженні було дуже мало часу, Жак зазирнув на останню сторінку книги. Звичайно передбачалося, що всі події людського життя повинні вміститися на цих двох сторінках — першій і останній. Ось чому, прочитавши усю першу, Жак вирішив знайти подальші записи в самому кінці Біблії.

Він не помилився — він побачив те, що шукав. Тією ж рукою, що й раніше, було написано:

«Я, Робер Пуайє, даю обітницю, якщо святий Робер, мій заступник і покровитель, допоможе мені здолати Ф. О., пожертвувати монастирю домініканців половину тих грошей, які я за це одержу. Руку приклав вірний паб церкви Робер Пуайє. 1755 рік, 15 квітня».

— Цю Біблію я не продаю! Ця Біблія родинна! — почув Жак над своїм вухом різкий, неприємний голос.

Він здригнувся, відчуваючи, що його застали на місці злочину. Підвівши голову, він побачив, що до кабінету тихенько зайшов чоловік, одягнений по-домашньому, але по моді, яка прийнята в аристократів. У ній поєднувалися неохайність з вишуканістю: синій фрак без прикрас, жилет з вузькою вишивкою, темні панталони, картаті панчохи.

Мабуть, це й був власник особняка и бібліотеки пан Біанкур. Був він вищий середнього зросту, опасистий і крихкотілий. Одутлі кволі щоки, зморшкувата шия, що виглядала з білосніжного комірця і жабо, і важкі повіки, що прикривали очі, промовляли про його вік. Панові Біанкуру було близько шістдесяти, хоч він явно молодився: на щоці, на підборідді, над губою чорніли штучні приліплені мушки.

— Дозвольте відрекомендуватися. Жак Меньє! — сказав юнак, намагаючись угамувати хвилювання, яке виказував його тремтячий голос. — Мене прислала пані Пежо, щоб я відібрав книги, придатні для нашої книгарні. — Жак схилився в шанобливому поклоні.

Біанкур ковзнув невдоволеним поглядом по стрункій постаті молодого чоловіка. А Жака мучила неспокійна думка: «Адже співпадають і дати… Отець Поль казав, що Фірмен зник якраз у 1755 році. Як могла опинитися родинна біблія Пуайє в кабінеті аристократа Біанкура? Що спільного між Робером і багатієм Біанкуром? Так, тут уже не раз, не два, а двадцять разів доведеться вдатися до рекомендованого отцем Полем засобу. Раз, два, три, чотири…»

— Якщо дозволите, я продовжу знайомство з вашою бібліотекою, — звернувся він до Біанкура.

Біанкур мовчки показав на велику книжкову шафу, дверцята якої залишилися напіввідчиненими, а Біблію, крекчучи під її вагою, переклав у іншу, меншу, що стояла біля протилежної стіни. Рипнули застібки оправи. Клацнув ключ у замку.

«Прощай, Бібліє!» — подумав Жак. На щастя, він мав добру пам'ять — вона не раз викликала захоплення отця Поля. Ось і зараз, прочитавши лише раз напис, він завчив текст напам'ять. Але чи були після цього напису ще якісь, він не встиг роздивитися.

— Скільки часу вам треба, щоб ознайомитися з моєю бібліотекою? — запитав Біанкур, не приховуючи роздратування.

Видно, господареві бібліотеки не сподобалося, що Жак так безцеремонно вдерся в його «особисті справи». Відвідувачів Біанкур звичайно приймав у вітальні або в кімнаті, що мала назву канцелярії, де сидів писарчук. У бібліотеку допускав небагатьох, і вони були досить тактовні, щоб не торкатися Біблії, що лежала в нього на столі.

— Боюся, що мені не вистачить життя, — намагаючись улесливістю заслужити довіру господаря книжкових багатств, відповів Жак. — Але, щоб відібрати бодай частину, потрібно буде години три.

— Гаразд, — коротко кинув Біанкур. — Зараз сюди прийде мій секретар і допоможе вам розібратися.

Він подзеленчав дзвоником, і на порозі з'явився лакей.

— Покличте сюди пана Гійома!

— Слухаюся! — Лакей зник.

Пан Біанкур зручно вмостився в кріслі і взявся до газети, що лежала на маленькому столику.

Жак заходився роздивлятися книжки на полиці. Але руки його тремтіли, і він ніяк не міг зосередитися. «Раз, два, три, чотири…» — почав він лічити. Знехотя глянув на Біанкура. Важкі повіки опущені. Спить? Вдає сплячого? Стежить? Жак не знав, що думати,

А Біанкур справді стежив.

На нього якось непомітно насунулася самітна старість, а тепер ще звідусіль загрожували посипатися неприэмносты. З одного боку, він відчував, що його зв'язує з життям лише одне — зібрані ним за довгі роки книжкові скарби. Їх він по-справжньому любив, любив без лукавства. І з ними вимушений тепер розлучатися. Чоловік, який прийшов, аби купити його книжки і тим самим відібрати у нього його улюблене дітище — бібліотеку, заздалегідь був йому неприємний. А тут він ще задумав порпатися в його речах! Та спалах, викликаний Жаковою нескромністю, поволі вгамувався, і він зараз майже милувався, дивлячись, як любовно перегортає Жак книжки. Досі Біанкуру не доводилось їх продавати — він завжди виступав як покупець. І як добре він знав, що охоплює книголюба, коли він натрапляв на цінний рідкісний примірник. Але чи Біанкур справді почав старіти, чи через хвилювання останніх днів притупилася його увага, одначе від його проникливих очей приховалося, що хвилювання юнака зв'язане не з дорогими книгами, а із зробленою ним у Біблії знахідкою.

— Хто навчив вас любити книги, молодий чоловіче? — несподівано порушив тишу скрипучий голос господаря.

— Наш сільський священик, отець Поль, — відповів, не задумуючись, Жак.

— Це добре, це дуже добре! — Біанкур живо уявив собі доброчесного сільського кюре, який наставляє Жака у вірі й благочесті. «Шкода, що я їду, — подумав він. — Цей хлопець міг би мені стати в пригоді… Йому, напевне, можна довірити бібліотеку й гроші. А зманити його з крамниці тітки, гадаю, неважко. Бідолаха Гійом помітно старіє і, головне, нічого не тямить в книжках. До того ж не любить їх. А втім, треба подивитись, як підуть справи далі… Якщо вчасно кинути

Черні кістку, вона вгамується, і, хтозна, може, мені й не доведеться нікуди їхати». Обличчя Біанкура посвітлішало, зморшки відразу якось розгладились.

А Жакове серце тим часом прискорено билося. «Сумнівів нема! Ф. О. — Фірмен Одрі. Робер сам розписався у своїй зраді!» Думки Жакові були далеко, і він не бачив ні назв, ні текстів книг, по яких перебігали його очі.

Коли викликаний господарем Гійом увійшов до кабінету, він побачив, що Біанкур, зручно вмостившись у кріслі, читає газету. Жак поглинений книгами.

— Ви кликали мене, пане Біанкур? — шанобливо запитав Гійом.

— Я гадаю, молодий чоловік не закінчить своєї роботи сьогодні, — приязно мовив Біанкур. — І йому доведеться прийти ще, і не раз. На випадок мого від'їзду вам доведеться закінчити з ним цю справу.

— Слухаюсь!

Гійом відзначив про себе незвичну прихильність свого господаря до покупця, зовсім для нього, Гійома, несподівану. Та найбільше вразило його інше: пан Біанкур був завжди точний у висловлюваннях. Чому ж він сказав: «На випадок мого від'їзду»? Це не було обмовкою. Невже він передумав виїжджати?

Жак охоче погодився на зроблену пропозицію прийти ще раз. Хтозна, може, йому пощастить заслужити довіру Біанкура і знову перечитати таємничі записи в Біблії.

— Я вважаю, що мені необхідно прийти знову ще й тому, що без дозволу власниці крамниці — моєї тіточки Франсуази Пежо — я не можу витрачати готівкою більше певної суми.

А ваша бібліотека, пане, як ви самі знаєте, в своєму роді єдина й… безцінна.

— Похвально, молодий чоловіче, що у ваші роки ви умієте цінувати книгу. — Тут пан Біанкур поглянув на

Жака, і той вперше побачив його очі. Побачив і здивувався.

Очі дивилися на співрозмовника, але, здавалося, не бачили його. А може, навпаки, бачили, та співрозмовник цього не підозрював. Прочитати щось у такому погляді неможливо! Прозорість! Порожнеча!

І раптом Жака ніби осяяло: порожні очі! Ось що означає: порожні очі!

А пан Біанкур вів далі:

— До побачення, пане… пане… молодий чоловіче! — і на прощання обдарував Жака приязною усмішкою.

Ледве стримуючи хвилювання, Жак убіг до контори пана Карно, де Адора працював, схилившись над паперами.

Коли рипнули двері, адвокат підвів голову і, побачивши Жака, привітно усміхнувся.

— З чим завітав, Малюк? — запитав він. — Чого такий схвильований?

Жак не чекав, щоб його запитували вдруге. Він розповів про все, що сталося в кабінеті пана Біанкура.

— Чим же усе скінчилося? — поцікавився Адора.

— От в тому й справа, що нічим. Я домовився прийти ще раз, оскільки я, мовляв, не зробив вибору. Але ж це не зрушило мене ні на крок. Я не знаю, який зв'язок між Біанкуром і Пуайє, чи не родичі вони, бува? Інакше чого б це він сказав, що Біблія родинна. Чого він розсердився? Чому не продає Біблію, в якій робив записи Робер?

Огюста зацікавила Жакова розповідь. Він змушував його повертатися до початку, розпитував про подробиці.

— Так, так… — бурмотів він, похитуючи головою, а Жак часто плутався і збивався, не дотримуючись послідовності у своїй розповіді.

— Здавалося б, мені радіти треба, що я натрапив на якісь сліди, а замість того в мене руки опустилися. Не знаю, що й робити! — закінчив свою розповідь Жак.

— Насамперед не впадати у розпач і не хвилюватися. Давай розмірковувати тверезо. Нам треба з'ясувати, яке відношення має Біанкур до Пуайє. В цьому наше завдання. Ти, як видно, будеш у нього в бібліотеці не один раз. Можливо, тобі пощастить знайти ще якийсь документ, що проллє світло на його минуле. Ти шукав памфлети Фірмена, а замість того неждано-негадано натрапив на сліди його таємниці. І де? У Біблії. Будемо сподіватися, що твої пошуки й далі не будуть безрезультатними. А я допоможу тобі скільки зможу. Переглянемо ще раз папери цього Біанкура.

І Адора заходився длубатися в папках, що лежали купками на столі. Знайшовши те, що шукав, він задоволено всміхнувся:

— Ось, здається, те, що нам потрібно. Як повне ім'я твого Робера?

— Жан-Робер-Еміль Пуайє.

— Ну й повне ім'я Біанкура — Жан-Еміль-Робер. Очевидно, бажаючи позбутись імені Робер, яке з тих чи інших причин було йому свого часу незручно носити, він почав називати себе просто Жаном-Емілем. Але тільки не в офіційних паперах, таких, наприклад, як оці. Коли він повинен довести свої права на наявне в нього нерухоме майно, він підписується всіма трьома іменами.

— А прізвище як же? — з хвилюванням запитав Жак.

— Щодо прізвища, то він десь втратив старе і придбав нове. Таке іноді трапляється з такими людьми, як Пуайє-Біанкур. Від імені свого святого він не відмовляється, бо набожний і вірить, що святі йому допоможуть. А прізвище — це зовсім інше.

Жак подивився на папір, простежив за рядком, по якому водив пальцем Адора. Хоч як він хвилювався, однак помітив, що обітниця, записана в Біблії, і підпис під актом на володіння будинками зроблені тією ж самою рукою.

— Та невже відхилилася завіса таємниці? — У голосі Жака вчувалася і радість, і тривога. — Я не поспішатиму, якщо ви не дозволяєте, та коли б ви знали, як це важко!

— Я знаю, що терпіння найважче дається таким ось молодим, як ти, в яких голова гаряча і кров завжди кипить. Але доведеться тобі таки зачекати, коли ми усе з'ясуємо. А тоді вже будемо думати й про те, як покарати призвідця загибелі Фірмена.

Розділ двадцятий

ТАК НАРОДИЛИСЯ НАЦІОНАЛЬНІ ЗБОРИ

Інтерес народу до Генеральних штатів безперервно зростав. З першого дня, коли вони відкрилися, у Версаль, де відбувалися засідання Штатів, ішли з столиці натовпи людей, які бажали послухати, як виступають їхні депутати. Серед тих, що йшли до Версаля, було чимало жінок.

Од Парижа до Версаля й назад близько тридцяти п'яти кілометрів, а оскільки у простолюдинів не було ні екіпажів, ні верхових коней, їм доводилося долати цей шлях пішки. Але таким великим було бажання парижан так чи інакше взяти участь в політичному житті, що, незважаючи на труднощі, долаючи втому, люди йшли і йшли, заповнюючи усю ширину версальських вулиць. За розпорядженням короля, третій стан збирався окремо від решти двох. І найенергійнішим і найрішучішим виявився саме той третій стан, яким так нехтував король і який він намагався, як тільки міг, принизити.

17 червня на одному із засідань третього стану, що проходили тепер майже без перерви, депутат Легран, звертаючись до своїх побратимів — представників третього стану, запитав: «Хто ми такі?» і сам же відповів: «Делегати, які складають справжні Збори — єдині законно й вселюдно вибрані представники народу. Ми — представники нації, отже, наші Збори мають називатися тим ім'ям, яке їй належить, — Національними зборами!»

Присутні гучно висловили своє схвалення. Депутат абат Сійєс зійшов на трибуну і повторив слова Леграна:

— Так, наші Збори заслужили право називатися Національними. А Національні збори мають негайно взятися до вироблення конституції!

Обидві пропозиції були захоплено схвалені присутніми. Кожен депутат відчув, що на нього дивляться як на представника усієї нації, а це покладало на нього ще більшу відповідальність перед народом.

На цьому ж засіданні депутати визнали всі існуючі податки недійсними, як запроваджені без згоди нації. Але третій стан тимчасово дозволив їх збирати — доти, доки засідатимуть Національні збори.

Ця маленька хитрість передбачала, що розпуск Національних зборів означатиме й знищення всієї системи податків.

Король був обурений, що третій стан підводить голову, що він виступає від імені народу. Досі від імені французів виступав тільки він, Людовік XVI. Раніше Генеральні штати скликали, коли треба було встановити якийсь негайний податок. А зараз депутати хочуть, щоб він доручив їм розпоряджатися всіма податками! Підкоритися третьому стану?.. Ні король, ні аристократи, ні вище духівництво на це не підуть! І король повелів:

Закрити зал засідань! Хай дворяни и духівництво теж полишать зал. Вони можуть згодом зібратися знову для обговорення питань, що їх цікавлять.

Що ж до делегатів третього стану, то їм сказати, хай ідуть додому!

Розпорядник церемоніалу засідань Генеральних штатів був приголомшений: дворянство й частина духівництва підкорилися наказу беззаперечно, але депутати третього стану, всі як один, залишилися сидіти на своїх лавах. До них приєдналася найбідніша частина духівництва.

Тоді розпорядник церемоніалу підійшов до голови Національних зборів Байї і запитав:

— Хіба ви не чули наказ короля?

— Чув, — шанобливо відповів Байї, — але тепер я хочу вислухати наказ Національних зборів.

Тут підвівся один з кращих ораторів свого часу — адвокат Мірабо. Він умів говорити з такою силою, що стрясав стіни зали; коли ж він хотів, щоб його слова дійшли до сердець слухачів, у його голосі звучали щиросердні, ласкаві ноти.

— Ми не маємо тут ні місця, ні права, ні голосу! — вигукнув він. — Геть звідси! І передайте вашому повелителю, що ми — вибрані волею народу — залишимо цю залу, тільки поступаючись штикам!

І король послав штики. 20 червня депутати побачили біля входу до зали засідань озброєних солдатів.

— Вхід заборонено, бо в залі раптово помер королівський секретар, — оголосив розпорядник церемоніалу.

— Так, але ми хочемо впевнитися, що до зали не зайдуть аристократи й духовні особи! — знайшовся Сійєс.

Підійшов офіцер королівської варти і, не знаючи, який привід висунув розпорядник, заявив:

— Панове, мені дуже шкода, але впустити вас не можу. Зала закрита на ремонт. Двадцять третього червня тут відбудеться урочисте засідання в присутності короля, і залі треба дати відповідний лад.

Версаль був населений лакеями та всілякою двірцевою челяддю, яка живе подачками придворних вельмож. У кого тут шукати співчуття? Ішов заливний дощ. Шістсот представників народу, які прийшли пішки з Парижа, змоклі до рубця, по коліна в багнюці, під поривами сильного вітру, але бадьорі духом, не захотіли розходитися, незважаючи на негоду.

Неподалік від палацу знаходилося приміщення із залою для улюбленої тоді гри — гри у м'яча. Власником її був небагатий чоловік.

До нього й звернувся один з делегатів, який зрозумів, що на короля надіятися нічого: він нізащо не відчинить двері для третього стану.

Вислухавши прохання делегата, господар приміщення обурено запитав:

— Невже це король залишив вас на вулиці?

— Через те я й звернувся до вас, що ми залишилися на вулиці. Ми заплатимо за залу скільки належить…

Господар перебив його:

— Друже мій, я згоден віддати мою залу представникам народу. Але якщо ви приймете мою умову.

— Будь-яку. Кажіть!

— Моя умова: ні слова про гроші! Представникам народу я можу віддати своє приміщення тільки безплатно.

Так один з тих, хто посідав зовсім непомітне становище в суспільстві, але належав до могутнього зараз третього стану, дав прихисток представникам народу, яких Людовік XVI прогнав з їхніх депутатських місць.

Схвильований депутат зняв свій чорний берет і низько вклонився господареві.

— Від імені народних представників приношу подяку справжньому громадянинові Франції!

І почалося засідання. Напівтемна зала ледве вмістила шістсот чоловік. Стіни зали були чорні, без жодної прикраси, щоб легше можна було стежити за польотом шкіряних м'ячів і лічити очки. У кравця, що жив поруч, позичили дерев'яного нефарбованого стола, та стільців не було. Ось за яких умов відбулися ці урочисті збори, що стали історичними. За столом зайняв місце, теж стоячи, голова Байї. Навколо нього з'юрмилися делегати. Хтось роздобув крісло й запропонував його Байї, але той категорично відмовився: він не бажав сидіти, коли всі депутати змушені були стояти.

У залі панував бездоганний порядок: оратори виступали один за одним. Вони наполегливо повторювали, що мають намір обговорювати не лише фінансові питання, як того вимагав король, а й загальне становище справ у Франції. Вони хотіли обмежити владу короля, управляти разом з ним.

Слово «конституція» почало дедалі частіше зустрічатися в промовах депутатів. Здавалося, проголошувані тут слова підточують підвалини трону, на якому, як і раніше, безтурботно сидить король; він ще не розуміє чи не хоче зрозуміти, як важливо для Франції те, що відбувається в цьому непримітному на вигляд приміщенні.

Цілий день тривали дебати, а під кінець засідання виступив Робесп'єр, на той час мало кому відомий адвокат. Від імені депутатів департаменту Артуа, який він представляв, Робесп'єр запропонував текст присяги. Делегати одностайно схвалили текст, і ця присяга увійшла в історію під назвою «клятви в залі для гри в м'яч».

«Нам не потрібні ні пишна зала, ні урочиста обстановка; де б там не збиралися надалі депутати даної асамблеї, це завжди будуть засідання Національних зборів.

Депутати складають урочисту клятву, що не перестануть збиратися доти, поки не буде твердо встановлена конституція».

23 червня король скликав представників усіх трьох станів на урочисте засідання. Воно засвідчило, що абсолютної монархії уже не існує. Король був змушений дарувати свободу друку й погодитися з тим, що віднині податки визначатимуть Національні збори.

А тільки-но король залишив засідання, депутати третього стану, до яких приєдналося нижче духівництво, негайно ухвалили постанову про те, що особа обранців народу недоторканна. Всякого, хто замахнувся на делегата, хто б він не був, буде оголошено зрадником нації і звинувачено в тяжкому державному злочині.

Людовік XVI вважав, що поступки, на які йому довелося згодитися, залишаться порожніми обіцянками. І з легким серцем він вирушив у Марні на полювання — розвагу, яку він любив над усе.

Але гнів Марії-Антуанетти був безмежний. Народ «осмілився» вимагати Конституцію, він заміряється на те, щоб знищити податки! Вона вважала недозволеною слабкістю короля, що він не наважується розігнати Генеральні штати.

— Люди, що належать до цього горезвісного третього стану, про який зараз тільки й мови, подібні псам на полюванні: їх можна зупинити тільки ударами канчука. Та й то, коли бити їх просто по морді! Військо! Військо! Ось що необхідно, аби їх уговкати!..

Коли ж один з вельмож насмілився зауважити, що народ в Парижі збуджений, бо голодний, бо нема хліба, Марія-Антуанетта перепитала:

— Голодні? У них нема хліба? Ну то хай їдять каміння — хіба його мало на паризьких бруківках!

І разом зі своїм оточенням королева гарячково заходилася складати список, до якого кожен заносив імена людей, що здавалися йому небезпечними для трону. До списків потрапили найрізноманітніші особи, починаючи з тих, хто й справді подумував про те, щоб скинути короля й королеву, і кінчаючи поміркованими депутатами, які мріяли бачити Людовіка XVI на чолі конституційного правління. Усі вони мали бути немилосердно знищені. А ще за кілька днів Марія-Антуанетта викликала до себе барона де Бретейля.

— Ви знаєте, навіщо я запросила вас? — запитала королева.

— Знаю.

— Треба вживати рішучих заходів.

— Проти черні я не знаю інших.

— Можливо, доведеться знищити половину заколотників. А якщо виникне необхідність — спалити Париж!

— Ми його спалимо.

— У такому випадку, — закінчила розмову королева, супроводжуючи свої слова чарівною усмішкою, — я бачу, що у вашій особі провидіння посилає нам саме ту людину, яка сприятиме зміцненню монархії у Франції!

І з того дня до Парижа почали спішно підтягати війська.

Розділ двадцять перший

ПОМСТА ПРИЙДЕ РАНО ЧИ ПІЗНО

Пан Біанкур був дуже схвильований. Так, в усякому разі, здалося його лакеєві Люку. Зайшовши до свого кабінету, Біанкур нетерпляче почав стягати рукавички, які забув зняти в передпокої, бо дуже поспішав. Високий комір з пишним, накрохмаленим жабо здавлював йому шию: довелося розстебнути верхній ґудзик. По тому він важко опустився в глибоке крісло, що стояло між бюро й книжковою шафою.

Люк мав рацію. У господаря були причини для хвилювання, і неабиякі. «Коло замикається». Ці слова непомітно для самого себе Біанкур вимовив уголос. Справді-бо, сталося неймовірне: те, що Біанкур вважав похованим навіки й забутим назавжди, раптом спливло на поверхню. Скільки таємних справ учинив він за своє життя, і всі зберігалися в таємниці! І це тому, що в найкритичніші хвилини Робер залишався спокійний і незворушний. І не дивно! Багато років Біанкур почував себе у цілковитій безпеці за спиною всевладної людини — міністра Ламуаньйона і його наближеного Лєже. Все миналося Біанкуру: темні махінації, вписування особистих ворогів у королівські накази про арешти, незаконні операції по продажу зерна, хліба та м'яса, таємні угоди з постачальниками королівського двору… Та ось похитнувся вплив Ламуаньйона. Йому довелося піти у відставку, на якийсь час зникнути з Парижа. Хмари згущалися. Однак небезпека минула, все, здавалося, іде гаразд… Ламуаньйон повернувся до справ, хоч уже не як міністр. Знову біля нього почали крутитися різні люди. Але поміж них Біанкуру вже не знайшлося місця. Лєже забув послуги, які йому робив Біанкур. А хіба ж то не Лєже одержував левову пайку прибутків від махінацій Біан-кура?

Але тепер Лєже злякався: а раптом цей невгамовний третій стан почне перевіряти, як могло статися, що населення сидить без хліба, а зерно, якого не вистачає в країні, таємно пливе за кордон. Хай Біанкур сам виплутується, як знає, з неприємного становища, в якому вони опинилися. Лєже нічим не хоче йому допомагати: адже доказів, що Біанкур діяв за згодою Ламуаньйона, нема. Біанкур у цілковитій розгубленості. І справді, на тих паперах, за які можна зараз жорстоко поплатитися, підпису Ламуаньйона нема. Нема й підпису Лєже. Невже ж він, той, хто не раз дурив інших, потрапив зараз сам у пастку? Де тонко, там і рветься; йому доповідають, що в Пале-Роялі якийсь негідник виспівує куплети. В тих куплетах йдеться про те, що французький народ голодує, а зерно тим часом вивозять в Англію. Добре, що поки що не називають його імені. Але хто поручиться, що завтра новий куплетист не присвятить вірші особисто йому? А останньою краплею, що переповнила чашу, був лікар Мерен. Йому Біанкур не раз довіряв своє життя, і все обходилося гаразд. Та треба ж було, щоб сьогодні, як завжди, уважно оглянувши хворого, лікар сказав, що необхідно пустити кров.

— Ну що ж, коли треба, то пускайте, — байдуже погодився Біанкур.

Та коли лікар з ланцетом в руках схилився над хворим, той раптом голосно закричав:

— Ні, не треба, не треба! Я не хочу! — І затулився руками.

— Чому? — здивовано запитав Мерен.

— Не треба! Не треба! — повторював Біанкур. Уважаючи, що це примхи хворого, лікар не наполягав.

Тим часом Бінкур боявся зізнатися самому собі, що його налякало. Звідкись з глибини пам'яті виплив зненацька спогад. У ранній молодості Біанкур, який і тоді вже відзначався огрядністю, зненацька захворів. Його кращий друг, лікар, стурбувався. Друг — так! На той час він ще був його другом, хоч Робер уже заніс над ним ніж. І от Фірмен — так звали лікаря — пустив йому кров. Робер дуже ослаб і тремтячим голосом запитав: «Я втрачаю сили, це так і має бути?» Фірмен засміявся: «Зрозумій, ти — мій кращий друг. Якщо я ризикнув лікувати тебе, то не сумнівайся ані хвилини у твоєму зціленні. А щоб ти був зовсім спокійний, ади зараз побратаємося з тобою!» Фірмен схопив ланцет, яким щойно пускав йому кров, спокійно розрізав собі палець і помастив свіжу ранку кількома краплинами крові з руки Робера: «Тепер ми брати навіки!» При цьому Фірмен сміявся тим особливим сміхом, який властивий людям здоровим і безстрашним, що люблять життя і в той самий час нехтують чи не найголовнішим — страхом смерті.

І тепер знову ланцет в руках лікаря!

Біанкуру здалося, що крізь риси обличчя схиленого над ним Мерена проглядають давно забуті риси Фірмена Одрі.

Біанкур згадував, і його проймав дрібний дрож.

Як же все сталося? Що змусило його зрадити друга? Страх перед розплатою за спільні «прогрішіння»? Так, з-поміж інших причин був і страх, що відкриються імена авторів памфлета. Та не тільки це. У хвилину тверезих роздумів Біанкур зрозумів, що йому глибоко байдуже, прочитає народ правду про пані Помпадур чи ні. Азарт, що його охопив, коли він сам уперше запропонував Фірменові видрукувати брошуру в Англії, звітрився. Адже він гадав, що книжка принесе великі доходи, що потім буде привільно жити, не лічити копійки, не канючити їх щоразу в батьків.

Якщо пригадати зорю його дружби з Фірменом, то слід визнати, поклавши руку на серце, що в глибині душі він завжди трохи заздрив цьому щасливчику. Їх звела колись і зблизила любов до книг. Книголюбом Робер залишився на все життя. Обоє були молоді, життєрадісні, обоє почували себе щасливими. Фірмен не мав ні копійки за душею. Роберові батьки, хоч і не були багатими, мали середній достаток. Фірмен мав добрі успіхи в навчанні. Роберові наука давалася важко. Удача супроводжувала Фірмена в усьому, щастя завжди усміхалося йому. Робер полював за багатою нареченою і для цього вдавався до всіляких хитрощів. А фірмена красуня Ежені покохала на все життя. «Фірмену завжди в усьому таланить. Ось і Ежені готова піти за ним хоч на край світу. Але я краще знаю життя. Я доведу Фірмену, що жодна жінка не встоїть перед золотом!» І він почав залицятися до Ежені. Та красуня лише сміялася з нього. Тим часом Робер не на жарт закохався у Фірменову наречену. Тепер він зненавидів свого друга.

Як навмисне, Фірмен сповістив його: «Поліція натрапила на наш слід. Треба придумати, куди заховати паки видрукуваних брошур. Тільки не в Ежені. Жодна волосина не повинна впасти з її голови. Ти знаєш, що королівські посіпаки не милують ні жінок, ні дітей. Нам же з тобою загрожує Бастілія».

Бастілія! При цьому слові жах охопив Робера. Уночі він прокидався, вкритий холодним потом, не вірив, що лежить на власній постелі у власній кімнаті, а не на солом'яному ложі в тюремній камері. Вдень від кожного шереху він тремтів, йому здавалося, що за ним прийшли. «Пропади все пропадом! Що мені король, пані Помападур, Фірмен? Я хочу жити й вибуваю з гри поки ще не пізно!..» Багато років по тому Робер намагався заспокоїти свою совість: «Фірмен сам розумів, що йому загрожує Бастілія. Якби навіть не моя допомога, він все одно рано чи пізно потрапив би до тюрми…»

Послуги, які робив Робер, цінуються дорого. Правда, Ежені лишилася непохитною і після зникнення Фірмена. Тим часом люди, які завербували Робера, вимагають від нього нових послуг. Адже в Парижі раз по раз з'являються памфлети, брошури, вірші, спрямовані проти двору, а іноді й проти самого короля. Треба дізнатися, хто їх пише, хто друкує. Добре! Робер згоден! Він не гребує будь-якою роботою. Якщо треба пише доноси, якщо треба — переодягнений змішується з натовпом, слухає, спостерігає. Але за це він хоче одержати інше ім'я, дворянство, карету з гербом. Він їх одержує. Тільки Ежені, як і раніше, не пускає його й на поріг. Він приїздить ще й ще раз… «Вона збожеволіла», — кажуть йому люди, які добровільно взяли на себе турботи про неї.

Біанкур схопився за голову. «Так, Фірмен був такою людиною, що, покохавши, Ежені вже не могла його забути». Фірмен! Ежені! Як давно все це було! Не треба згадувати! Пуайє він чи Біанкур — все одно, чимало сліз пролито з вини того й іншого. Але ці сльози його не хвилювали. Скільки облич змінив він за цей час: сьогодні — поважний чиновник, завтра — торговець, наступного дня — актор. Сьогодні у нього при боці висить шпага, а ввечері, дивись, він уже носить брижі — туго накрохмалений комірець, натягнутий на дротику. Ось він під личиною писаря з довгим волоссям, ось — піхотинець зі шпагою. А завтра вже прогулюється по бульварах і Новому мосту, спираючись на палицю з золотою масивною головкою. І хто з парижан повірить, що це одна й та ж сама особа. Парижани знають, що місто кишить королівськими шпигунами, але й не підозрюють, що їх цілий полк, лише одягнені вони всі по-різному і міняють свій зовнішній вигляд мало не щодня. Так, Біанкур ні від чого не відмовлявся, виконував усі доручення. Зате йому було надано свободу й можливість вершити значні фінансові операції. Він хотів грошей, багато грошей, і він їх мав. А коли треба було прибрати з дороги ворога, йому давали накази в запечатаних конвертах — чистий аркуш паперу, який таїв у собі страшну долю для будь-якої людини.

Що ж, тепер усе минулося, все давно забуто! Робера вже не турбувала доля Ежені, а Фірмена проковтнула Бастілія, де він скінчив чи скінчить свої дні. То чого ж тіні цих забутих людей — тіні минулого — знову блукають тут, не дають йому спокою?

Виїхати скоріше! Ось що йому лишилося. «А після мене хоч потоп!» — повторив він знамениті слова ЛюловікаХV.

Біанкур натиснув кнопку. У дверях з явився Люк.

— Попросіть до мене пана Гійома. І негайно!

До кабінету зайшов секретар. Він і не здогадувався про душевний стан свого хазяїна.

Ледве відповівши на привітання Гійома, Біанкур мовчки вказав йому на стілець і багатозначно запитав:

— Ви маєте новини?

Секретар заперечливо похитав головою.

— Ну, а в мене новини є, і погані.

Секретар насторожився.

— Сподіваюся, це не завадить вашому від'їзду?

— Я теж сподіваюся. Але все може змінитись останньої хвилини. Справа в тому… — Біанкур роззирнувся. — Я гадаю, ні Люка, ні Моріса нема поблизу, і я можу говорити з вами цілком відверто.

Секретар мовчки підійшов до дверей, визирнув і, переконавшись, що їх ніхто не підслуховує, повернувся і шанобливо мовив:

— Я уважно слухаю.

— Якимось чином у Парижі стало відомо про нашу операцію… продаж партії зерна в Англію. Коли я кажу: в Парижі, я маю на увазі крамарів, ремісників, цих горланів стряпчих і всіх тих, хто тиняється без діла, а отже, завжди скаржиться на голод… Тому я вважаю доцільним прискорити від'їзд. На жаль, сам я не встигну закінчити всі справи, дещо доведеться доручити вам…

Обличчя Гійома витяглося.

— Пробачте, я хочу вас запитати. Чи вважаєте ви, що, залишаючись у Парижі, я буду в безпеці?

— Ви не можете виїхати, кинувши всі справи. Та й куди ви могли б виїхати?

— Та хоч би до мого батька, в Бретань.

— Боюся, що це неможливо. Залишилося зробити ще дуже багато. Цей клятий адвокат Карно і його помічник Адора затягують продаж мого особняка й маєтку в Провансі. Я не настільки їм довіряю, щоб дозволити закінчити справу без мене. Тут треба пильнувати та пильнувати… Я вважаю, що ви якраз і заміните мене. До речі, даремно ви гадаєте, що в Бретані спокійно. І там бунтують селяни…

Гійом мовчав.

— Певна річ, ваші послуги будуть оплачені в подвійному, в потрійному розмірі…

— Я не маю сумніву у вашій щедрості, пане Біанкур. Але я боюся, що моє життя опиниться в небезпеці. Моє ім'я надто міцно зв'язане з вашим. Ви людина самітна, вам важко зрозуміти мої побоювання. Я ж маю сім'ю: дружину, сина…

— Звідки це ви взяли, що ваше життя справді в небезпеці?

— Сьогодні ніхто не почуває себе в безпеці. Ні для кого не таємниця, що війська стали не дуже надійні. Розраховувати можна тільки на іноземних солдатів. Ви чули, що сталося цими днями в казармі Сен-Марсель?

— Ні, не чув.

— То послухайте. Кілька рот національних гвардійців, невдоволені тим, що їх примушують іти проти «французького народу», як вони кажуть, самовільно пішли з постів. Незважаючи на те, що офіцери намагались їх затримати погрозами й добрими словами, вони пішли в кафе на вулиці Вожірар і продовжували там мітингувати. Дізнавшись, хто вони такі, публіка привітала їх і заплатила за все, що вони в цьому кафе випили… Вас це не лякає?

— Усі ці казки аж ніяк не стосуються наших з вами справ.

— Так, але солдати говорили, що вони покликані охороняти короля, а не воювати з народом.

— Ну, це вже занадто! Я вважаю, що їх все ж таки закличуть до порядку. У незаперечній покірності солдат зацікавлене все населення. Певна річ, я не маю на увазі бунтівників.

— Справді, відбувається щось незвичайне. Я ніяк цього не второпаю… Із сіл в Париж приїжджають власники маєтків, бо теж бояться бунтів. А звідси багато хто втікає за кордон, вивозячи з собою коштовності… І ви теж поспішаєте залишити Париж. Та й пан Ревельйон, кажуть, ще не повернувся з Бельгії і чекає там, поки Париж вгамується.

Та Біанкур не слухав свого секретаря і вів далі, немов би відповідаючи на власні думки:

— Коло звужується, Гійоме. В Парижі закони диктують якісь нові люди… Що б там не було, я маю негайно залишити місто. Розумієте? Я вже казав вам, що збираюся виїхати порожняком, без нічого. Моя бібліотека, — тут Біанкур важко зітхнув, — єдина моя втіха, тепер стала мені завадою. До речі, той хлопець більше не приходив?

— Який хлопець? — Гійом насилу повернувся від своїх нерадісних думок до не менш сумної дійсності. — Та отой букініст… Він справляє гарне враження. Можете трохи йому поступитись… І поведінка, й розмова пана Біанкура робилися дедалі незрозуміліші Гійому. А він же уявляв, що знає свого хазяїна, як ніхто інший. Вперше за п'ять років служби він бачив його неуважним і навіть розгубленим.

— Перейдемо до діла, — своїм звичним сухим тоном сказав Біанкур. — Почнемо зі справи з зерном. Вона найбільше мене непокоїть.

До кабінету нечутно зайшов Люк. Він ніс на маленькій срібній таці запечатаний конверт.

Недбалим жестом Біанкур узяв листа, не поспішаючи його розкрити. Як ділова людина, він вважав за краще закінчити спочатку одну справу, а вже тоді братися за наступну.

Умостившись за своїм бюро поряд з секретарем, Біанкур витяг із шухляди відомості на поставки й узявся їх переглядати разом з Гійомом.

— Цифри ви повинні про всяк випадок запам'ятати. Але у розмові з англійцями робіть вигляд, що відомості у вас… — мовив Біанкур.

— А де ж вони будуть?

— Який ви наївний! Їх треба знищити…

— Знищити відомості?!

— Звичайно, знищити! Як ви не розумієте простих речей! Уже були напади на застави, вже зупиняли підводи і захоплювали зерно, яким вони були навантажені. То невже вам не зрозуміло, що цей горезвісний «народ» не може схвалювати те, що зерно тече за кордон! А вам раптом забажалося зберігати докази наших справ з Англією… І взагалі, що вас лякає? Ви були набагато сміливіші, коли треба було прибрати з дороги ювеліра Кристофа чи вписати в наказ про арешт ім'я Ледрю…

Обличчя Гійома пересмикнулося.

— Тоді я був не сам… Ви наказували, я виконував. А зараз ви хочете залишити мене самого, та до того ж ще, коли, як ви самі кажете, в місті неспокійно.

— Я вважаю, що вам навіть легше буде впоратись самому… — Кажучи це, Біанкур недбало розрізав конверт срібним ножичком. Так само недбало він витяг з конверта складений вчетверо аркушик паперу. — Я вас слухаю, можете говорити далі.

Та, глянувши на свого патрона, Гійом онімів, і слова завмерли в нього на вустах. Біанкур побагровів, щоки його надулися, злилися з підборіддям і нависли зморшками над коміром. Він розтулив рот, ніби йому не вистачило повітря. Рука, що тримала лист, так тремтіла що аркушик хилитався, як од вітру.

— Пане Біанкур, що з вами?!

— Води! — прохрипів той.

На поклик Гійома прибігли Люк і Моріс. Взявши пана Біанкура попід руки, лакеї відвели його в спальню.

Гійом ледь дочекався, щоб слуги вийшли. Залишившись у кабінеті сам, він швидко схопив лист, що випав з рук Біанкура, і, боячись, аби той не похопився і не прислав за ним, почав квапливо читати.

У листі було лише кілька слів. Почерк крупний, не схожий на почерк ділової людини, якій доводиться часто й багато писати.

Ось що прочитав Гійом:

«Тремтіть, п. Пуайє-Біанкур! Ваша таємниця стала нам відома. І від нашої караючої руки Вам не втекти. Кайтесь, поки ще є час. Помста прийде рано чи пізно!» І підпис: «Месники за безвинно загиблого Фірмена Одрі».

— Дивно, — пробурмотів Гійом.

Він ледь устиг вкласти лист у конверт, як на порозі з'явився лакей.

— Пан Біанкур опритомнів і питає, де лист, — доповів Люк.

— Слава богу, що пану Біанкуру краще. А лист ось. — І, мов нічого й не сталося, Гійом подав Люку лист. — Коли хазяїн мене питатиме, скажіть, що я працюю в канцелярії. — І Гійом вийшов з кабінету.

«Що б це могло означати? Які ще справи в нього на совісті, окрім тих, що я знаю? Чому Пуайє? Звідки в нього це подвійне прізвище? Я знаю про багато злочинів, якими обтяжена його совість. Але хто такий Одрі, якого він, очевидно, прибрав з дороги в такий же спосіб, як при мені прибрав Кристофа і Ледрю та й інших. Ні, мабуть, його таки загнали на слизько. Але якщо так, перший, кого він кине у вир небезпеки, буду я. Що ж мені робити?..»

Розділ двадцять другий

ПАЛЕ-РОЯЛЬ

Відтоді як Жакові трохи відкрилася таємниця Пуайє-Біанкура, минуло два тижні. Адора він не бачив, бо адвокат поринув з головою в найрізноманітніші судові справи. Але Шарлеві Жак детально розповідав про свою знахідку і не раз. І їхні розмови привели до несподіваного рішення: написати зрадникові такого листа, щоб його кинуло в дрож.

— Треба порадитися з Адора, — сказав усе ж таки Жак.

Але Шарль, трохи ревнуючи друга до молодого адвоката, заперечив:

— Навіщо? Ти ж і сам казав, що в нього справ по зав'язку. Адже ми тільки полякаємо твого Біанкура.

Сказано — зроблено! Чимало паперу витратили друзі, поки зрештою обидва схвалили листа й переписали. І тепер вони з нетерпінням чекали, щоб Біанкур знову запросив до себе Жака, наперед смакуючи, які цікаві спостереження йому пощастить зробити під час цього візиту.

Коли після довгої відсутності Адора завітав нарешті до кабінету для читання, Жак розповів йому про той лист як про велику перемогу. На його великий подив, Адора поставився до цього зовсім інакше.

— Ну що мені з тобою робити! До чого ж ти легковажний! Адже мовою мисливців така поведінка назнається «сполохати дичину». Не така дитина Біанкур, щоб злякатися погроз, зате він може приховати деякі докази. То чого ж ти досяг? Жак похилив голову.

Побачивши це, Адора по-дружньому поплескав його по плечі:

— Ну гаразд, Малюк! Ще не все втрачено! Наберися терпіння. Я повторюю тобі це вже укотре. Обіцяй нічого не робити, не порадившись зі мною.

І Жак пообіцяв.

… Вигадка Бабети стала в пригоді сім'ї Пежо. Жак і справді домовився про найм в оренду ще одного приміщення для кабінету в самому Пале-Роялі. Це була надзвичайно вигідна з усіх поглядів угода, і тепер ішлося тільки про термін відкриття нового кабінету для читання. Спочатку переговори, потім клопоти по влаштуванню кабінету розв'язали Жакові руки. Він більше не повинен був звітувати перед тіткою Франсуазою і міг ходити в Пале-Рояль безборонно.

Що тільки вигадував Шарль, аби зайвий раз вийти з крамниці і побути разом з другом в Пале-Роялі! Це вже був не той Пале-Рояль, який оточував відвідувачів всілякими звабами та забавками. Не той, що вражав на кожному кроці розкішшю та винахідливістю вигадок. Це був клуб, де кипіла й вирувала політична думка.

Тут повсякчас мінялися люди: деякі, раз з'явившись, безслідно зникали. Багато хто, побувавши в Пале-Роялі, перетворювався на завсідників. Одні ставали улюбленцями парижан на кілька годин. Слава інших утверджувалася надовго. Серед останніх часто згадували імена Дантона й Каміля Демулена. Незважаючи на природну ваду — заїкання, Демулен захоплював слухачів, виголошуючи полум'яні промови, складав вірші, кидав у натовп сатиричні куплети, які висміювали найненависніших народові вельмож, близьких до двору, і натовп, сміючись, вторував йому.

У Пале-Роялі можна було купити аркуші з текстом його віршів, а також інших авторів, відозви, накази й газети. Їх було безліч. Після відкриття Генеральних штатів у самому лише Парижі налічувалося сто п'ятдесят газет, і кожна знаходила свого читача й прихильника. Купці й ринкові торговки скаржилися, що газети відбивають в них покупців, бо люди готові витрачати на них свої останні гроші замість того, щоб купувати їстівні припаси.

Скаржились і власники кафе. Раніше прийдуть два-три чоловіки, познайомляться, заведуть розмову і візьмуться до карт… І дивишся, карти картами, а вже мало хто з партнерів обійдеться однією склянкою. Вип'ють, зіграють партію і знову вип'ють, тож власники кафе не залишаються в накладі… А тепер ті ж люди прилаштуються будь-де на бульварі, на вулиці, на ґаночку — і читають вголос новий випуск газети. Їм і на думку не спадало промочити горлянку!

Ось і зараз підлітки десяти-дванадцяти років бігають від Пале-Рояля до друкарень і назад і приносять ще вологі від друкарської фарби аркуші. Аркуші не затримуються в юних продавців. Тільки-но встигли принести велику пачку, кинути її на землю, глядь — від неї не лишилося й сліду.

Для промовців нема спеціальних трибун: хто вилазить на стіл, на лавку, а хто просто перекине ящика і здереться на нього. Кожен прагне лише, щоб його почули. Моторніші імпровізують промови, а ті, хто позбавлений дару імпровізації, читають приготовлене завчасно. Натовп настроєний до промовців доброзичливо. Майже завжди їх проводжають вигуками: «Браво!» Ну, а коли промова дуже сподобається, то ораторові, як артистові, доводиться повторювати найвдаліші місця.

Не марнують часу й вуличні глашатаї-аматори. Вони переходять від однієї групи людей до іншої і, хто як уміє, повідомляють останні новини: один надає повідомленню іронічного характеру, другий інтонацією підкреслює те, що здається йому важливим, третій не чекає, щоб його попросили, а додасть від себе своє тлумачення подій.

І сьогодні, як звичайно, друзі зупинялися біля кожного гурту, намагаючись не пропустити щось цікаве. До промовців ставилися вони по-різному: Шарль сприймав усе і всіх, Жак критикував, роз'яснював другові почуту промову.

Ось взяти промовця, якого вони щойно слухали: слів багато, а до суті не доберешся. Повторює щохвилини, що треба прагнути до рівності, а як цієї рівності досягти, не каже.

Вони нагодилися саме тієї хвилини, коли трохи далі інший оратор, довготелесий і худорлявий, закінчував свою промову словами:

— Хай знають Генеральні штати, що люди народжені вільними й рівними в правах і влада повинна належати народові. Хай пам'ятають, що всі громадяни повинні мати право думати, говорити, писати і публікувати усе, що їм хочеться!

Гучні оплески були відповіддю на слова оратора тих, що зібралися в цьому куточку Пале-Рояля.

— Запізнився! У нас нема більше Генеральних штатів! У нас є Національні збори! — вигукнув молодик, що стояв поруч Жака і Шарля. — Ура Національним зборам! — І він підкинув угору свій капелюх.

Жак і Шарль, а за ними і весь натовп закричав:

— Ура Національним зборам!

— Зачекайте галасувати! Послухайте краще, яку штуку я вам зараз прочитаю. Цей памфлет називається: «Попередження народу, або Викриті міністри», а написав його пан Жан-Поль Марат.

— Слухайте! Слухайте!

— «Співвітчизники! Стережіться міністрів! Вони задумали розпустити наші Національні збори! Вони оточують нас солдатами. Вони тільки й чекають, щоб нам урвався терпець, і тоді повернуть проти нас багнети!»

— Хто ти такий? — звернувся до промовця Жак.

— Я бондар, а звуть мене Філісьєн, — охоче відповів хлопець. Він мав руде волосся, бліде обличчя, обсипане веснянками, й задерикувату посмішку. — Тільки-но в мене випаде вільна хвилина, сюди прибігаю. Сам послухаю й іншим розкажу, про що дізнався. Хазяїн у мене нічого, лагідний, не лає за те, що я часто тут стовбичу. У Версалі, правда, я був лише двічі, надто вже він далеко. А сюди збігати неважко!

— Добре сказав отой довгий, що люди народжені вільними! — захоплено вимовив Шарль.

— Непогано, — погодився бондар. — Але я вам скажу, довелося мені нещодавно почути, як говорив Каміль Демулен. Він теж пояснював, що Національні збори розроблятимуть конституцію, щоб королю було легше нами правити, а нам легше жити… Ну й говорив він. Слова так у душу й западають… І коли він промовляв, так тихо стало, що здавалося, як муха пролетить, то й ту почуєш.

— Ходімо з нами! — запропонував Жак.

І далі друзі пішли втрьох.

Почувши вибух веселого сміху, вони попрямували до невеликого майданчика, де з'юрмилася група людей. Що всіх розсмішило? Треба зупинитись і послухати.

Невисокий на зріст чоловік, стоячи посеред натовпу, розповідає притчу. Це вона викликає у публіки гучний сміх. А оратор — хоча його навряд чи й можна так назвати — говорить звичайним голосом, ніби розмовляє з добрим знайомим:

— А діло було так: надумали коти й миші відтепер жити у мирі й забути колишні сварки. «Хай буде у нас конституція, і ми всі їй підкоримося!» Сказано — зроблено! І Обрали коти вісім представників, миші — шість, але тут миші сказали: «Панове, однак ви дужчі від нас, то давайте будемо мати хоч представників порівну: вас восьмеро і нас восьмеро». Коти погодилися, та, тільки-но стало шістнадцять представників, коти заявили: «Надалі ми обговорюватимемо всі питання окремо од вас, а ви — від нас». Залишившись наодинці, коти постановили: «Беручи до уваги, що мишаче м'ясо смачне і що ми їли мишей протягом віків, ми й далі їх їстимемо!»

Притча мала великий успіх. Нареготавшись уволю, Жак, Шарль і бондар попрямували туди, де ще якесь видовище викликало скупчення людей.

Підступившись ближче, вони побачили, що хлопчик років шести, міцно вмостившись на плечах високого носильника і звісивши ноги йому на груди, високо підняв над головою невеликий шмат картону. На ньому вуглиною було написано:

ВИРОК ФРАНЦУЗЬКОГО НАРОДУ:

вислати пані Поліньяк за сто льє від Парижа, принца Конде — також, графа д'Артуа — також!

— Ну й допекли ж народові ці принци та графи, коли проти них повстають і діти! — сказав Шарль, сміючись.

А бондар додав:

— Кажуть, попереднього короля розоряла мадам де Помпадур, а ця сама пані Поліньяк розоряє не короля, а королеву. Вона її найближча подруга і через те без ліку будує собі особняки та замки, купує дорогі наряди… Їй королева не відмовляє. А гроші ті ж самі, народні. Король чи королева їх витрачає — один чорт. І все з кишень тих, хто працює, не розгинаючи спини…

— А брат короля, граф д'Артуа, — підхопив літній чоловік, що стояв поруч Жака, — лише від своїх будинків і угідь одержує на рік понад два мільйони прибутку. І все одно бере з королівської казни, як з власної кишені. А принц Конде, той… — Літній чоловік готовий був і далі продовжувати свої пояснення, але гомін і крики біля одного з кафе привернули увагу друзів.

— Що там сталося? Чого гамір? Ану, погляньмо!

Шарль потяг Жака за рукав туди, де біля столиків, винесених просто в сад, утворився натовп. Поки вони проштовхувалися, Жакові, який з цікавістю роздивлявся всіх, здалося, що в натовпі майнуло знайоме обличчя. Майнуло й зникло. Десь він бачив ці опущені важкі повіки!

Друзі підійшли ближче й побачили те, що заволоділо увагою цього гурту парижан.

Щільно оточений людьми, у центрі натовпу стояв чоловік близько п'ятдесяти років, судячи з одягу — чиновник, з довгим, аж до плечей, волоссям, з широким кирпатим носом, що надавав його обличчю нахабного виразу. Настрій натовпу був явно ворожий: затриманий, мабуть, дуже завинив.

— Схоже, що вони хочуть влаштувати самосуд над цим писарчуком! — сказав пошепки Шарль.

Але хоч як тихо він говорив, його почув широкоплечий хлопець, що стояв поруч.

— Який це писарчук? Це сищик!

— Сищик?! — вигукнули Жак і Шарль одночасно.

— Зараз будемо його бити! — загодя радіючи розправі над ненависним нишпоркою, повідомив широкоплечий. — Адже ми застукали його на місці злочину. Він завжди тут крутиться, з усіма затіває розмови, до всього прислухається, а сам усе примічає та бере собі на розум. А сьогодні до такого нахабства дійшов, що на очах у всіх витяг записник і давай строчити. Ми вихорили у нього аркуш, а там донос з описом того, що говорив рознощик газет Тюрпен, продаючи свої газети! Зараз ми йому покажемо! — І широкоплечий стиснув кулаки.

Та хлопцеві не вдалося здійснити свої наміри. Тільки зараз Жак помітив у натовпі Огюста Адора. Проштовхуючись ближче до затриманого, Адора гукнув:

— Не варто бруднити руки об цього негідника! Ми влаштуємо йому кару не стільки жорстоку, скільки ганебну! По-перше — геть одяг, який йому не личить, його носять судові, а вони в основному порядні люди! Але перед тим запитаємо згоди у потерпілого. Як ти, Тюрпен, згоден?

Тюрпен, чоловік років тридцяти, з широким обличчям, розплився в усмішці:

— Згоден! Я як усі!

Пропозиція Адора сподобалася. Десятки рук потяглися до сищика. Коли ж він, жалюгідний, тремтячий, залишився в самій білизні, Адора схопив зі столика кафе картонне меню і на звороті його написав великими буквами: «ДОНОЩИК!»

Йому не довелося пояснювати, для чого потрібен цей напис.

Під гучний сміх і тюкання натовпу його почепили донощикові на спину.

— А зараз геть звідси! — скомандував Адора. — Та швидше! Але стережися! Напису не знімай, поки не дійдеш додому!

І сищикові довелося з ганебним ярликом на спині пройти алеями Пале-Рояля і вийти на вулицю. А навколо всі сміялись і з презирством показували на нього пальцями.

Розділ двадцять третій

ЦЕ БУЛА НЕ ЛЮДИНА

Попрощавшись з бондарем, друзі вийшли з Пале-Рояля і попрямували вздовж Сени до Нового мосту. Тут ще не було парапетів, і легенький річковий вітерець, не зустрічаючи на шляху жодних перепон, приємно обвівав їхні розпашілі обличчя.

Частина Парижа, що знаходилася на лівому березі Сени, відрізнялася від правобережної, ніби це було зовсім інше місто. Тут розташувалися лише верфі та убогі халупки, в яких тулився бідний люд.

Промови, яких друзі наслухалися в Пале-Роялі, були такі захоплюючі, що Жак, йдучи поруч Шарля, зосереджено мовчав.

Він повторював у думках слова промовців, які найбільше йому сподобалися.

А думки Шарля уже повернулися до того, що його дуже хвилювало останнім часом. Йому не терпілося поділитися цим з Жаком. І він звернувся до нього без будь-якого зв'язку з тим, про що вони нещодавно говорили:

— Вона не зневажає мене! Вона згодна!

Не треба було пояснювати Жакові, хто вона. І без пояснень він знав, що мова йде про Віолету.

— Вона мені сказала: «Усі кажуть, що на нас чекають великі зміни. Матуся навіть побоюється, щоб, бува, зовсім не довелося припинити торгівлю. А я гадаю, вона не розуміє головного — адже що не день, навпаки, то більше людей заходить до нас у крамницю. І коли, як не під час великих подій, відзначитися простій людині? Отож, Шарлю, пильнуй гарненько, не лови гав… Станеш відомим, незалежним, і хтозна… Віолета Пежо, либонь, стане прихильнішою».

Жак похитав головою:

— І ти вважаєш це за обіцянку?

— Аякже! Віолета — вередуха, але й такі слова — для неї обіцянка. Адже вона на них ой яка скупа! Та й не в словах справа. Вона так на мене дивилася, так усміхалася… Ні, ні, Віолета не передумає! — упевнено додав Шарль.

— Ну то що ж перешкоджає? Тобі залишається тільки здійснити якийсь подвиг.

Але, не помічаючи насмішки в словах друга, Шарль простодушно мовив:

— Дивлячись що вважати подвигом. Я так розумію подвиг: коли ти, не боячись, ризикуєш життям або чимось дуже дорогим для тебе, йдеш напролом заради чогось дуже важливого, у що ти щиро віриш.

Жакові подобалося, як міркує Шарль. Це було не схоже на те, як пишуть у книгах, але дуже вірно.

— Гадаєш, з ними обома так просто порозумітися — з Віолетою і пані Франсуазою? — вів далі Шарль. — От утовкмачила твоя тітка собі в голову, що повинна за життя влаштувати щастя дочок. Жанета — слухається, а от з Бабетою їй буде нелегко.

При згадці про Бабету Жак насторожився. Він не розумів, до чого хилить Шарль.

— Бабета так легко не поступиться, — мовив Шарль.

— А чим вона має поступатися?

— От дивак! Живеш з ними поруч і не знаєш, що пані Франсуаза надумала видати її заміж за сина нотаріуса Лефатіса…

— За пана Лефатіса? А він?

— Та він сам ще нічого не знає. Адже твоя тітонька ні перед чим не зупиняється. Їй запало в голову, що тепер почнуть видавати нові закони, і судові, адвокати, нотаріуси підуть угору. Чим же в такому разі Лефатіс не наречений? Вона не зважає на те, що він і не мріє про Бабету, і сумніву не має, що його умовить. А втім, може, й справді, якщо його напоумити, він не відмовиться. Тільки от з Бабетою їй буде важче…

— Звідки ти все це знаєш? — Жак аж сполотнів.

— Від Віолети. Та ти не турбуйся! — заспокоїв Шарль товариша. — Це Бабета придумала, а пані Франсуаза. Я тобі для того й розповів. Поговори з Бабетою відверто.

— Якби я тільки міг!

— Ти? — Шарль сторопів. — Ну, коли ти відступаєш перед дівчиною, що ж лишається мені?

Жак нічого не відповів, і вони пішли мовчки. Потім Шарль сказав, продовжуючи почату розмову:

— Пригадуєш, ти розповідав мені про Муція Сцеволу, як він брав участь у змові проти етруського царя Порсени?

— Пригадую, звичайно. Ну то й що?

— Так-от, я запам'ятав слово в слово, як ти казав: коли Муція схопили, він, аби довести свою мужність, у присутності царя поклав праву руку у вогонь жертовника, і вона згоріла…

— І через те йому дали прізвисько Сцевола, що означає по латині «Лівша». Ну і що ж далі?

— Я цього не забув і вже двічі пробував…

— Що пробував? — зацікавився Жак.

— Палив руку…

Жак весело засміявся.

— Це здорово! Та я гадаю, друже, що ти даремно катував себе. Зачекай палити руку, вона може тобі ще дуже згодитися, і найближчим часом…

— Ти маєш на увазі Віолету?

— Та ні, вона тут ні до чого. Просто коли послухаєш, що говорять в Пале-Роялі, мимоволі стискаєш кулаки й думаєш: «Вони можуть мені знадобитися».

— Ти маєш рацію! — палко відгукнувся Шарль. — Будь певний, тобі не доведеться за мене червоніти… Ким-ким, а боягузом я не буду…

Тільки-но Жак зібрався відповісти Шарлю, як його увагу привернув чоловік, який ішов їм назустріч.

— Яке знайоме обличчя!.. — Жак обернувся до Шарля. — Де я його бачив?

Поважний пан у скромному чорному костюмі й береті, типовий представник третього стану, неквапливо наближався до них. Де ж міг Жак бачити це обличчя? І раптом з-під важких повік на нього глянули водянисті очі. Порожні очі!

— Та це ж Біанкур! Той Біанкур, до якого я ходив купувати книжки! — прошепотів Жак другові. — Але що це за маскарад? Адже він дворянин і йому не личить цей костюм! Та ще чорний берет на голові! Це він! Тепер у мене немає більше сумнівів!

— Виходить, він не тільки донощик, а й сищик? — розгублено запитав Шарль.

— Як їх не називай: сищиками, донощиками, шпигунами, у них ремесло одне.

Тим часом Біанкур зупинився, ніби чекаючи їх.

— Ходімо!.. — рішуче скомандував Жак і рушив просто до Біанкура. — От бачиш, зустрічі з нами ти не минув! — загримів Жаків голос. У вухах хлопця ще звучали волелюбні промови ораторів Пале-Рояля, а чоловік, який занапастив Фірм єна, стояв перед ним. — Не втекти тобі від розплати! Насамперед відповідай, де Фірмен Одрі?

Щось грізне видалося Біанкуру в позі юнаків, які підступали до нього. «Невже цей хлопчак — один з авторів листа? Хто його під'юджив? — промайнуло в голові у Робера. — Але яке йому діло до Фірмена? Що може бути у них спільного?»

— Який Фірмен? — отямившись, сухо запитав Робер і квапливо засунув руку в кишеню, ніби щось там намацував. — Я не знаю ніякого Фірмена.

— Не бреши! Не викручуйся! — Жак аж кипів од ненависті. В пориві нестримного гніву він схопив Пуайє за барки й почав термосити.

Шарль кинувся з іншого боку і вже замахнувся, та його зупинив голос Біанкура:

— Удвох на одного?!

Жакові пальці мимоволі розтислися, піднята Шарльова рука опустилася.

— Скажи, де Фірмен, і ми тебе відпустимо! — крикнув Жак.

— Н-не знаю… Я… — затинаючись, бубонів Робер.

Він одразу обм'як, у всьому його вигляді з'явилося щось жалюгідне й принизливе. Берет, що зсунувся набік, надавав його обличчю комічного виразу. Куди раптом зникла його пиха!

— Ми хочемо знати правду! Говори! — І Жак знову міцно схопив його за плече.

— Він загинув у Бастілії, — ледве промовив Біанкур.

— Коли?

— Давно, давно… Він загинув давно… — скоромовкою відповів Біанкур. — Я шкодую, розкаююсь…

— Ось як! Отже, ти справді Робер Пуайє, зрадник і донощик! — І хоч Пуайє викликав у Жака фізичну огиду і йому було бридко доторкатися до нього, він ще міцніше вчепився у його плече.

— Це було так давно! Тепер я шкодую, розкаююсь… — белькотів Пуайє.

— Геть звідси! — з ненавистю крикнув Жак і щосили відштовхнув від себе Робера.

З кишені зрадника випав на землю невеликий срібний кинджал у піхвах, прикрашених коштовними каменями.

— То ти не тільки зрадник і боягуз! Ти ще й убивця! Убивця з-за рогу! Недарма ти носиш з собою кинджал! — гнівно прошепотів Жак і знову гукнув, стиснувши кулаки: — Іди геть швидше! Я за себе не відповідаю!

Не чекаючи дальших погроз, Пуайє кинувся навтіки.

Шарль нахилився, підняв кинутого ним кинджала і подав другові.

— Візьми, може, стане в пригоді…

— Навіщо я його відпустив? Але я не міг… «Удвох на одного» — коли він це сказав, у мене руки опустилися. А в нього ж кинджал за пазухою!.. Ні, треба було його вбити!

— Вбити людину? Невже ти…

— А хіба Гамбрі не вбили? Чесного, справедливого, мужнього? Цей Пуайє — негідник! Скільки злочинів на його совісті! І, мабуть, не одне вбивство!.. Недаром він надумався утекти в Англію…

Схвильовані, друзі не помітили, як, звернувши двічі, підійшли до самої Сени.

І раптом… Хто б повірив! Назустріч їм рухалася постать того ж таки Пуайє-Біанкура.

— Дивися, знову він!

— Послухай, Жак, а якщо він нам збрехав? Раптом Фірмен живий і зовсім не в Бастілії, а десь в іншому місці? Давай запитаємо…

Поринувши у свої роздуми, Біанкур побачив друзів лише тоді, коли вони опинилися кроків за двадцять від нього.

Він зробив якийсь дивний рух — мовби хотів кинутися на них, схопити щось.

«У них кинджал! Я сам його дав їм в руки! — з жахом подумав Пуайє. — Утікати! Утікати!»

Боючись повернутися спиною до хлопців, він почав задкувати до річки.

— Боягуз! — вигукнув з презирством Жак. Біанкур усе задкував, хоч ні Шарль, ні Жак не збиралися його переслідувати.

— Обережно, там вода… Впадете! — мимоволі прохопилося в Шарля.

Але його попередження запізнилося, а можливо, приголомшений, наляканий Робер не почув його. Так чи інакше, але він шубовснув прямо в Сену. Падаючи, він зачепився за самітній кущ, що ріс біля самого краю води, і на якісь короткі секунди повис на ньому, намагаючись утриматися. Але зненацька зірвався і щез у зеленкувато-сірій воді.

Шарль скам'янів.

Жак, схвильований не менше від Шарля, у несвідомому пориві кинувся до води, щоб стрибнути в річку і врятувати потопаючого, та враз зупинився біля самого краю. За якусь мить у його голові промайнув цілий рій думок: «Потопає! Піде на дно! Врятувати! Допомогти! Кому — вбивці Фірмена?»

— Ця людина втопилася!.. — тихо прошепотів Шарль.

— Людина? Ні, зрадник! — сказав тихо Жак. — І він сам підписав собі вирок!

Жак, вражений, забіг до Бабети, яка сиділа за рукоділлям. Він відчув потребу швидше розповісти їй про смерть Робера, пояснити їй, а можливо, й самому собі, як усе сталося.

— Що б ти сказала, Бабето, якби я… убив людину?

— Ти, Жак? Ти?

Бабета сполотніла, її обличчя відразу змарніло, потемніло.

— Розумієш, Бабето, я не зовсім убивця, сам я нікого не вбив, не поранив. Але все ж таки людина загинула з моєї вини. І, здається, я про це не шкодую…

І Жак розповів з усіма подробицями про зустріч з Робером на набережній Сени.

— Вода була така зелена, зелена… Мені здається, я її довіку не забуду! — закінчив свою сповідь Жак.

У міру того, як Жак говорив, обличчя Бабети прояснялося.

— Ні, Жак, ти не вбивця! Я не знаю, як це сказати по-вченому. Пан Адора, може, розсудив би інакше, як велить закон, на те він і адвокат. Я ж говорю так, як підказує мені серце. І здається мені, отець Поль — а він добрий і справедливий, — як і я, відпустив би тобі твій гріх. Та чи гріх це? Я серцем відчуваю, що Робер зробив багато зла, так багато, що ти, може, й не уявляєш. Подумай, адже він убив і Ежені, відняв у неї її любов. Це теж смертельний гріх… Ні, ні, я говорю не те, хоч відчуваю правильно…

— Бабето! Ти дивна, ти чудова! — Більше слів Жак не знайшов.

«Я люблю її! — думав він захоплено. — Тепер я знаю, що люблю! І ніщо в світі мені не страшне!»

Розділ двадцять четвертий

ЦІНА ОДНІЄЇ КУРІПКИ

Останнім часом бабуся Маргарита Пежо почала помітно старіти. Місяць за місяцем, рік за роком — дивися, дев'яносто стукне, а там і всі сто. Та ні, слаба нині стала Маргарита Пежо, не дотягне, певно, до ста, а яка у неї хвороба — не знає. Як і раніше, володарює над усім домом. Якщо самій важко прополоти грядку, підв'язати високу виноградну лозу, покличе Мішеля або Клементину і накаже, як і що зробити. А коли настане час платити податки, не зводить ока з Марі чи Андре, побоюючись, аби ті, бува, чогось не наплутали і не переплатили зайвого сантима на користь милостивого нашого короля. Та почала часто замислюватися Маргарита, а такого з нею ніколи раніше не траплялося.

Покличе раптом Марі, яка збирає гусінь з яблунь, і запитає:

— Марі, який у нас сьогодні місяць?

— Червень, матінко, — відповідає Марі й не дивується.

Мати часто запитує у неї про таке, про що, здавалося б, і питати ні до чого.

— А число яке?

— Друге, матінко.

— А рік?

— Тисяча сімсот вісімдесят дев'ятий. — Марі і тут не дивується.

— А багато часу уже минуло відтоді, як поїхав Жак?

— Та вже рік з лишком, — відповідає Жакова мати.

— Сумно без нього! Щось давно вже від нього не було вістоньки. — Бабуся мовить ці слова зовсім тихо, ніби з собою розмовляє.

Марі здається, що вона при цьому зітхає. Але Марі не підтримує розмови. Вона селянка і з дитинства знає, що туга за сином, біль від розлуки з ним — це не для села. Там, у місті, живуть якісь інші люди, і хоча вони теж французи, та в них є час сумувати й замислюватись. А якщо в тебе коли й защемить серце від туги за старшеньким, пам'ятай, що там йому краще, ситніше, а тут без нього одним ротом менше.

І знову бабуся питає, продовжуючи ту ж саму думку:

— Рік, кажеш, минув? А про мій наказ нічого не чути… Мабуть, депутати не спромоглися й досі його прочитати.

— Хіба мало в них справ, у тих депутатів, матусю, — наважується висловити свою думку Марі.

Бабуся спалахує:

— Мій наказ не гірший від інших, я гадаю! Підсобили б нам пани з Генеральних штатів, дивися, й іншим полегшало б…

Марі хоче сказати матері, що в Таверні не гірше, ніж інших селах, що скрізь стогін стоїть, а накази так і сиплються до Генеральних штатів… Хоче, та не каже, дуже вже ослабли пам'ять і слух Маргарити Пежо.

Ось бабуся опустила руку із спицею. В другій — недоплетена панчоха. Та бабуся не дивиться ні на свою роботу, ні на гусінь, якої назбиралося повне відерце, не наказує віднести її курям. Бабуся Пежо втупила в небо свої великі блакитні очі, що від старості уже майже зовсім вицвіли.

Вона не працює, вона дивиться на небо. Є з чого дивуватися, якби був час. Але ж його нема ні в кого в Таверні. Кожен зайнятий своєю справою.

— Яке гарне небо! Я ніколи й не помічала, як швидко біжать по ньому хмари. Було, сто разів подивишся, чи не набігла хмара, чи не пошле бог дощику, а от не помічала, що хмари мчать по небу так, ніби вітрильник по Сені…

Марі з подивом поглянула на матір, але на небо подивитися їй уже було ніколи. Відерце наповнилося, треба віднести його в курник, випорожнити і знову взятися за гусінь. Від неї уже в очах рябіло Марі, але ж гілки великі, треба встигти їх усі облазити. Клементина й Мішель зайняті — возять гній. А Діді ще дуже малий, не доведи господи — зірветься і впаде!

Та незважаючи на всі бабусині дивацтва, вона залишалася повновладною господинею у своїм домі. І коли вона наказала викосити сіно, хоча трава могла б ще постояти, Андре мовчки заходився гострити косу. Марі ж тільки сказала:

— Як би ця косовиця не коштувала нам надто дорого! Ви ж самі знаєте, матусю, що косити заборонено…

Це було одне з останніх розпоряджень сеньйора: ніби відчуваючи, що недовго лишилося самоуправствувати, він заборонив селянам косити: адже в скошеній траві куріпкам ніяк ховатися. А тепер улюбленим заняттям сеньйора стало полювання на куріпок. Недарма приказка мовить: у кожного сеньйора своя фантазія! Так-от, граф де Кастель уподобав куріпок. Весною він наказав, щоб землю не угноювати, передбачивши, що м'ясо куріпок, які наїдяться селянського зерна в угноєній землі, тхнутиме. Тепер наказ про косовицю… Що ще він придумає на славу своїх куріпок?

Бабуся ожила від слів дочки і, мовби в минулі часи, сказала, як відрізала:

— Зараз саме час косити траву. З управителем графа я поговорю сама! Не той нині час!

Андре покликав Мішеля, і вони удвох пішли косити.

Бабуся Пежо, відчувши несподіваний приплив енергії й сили, пішла на виноградник. Сонця цього літа було мало, і грона хоч і налилися, здавалися Маргариті Пежо не настільки нагрітими сонцем, як належало б уже о цій порі року.

Але чи вона повільно працювала, чи сонце пекло занадто, і бабуся розімліла під його променями, а чи й справді Андре й Мішель косили недовго, — тільки не встигла вона озирнутись, як побачила, що до неї біжить Мішель. На обличчі хлопчика був переляк.

— Ба-бу-сю! Ба-бу-сю! — ледве вимовив він, так захекався від хвилювання й бігу.

— Ну, що там у вас трапилося? — суворо запитала Маргарита, а сама відчула, як і їй передається хвилювання онука.

— Куріпка! — прошепотів Мішель.

Бабуся розгнівалася:

— Та кажи ти, дурню такий, що там ще за куріпка?

— Бабусю, ми косили, усе нічого, та ось я як пішов загінкою, раптом чую, коса ніби за камінь зачепилася, і чи щось пищить, чи коса задзвеніла… Батько як поглянув, то аж скрикнув. Коса моя не камінь зачепила, а куріпку підрізала!..

— Ну, невелика біда! — сердито мовила бабуся. — Бачив хтось?.. Либонь, ви галас здійняли на все село?

— Ні-ні, — зрадівши, що хоч у цьому не винен, запевнив Мішель, — нікого близько не було.

— А Діді-базіка де був?

— Його Клементина з собою взяла.

— Гаразд! А куріпка де?

— Там і залишилася! — засмучено зітхнув Мішель. Не мовивши більше й слова, бабуся, наскільки їй дозволяло здоров'я, заквапилася до місця пригоди.

На щойно скошеній духмяній траві лежала маленька сіренька грудочка — куріпка. Поряд, спершись на косу, стояв здоровань Андре, Жаків і Мішелів батько. Він ніби завмер, і не можна було визначити, скільки часу він стоїть ось так: чи то став тільки-но, а може, закляк у такій позі з учорашнього дня.

— Ти що, панахиду по куріпці справляєш? — накинулася на нього бабуся. — Якщо так побиватися за кожним земним створінням, то сліз не вистачить! Краще б ти, старий дурню, дивився за сином. Йому все ж таки не сім років, он який здоровань! А косити ти його не навчив… Давай її сюди!

Переляканий Андре підняв ще теплу пташку, і цівка її крові потекла по його нозі.

— Е-ех! — докірливо промовила бабуся. — Навіть цього ти зробити не можеш. Давай сюди лопух, та величенький! — звернулася вона до Мішеля.

За хвилину куріпка була загорнута у великий зелений листок лопуха, і бабуся зі своєю ношею подибала до хати. Чоловіки полегшено зітхнули, коли вона зникла з очей, і знову заходилися косити.

— Тату, — після кількох хвилин мовчання звернувся до Андре Мішель, — як ти гадаєш, дасть нам бабуся покуштувати цього панського блюда?

— Навряд, — відповів роздумливо Андре. — Та й хіба нам вистачило б одної такої пташки на всю сім'ю?

Але на цьому історія з підрізаною куріпкою не закінчилася. В усякому разі, вона народила наступну…

Чи дала бабуся покуштувати комусь м'яса убитої пташки — невідомо. Про куріпку в хаті Пежо було заборонено згадувати. І все ж шила в мішку не сховали.

Не минуло й десяти днів, як бабусю, яка товклася на винограднику, бо ніяк не могла з ним упоратися, покликала Клементина. Це була височенька на зріст і дуже гарненька одинадцятирічна дівчинка; обличчям вона скидалася на Жака, гордістю постави — на матір, а вірніше, на бабусю за молодих літ, коли у неї від наречених не було відбою.

— Бабусю, приїхав пан Барі. Він хоче з вами поговорити. — Дівчинці стачило витримки проказати ці слова цілком спокійно, а серце в неї билося, як спіймана пташка.

Пан Барі був управителем у графа де Кастеля; граф довіряв йому всі справи по маєтку, і влади він мав доволі, щоб зіпсувати життя всій родині Пежо і кожному з її численних членів.

Бабуся пожувала губами, що було в неї ознакою великого хвилювання, машинально поправила чепчика і не поспішаючи, як і належить добре вихованій дамі, подибала до хати.

Біля ґанку на лавочці сидів, розкарячивши ноги, в недбалій позі пан Барі. Побачивши бабусю, він навіть не підвівся з лавки, не скинув капелюха, що бабуся відразу сприйняла як ознаку навмисне виявленої до неї неввічливості.

— Так, так, Маргарито Пежо! Значить, ти знову не хочеш підкорятися розпорядженням?

— Яким це розпорядженням?.. — Бабуся незалежно глянула на Барі й наказала Клементіні: — Принеси мені стільця!

Бабуся задоволено вмостилася на принесений їй онучкою стілець і одразу відчула себе на рівній нозі з управителем.

— За розпорядженням сеньйора, косити заборонено. А закони треба поважати.

— Ваша правда, пане Барі! — Маргарита Пежо підкреслено не назвала його управителем, як це робили інші селяни, що хотіли заслужити милість Барі. — Закони поважати треба. Але закону про косовицю я щось не пригадую.

— Ось що, стара, мені ніколи марнувати з тобою час! За скошене заплатиш штраф, щоб надалі нікому чуже не кортіло!

— Що ж, то накажете півлугу нескошеним залишити?..

— А мені байдуже, буде твоя ділянка лиса чи ні, — явно знущаючись, відповів Барі. І про всяк випадок додав: — Ви тут своєю косовицею всіх наших куріпок наполохали…

При слові «куріпки» бабуся здригнулася. «Невже прочули чи хтось наклепав?» — майнуло у неї в голові. Вона не знайшла, що відповісти.

А Барі, свердлячи бабусю очима, помітив її хвилювання.

— Ти гадаєш, стара, коли ми далеко від вас, то нічогісінько не знаємо, що у вас робиться? Даремно ж ти так думаєш!..

— Та ніхто ж поганого не хотів! — вихопилося в неї.

— Ось я-а-к! — аж зрадів Барі, відчувши, що бабуся щось приховує. — Не хотіли?.. Знаю вас! Зла не хотіли, та все ж таки наробили…

Бабуся, завжди така винахідлива, зараз мов оніміла. А Барі усе помічав та мотав на вус.

— Ну, розповідай усе як є, мені набридло чекати! Я розумію, винна не ти, а твій онук.

— Та він же не навмисне, він тільки…

Бабуся зненацька вся похилилася й осіла. В її голові перемішалося усе, що її турбувало безсонними ночами, усе, чого побоювалася, добре приховуючи страх, коли опинялася отак віч-на-віч зі своїм ворогом — чи то був сам управитель, чи один з його підручних.

А Барі, знущаючись, вів далі:

— Так от, стара, аби тобі повіки не забулася куріпка, ти спочатку заплатиш п'ятдесят су штрафу за те, що самовільно косила, а потім…

Але бабуся перебила його, сплеснувши руками:

— Боже мій, боже! То скільки ж коштує одна пташка? П'ятдесят су! Де ж нам взяти…

Маргарита Пежо не доказала фрази — вона раптом відкинулася назад і, зісковзнувши зі стільця, впала додолу.

Барі злякався.

— Ей, хто там?! — крикнув він не своїм голосом. — Пані Марі, швидше сюди!..

На крик управителя прибігли Андре, Марі й Клементіна. Та вже було пізно. Маргарита Пежо померла, не доживши кількох тижнів до дев'яноста років і одного місяця до революції.

З отцем Полем парафіяни ділилися своїми радощами, що не так часто випадали на їхню долю, і злигоднями, яких було набагато більше, тому він хоч-не-хоч знав усе, що відбувається в селі. До того ж отець Поль читав газети і міг розповісти, що діється на білому світі.

Усім своїм парафіянам він допомагав і порадою і ділом.

Особливу увагу він виявляв тепер до сім'ї Пежо, де главою стала Марі. Хоч і невелике було господарство бабусі, та все ж після. Її смерті треба було виконати багато формальностей, написати безліч паперів і всіляких прохань. Тут отець Поль робив Пежо неоціненні послуги.

Про випадок з куріпкою стали потроху забувати. Певна річ, коли б не поранив тоді Мішель ту нещасну пташку, не сплохувала б тоді бабуся перед паном Барі. Та що вдієш! Мабуть, так визначила доля! І всі упокорилися, крім Мішеля, який не знаходив собі місця, вважаючи себе безпосереднім винуватцем смерті Маргарити Пежо.

Якось надвечір усі члени сім'ї Пежо, закінчивши кожен свою роботу, зібралися, як звичайно, біля ґанку. Тут на лавочці на них уже чекав отець Поль. Сьогодні він із задоволенням повідомив Марі про успіхи Мішеля. Мати, хоч і була задоволена, нічим цього не виявила: скорботні зморшки раз і назавжди залягли навколо її рано зів'ялих губ. Очі дивилися невесело, в них глибоко заховалася туга.

— Що пише Жак? — запитав отець Поль. Його засмучувало, що колишній вихованець останнім часом не знаходить можливості йому писати.

— Мабуть, даремно ви його вчили, святий отче, — грубувато пожартував Андре, — неохочий він писати… — І раптом здивовано запитав: — А цей чого до нас завітав?

Таке саме здивування й острах відбилися на обличчях усіх присутніх: біля хвіртки з'явився управитель Барі.

Наблизившись до ґанку, Барі привітно зняв капелюха і сказав:

— Відпочиваєте? Що ж, це добре. Після дня праці потрібен відпочинок. Ну як, розібралися трохи після смерті пані Пежо-старшої? Адже вона така моторна була. Без неї у вас, напевно, для кожного знайшлася додаткова робота. Та чого ви так на мене дивитеся, ніби й не чекали? Адже я до вас за своїм боржком прийшов. З вас належить п'ятдесят су штрафу за косовицю та за… куріпку…

Якби грім ударив серед ясного неба, він не захопив би усіх так зненацька, як ці слова.

Марі підвелася з лавки, погрозливо стиснувши кулаки:

— То вам мало того, що ви через свою куріпку відправили на той світ мою матір!.. Ви…

Од несподіванки Барі позадкував, але нічого не встиг відповісти, бо з місця підвівся кюре і, випроставшись на весь зріст, немов проповідь читаючи, сказав:

— Пане Барі, ви, мабуть, втратили совість і забули про бога. Та він з вас спитає — і не на тому, кращому світі, а тут, на землі… Як ваш духовний пастир, кажу вам: краще для вас буде, якщо ви викинете ці папери! — І кюре тицьнув пальцем у квитанцію, яку, мабуть, аби налякати сім'ю Пежо, виписав Барі. Уже давно в селі Таверні, як і в багатьох інших, для спрощення справи не вдавалися до таких формальностей. — І не забувайте, що не тільки божий суд загрожує тим, для кого ціна куріпки вища за ціну людського життя!.. — Голос отця Поля був упевнений, суворий, невмолимий.

Усі мовчали, дивлячись на отця Поля, а пан Барі від несподіванки закляк на місці.

Мішелеві очі блищали. Він вихопив з рук Барі злощасну квитанцію і подер її.

Барі добре знав, що навколо у селах неспокійно, але такої дружньої відсічі в родині Пежо він не чекав зустріти. Та, мабуть, і справді зараз був не час утискати селян за якусь там дрібницю.

Нічого не відповівши священикові і навіть не насварившись на «зухвалого» хлопчиська, Барі поспіхом залишив сад Пежо.

А вражена Марі впала перед кюре на коліна. Їй хотілося подякувати йому, висловити ті почуття, що стискали їй груди, та вона не знала, як це зробити, слів їй забракло. І замість цього вона пробубоніла звичні з дитинства слова:

— Благословіть нас, святий отче!..

Розділ двадцять п'ятий

ГАРЯЧІ ЛИПНЕВІ ДНІ

Нестерпно, немилосердно пече липневе сонце. Та дужче за сонце пече серце парижан гнів проти короля, бажання покласти край самовладності ненависної королеви.

Ніколи, мабуть, політичні події не були такі стрімкі, як в липні 1789 року.

За королівським наказом звідусіль до Парижа й Версаля стягалися в ці дні війська. Подейкували, що кількість викликаних солдатів сягає двадцяти тисяч. Військові частини, які вже стояли в столиці, були не досить надійні. Їх замінили швейцарськими, німецькими й фламандськими. Командували ними також іноземці. І офіцери, і солдати цих частин не знають почуття любові до Франції. Вони стрілятимуть, у кого їм накажуть. А утримання найманих військ коштує дорого, і лягає воно новим тягарем на плечі народу.

Стурбовані й Національні збори. 8 липня за участю Мірабо вони складають петицію, в якій просять короля відкликати зі столиці війська, насамперед іноземні.

«Ми платимо солдатам за те, щоб вони нас захищали, а не за те, щоб вони руйнували наші домівки».

Ознайомившись з петицією, король відповідає, що прохання депутатів виконати не може. Війська, мовляв, скликані для того, щоб підтримувати лад на вулицях, охороняючи чесних громадян від грабіжників.

Національні збори не задовольнила відповідь короля. 9 липня вони оголошують себе Установчими зборами. Відтепер вони стануть вищим представницьким органом Франції. Вони вироблять конституцію. Це ознаменує початок нової епохи французької історії: влада короля буде обмежена.

У столиці, в провінції, у селах населення страждає від голоду. Торішній недорід, погані види на новий урожай зараз особливо даються взнаки. Хліба мало, він дедалі дорожчає, в ньому щоразу більше домішок. З ночі вистроюються біля булочних довгі черги. Міністр фінансів Неккер удається до надзвичайних заходів — домовляється закупити хліб за кордоном. Але зараз хліба нема, лавки порожні…

А тут, як грім серед ясного неба, 12 липня парижани дізнаються, що король увільнив Неккера, того самого Неккера, на якого, мов на рятівника, спрямовані зараз усі погляди.

Неккер був великий банкір. Знаючи його фінансові можливості, король двічі вдавався до його допомоги у хвилини важкого економічного становища країни, запрошуючи банкіра на посаду міністра фінансів. Неккер вважав за необхідне зменшити витрати двора і тому мав популярність серед народу. Третій стан був йому вдячний за те, що, ставши міністром фінансів 1788 року, Неккер доклав чимало зусиль, щоб король погодився врешті скликати Генеральні штати.

Відставка Неккера турбує всі кола паризького суспільства: фінансисти й ділки вирішують закрити біржу, і це спричиняє ще більшу паніку. Патріоти розуміють, що король шукає привід, щоб розпустити Національні збори.

Звістка про відставку Неккера швидко розповсюдилася по Парижу. Тим часом Неккер за наказом короля вже залишив Париж і мчить по дорозі в Бельгію. Замість нього призначено де Бретейля. Того самого барона де Бретейля, який нещодавно нахвалявся перед Марією-Антуанеттою, що спалить Париж, якщо це буде потрібно.

Усі ці новини ще дужче розпалюють справедливий народний гнів. Він обрушується на ненависні таможні застави. Знищити їх! Стерти з лиця землі!

І дві чи три застави зруйновані вщент.

Якщо сьогодні на майданах і вулицях Парижа багатолюдно, як ніколи, то в Пале-Роялі й зовсім не проштовхнутися.

Тут лунають тривожні голоси:

— Король хоче зігнати свій гнів на Неккері… Але незабаром не від бажання, не від свавілля придворних залежатиме доля французького народу…

— А хто ж, як не Неккер, може зараз врятувати Францію, коли вона загрузла в боргах? Ні від кого не секрет, куди йдуть народні гроші. Варто тільки підрахувати, скільки коштує утримання улюблениць і фаворитів королеви, її покоївок, цирульників, кухарів… Недарма її прозвали «пані Дефіцит»! Дорого коштують народові її примхи!

— Куди йдуть народні гроші, кажете ви? А чи знаєте, що на самі лише свічки Марія-Антуанетта витрачає сто п'ятдесят сім тисяч франків на рік? І недогарки теж не пропадають! їх використовує для себе її улюблена камеристка, і тій вони дають п'ятдесят тисяч франків чистого прибутку на рік!

— А чули, королева наказала зміцнити гарнізон Бастілії. В льохи підвезли запаси пороху й зброї.

— Кажуть, що з бійниць Бастілії стирчать жерла гармат. І націлені вони на Сент-Антуанське передмістя.

— А куди ж ще їх спрямовувати? Адже стрілятимуть туди, де найбільше робочого люду!..

Поспішаючи висловитися, перебиваючи одне одного, виливають парижани своє обурення. І раптом тиша.

— Говорить Каміль Демулен!

Демулен скочив на лавочку, довкіл нього уже з'юрмилися люди: лавочники й стряпчі, купці, ремісники й робітники — кого тут тільки нема!

Довге волосся промовця торкає легкий вітерець, І воно розвівається навколо худорлявого обличчя з різко окресленим профілем і випнутими вилицями. Демулен одягнений у довгополий коричневий сюртук; на голові трикутний капелюх. Він говорить схвильовано, запально, захоплююче, хоча трохи заїкається. І його слова падають на сприятливий грунт — його слухають парижани, терпінню яких настав край, які більше не хочуть чекати.

— Громадяни, не можна витрачати жодної хвилини! — каже Демулен. — Звільнення Неккера — це сигнал, який попереджує патріотів, що проти них готується Варфоломіївська ніч. Знайте, сьогодні ввечері швейцарські й німецькі батальйони вийдуть з Марсового поля, щоб покінчити з народом, який уже не хоче приховувати свого незадоволення!

Щоб слухачі краще усвідомлювали почуте, Демулен якусь мить помовчав, потім заговорив з новою пристрастю:

— Нам залишається тільки одне — взятися за зброю, щоб захистити свої права. Та спочатку ми повинні встановити який-небудь розпізнавальний знак, ну хоч би кокарду. Вибирайте, який колір вам до вподоби?

— Вибирайте самі! — залунало звідусіль.

— Який би ви хотіли: блакитний чи зелений, колір надії?

— Зелений! Зелений! Колір надії! — гримнув хор голосів.

— Друзі, сигнал подано! — мовив далі Демулен. — Я бачу націлені на мене очі поліцейських та їхніх спостерігачів. Але живий в їхні руки я не дамся. Ось, дивіться! — Демулен витягнув з кишень два пістолети. — Беріть приклад з мене! До зброї!

Натовп завирував. Ніби у відповідь йому, зашелестіли, зашаруділи дерева, з яких сотні рук зривали зелене листя і робили з нього кокарди. На сюртук Демулена якась жінка причепила розетку із зеленої атласної стрічки. Ще мить, і не було в Пале-Роялі людини, не прикрашеної або зеленою розеткою, або гілкою, приколотою до капелюха чи до пояса.

— Озброюйтеся!

— Озброюйтеся!

І ось уже чується:

— На Бастілію!

— Зруйнувати Бастілію!

Заклик знищити ненависну фортецю — цей символ королівської сваволі й беззаконня — вже не вперше лунав у ці дні. Але мало хто з тих, хто готовий був взяти Бастілію хай і голіруч, чітко уявляв собі, що її знищення буде початком Великої французької революції.

У Пале-Роялі були нині адвокати й пекарі, торговці Центрального ринку й водоноси, вуличні рознощики й кравці, ремісники й студенти, лікарі й філософи. Усі вони знали одне: далі терпіти неможливо, сподіватися на милості короля пізно!

Поки наелектризований натовп слухав Демулена, в ратуші уже засідала нова міська влада — щойно організований Постійний комітет. Його утворили паризькі виборщики — представники третього стану всіх шістдесяти округів Парижа, на які недавно розділили столицю для зручності виборів до Генеральних штатів. На засіданні було вирішено створити народну міліцію для підтримання порядку в місті. Кожен округ мав вибрати по двісті громадян, відомих в своєму окрузі і здатних носити зброю. Так з дванадцяти тисяч парижан складеться міліція. Громадський спокій ніщо не повинно порушувати. Хай кожен, у кого є шабля, рушниця, пістолет, віднесе його у свій районний підрозділ комітету.

Нова влада розпорядилася:

«Хай ніхто не лягає спати цієї ночі! Хай в будинках і на вулицях до самого ранку горять вогні! Зрада найбільше боїться світла! Хай згине темрява!»

І місто, як у дні великих свят, засяяло тисячами вогнів. Але не було чути радісних вигуків, як у святкові дні. Вночі лунали тільки розмірені кроки патрулів та дзенькіт молотів. То кували зброю.

А на ранок, ніби за помахом чарівної палички, в місті виросли барикади; вулиці роз'єднали викопані за ніч рови; на верхні поверхи будинків добровольці понаносили каміння, щоб використати його проти солдатів.

Крамниці позачинялися; працювали тільки міські кузні. В них уночі і вдень невгамовно стукали молоти, викрешуючи вогонь на ковадлах і куючи піки. Минуло лише півтори доби, а народ одержав уже п'ятдесят тисяч пік. Жінкам теж знайшлася робота: в ратуші відхилили зелений колір для кокард, бо це був колір герба одного із аристократів — графа д'Артуа. І замість зелених треба було негайно виготовити кокарди кольорів Парижа — синього й червоного. От жінки й узялися терміново їх шити.

Та вогнепальної зброї у повстанців все ж таки не було. Натовп кинувся до королівських складів, але того, що потрібно, там не знайшли. Витягли на вулицю дві оздоблені сріблом гармати, що їх сіамський король колись прислав як подарунок Людовіку XIV, позолочену шпагу Генріха IV, старовинні списи, шпаги, арбалети. Всі ці музейні обладунки були непридатні для того, щоб озброїти людей, які готувалися битися з королівськими солдатами.

Юрба повстанців: ремісники, торговці, службовці — вирушила до ратуші, вимагаючи зброї. Спочатку до них виходять представники міської влади і намагаються їх утихомирити. Для чого озброюватись? Адже Постійний комітет створює міліцію, охорона міста буде забезпечена.

Але повстанці не заспокоювались:

— Зброї!

Купецький старшина де Флессель, який очолював муніципалітет, — заповзятий прибічник королівської влади. Всіма правдами й неправдами він силкувався приховати зброю, аби тільки вона не дісталася повстанцям. Він виходить на балкон.

— Заспокойтеся, панове! Приходьте сюди на п'яту годину, і ви отримаєте зброю.

Чим керувався де Флессель, коли давав обіцянку? Може, у душі сподівався, що робітники сюди не повернуться? Але його сподіванки не справдилися. Натовп вирішив не розходитись і чекати п'ятої.

Не маючи ще певного плану, як завадити парижанам озброїтися, де Флессель хотів би виграти час. І для цього вдався до хитрощів.

Між п'ятою і шостою годинами й справді з'явилися підводи. На них лежали ящики, а на ящиках наліплені ярлики: «Артилерія».

Люди біля ратуші зустріли підводи, що повільно наближалися, криками «ура!». Та їхня радість одразу ж змінилась обуренням і гнівом. У ящиках виявилися… ганчірки й тріски.

— Це непорозуміння, — запевняв де Флессель. — Ідіть у монастир Сен-Лазор, там заготовлена зброя. — І він навіть підписує ордер на реквізицію рушниць і патронів, які нібито там є.

Яким же було обурення парижан, коли ігумен заявив, що в нього нема ніяких запасів зброї! Йому не вірять. Парижани самочинно роблять обшук і переконуються, що ігумен не збрехав. Зате хліба й м'яса тут заховано вдосталь. Монахи — люди завбачливі, їхні запаси можуть задовольнити багатьох голодних.

Народ кидається у збройні крамниці. Ніхто не чіпає грошей, що лежать у касі, ніхто не займає жодної з дорогих речей, беруть тільки те, що придатне для озброєння.

— Нам не треба ні золота, ні срібла! Нам потрібне залізо! — кажуть парижани.

Тим часом підтверджуються поширені в Парижі чутки: ненависна Марія-Антуанетта, не вдовольняючись тим, що король стягує війська до Парижа, наказала укріпити Бастілію так, щоб витримати облогу.

Бастілія перетинає народові дорогу із східних передмість до центру міста. Якщо взяти Бастілію, королю не впоратися з парижанами.

Підрахувавши всю добуту зброю, повстанці зрозуміли: з таким озброєнням, та ще й без пороху Бастілією не оволодіти!

Але де взяти порох! У Парижі його нема, у цьомуг принаймні, запевняють парижан.

— Ні, порох у Парижі є, але його зараз, цієї миті вивозять з міста! — це каже де Флесселю підмайстер перукаря. Він говорить переривистим голосом, він щодуху поспішав сюди. До лоба йому прилипло волосся, так він упрів. Разом з ним молочник, цей старший. Обоє хвилюються, наполягають. Адже якраз цієї миті в Арсеналу по Сені вивозять тридцять п'ять бочок пороху… Чи не у Версаль його везуть?

Їхнє повідомлення не викликає ні в кого сумнівів. Одразу ж знаходяться добровольці. Вони утворюють загін. Не минає й години, як порох відбито, і ратуша приймає у свої стіни цю цінну здобич.

Національні збори засідають у Версалі, туди час від часу парижани посилають своїх гінців. Незважаючи на це, нова влада — Постійний комітет, як його називають, — повинна приймати важливі рішення саме тут на місці, і не гаючись.

Так виникає постанова призначити абата Лефевра відповідальним за збереження і розподіл пороху.

Завдання важке й небезпечне. Кілька разів цієї пам'ятної ночі абат був за два кроки від смерті. Якийсь зрадник, що так і залишився невідомий для історії, вистрілив із пістолета просто в абата й заховався в натовпі. На щастя, він схибив, але куля легко могла запалити порох. Можливо, саме на це й розраховував злочинець. Ще більша небезпека загрожувала складові і всім членам муніципалітету, що сиділи в залі, розташованому над складом, коли у льох зайшов якийсь п'яний із запаленою люлькою в зубах. Лефевр зрозумів, що сперечатися з п'яним дарма, а будь-яка спроба відняти в нього люльку силоміць може скінчитися пожежою і вибухом. Та абат не розгубився.

— За скільки продаси люльку? — звернувся він до несподіваного відвідувача.

— За п’ять су, — неслухняним язиком відповів той.

— Бери десять, давай люльку й забирайся геть! — Абат тицьнув йому монету в руку і спритно витяг у нього з рота люльку.

Так і цього разу було врятовано склад.

— На Бастілію!..

Хто перший кинув цей заклик, залишилося невідомим. Але в серці кожного, хто вийшов зараз на вулицю, він знайшов палкий відгук. А люди це були найрізноманітніші: городяни всіх професій, селяни, що прибули із сіл, солдати, офіцери, які приєдналися до народу, священики, навіть жінки.

У заклику «На Бастілію!» втілилося все обурення народу, всі його сподівання і надії на краще майбутнє, на те, що можна ще якось змінити це безпросвітне життя.

Самі не усвідомлюючи, що вони зараз учинять, майже беззбройні люди йшли на штурм Бастілії, щоб повалити ненависний гніт монархії, що віками тяжів над Францією.

Розділ двадцять шостий

ЕЖЕНІ ЛЕФЛЕР ВИХОДИТЬ НА ВУЛИЦЮ…

Заклик «На Бастілію!» почули й на вулиці Муфтар.

Як могло трапитися, що Ежені Лефлер, яка роками не виходила з кімнати, опинилася на вулиці? Всі знали Ежені в її кварталі. Як же вона прослизнула непоміченою, чому ніхто не зупинив її?

Пояснювалося це просто: парижани були такі схвильовані, що, здавалося, тільки й чекають на сигнал. І ось сигнал пролунав, люди полишили свої справи, кинулися на вулицю. І нікому не було діла до Співучої Сороки.

Коли крізь відчинене вікно до неї долинув з вулиці вигук: «Озброюйтеся!», вона не звернула на нього уваги й продовжувала розкладати на столі клаптики різнобарвного шовку. Та ось почувся вигук: «На Бастілію!», і від цього знайомого слова вона стрепенулася. Підійшовши до вікна, вона висунулася з нього, прислухалась.

Її не вразило ні те, що на вулиці незвичайно людно, ні те, що натовп невпинно зростає. Тепер люди йшли уже не тільки по тротуарах, а й бруківкою. З будинку, Де жила Ежені, теж вийшли кілька чоловік. Поміж ними Ежені упізнала тітоньку Мадлен.

Тривожно калатали дзвони спершу на кількох церквах. Поступово до них приєдналися геть усі. Їхній дзвін перетворився на могутній сполох. А голоси людей злилися в суцільний гул:

— На Бастілію!..

Слово це збудило в пам'яті Ежені заснулі спогади і в збуджених криках «На Бастілію!» їй вчулася якась невиразна надія.

Замислена, вона підійшла до шафи, перегорнула на поличці кілька косинок, уважно роздивилася їх і вибрала мережану, ошатну… Потім, теж не поспішаючи вийняла з вази квітку — рожеву гвоздику, — кокетливо встромила її в зачіску.

— Будь розумницею, Габі! — звернулася вона до сороки. Та нахилила голову набік, серйозно подивилася на господиню бусинками-очима і щось пропищала.

Ежені була схильна розуміти сороку так, як їй самій того бажалося.

— Ти не хочеш залишатися вдома, Габі? Ну що ж, залазь! — Ежені присіла на підлогу, і Габі звично злетіла їй на коліна.

Ежені взяла сороку на руки, як дитину, зійшла східцями й опинилася на вулиці.

Ледве не півдороги до Бастілії Ежені пройшла без перешкод. Але що далі, то важче ставало йти. Кілька разів її попереджали добрі люди:

— Повертайтеся додому, мадам! Там не місце жінці!..

Ежені була не єдиною жінкою в натовпі. Але інші супроводжували своїх чоловіків і синів або йшли групками. А Ежені йшла сама, ні з ким не розмовляючи, нікого не помічаючи.

Та й щось у її старомодному вбранні й поведінці відрізняло її від інших.

Звичайно вона боялася шуму, скупчення людей, коней, фіакрів. Вона звикла до самотності й цуралася людей. Одначе тут вона не відчувала страху. Навпаки, її мовби підганяла цікавість, їй хотілося побачити, що буде далі. І вона намагалася не відставати від інших. У кінці Сент-Антуанської вулиці просто перед її очима виросли вежі Бастілії. Ежені зупинилася серед щільного натовпу, що зібрався тут.

— Назад! Назад! — гукнув їй якийсь солдат, грубо схопивши за руку. — Далі йти не можна!

Простодушно всміхнувшись, Ежені прибрала театральну позу. Однією рукою ледь підняла спідницю, другою міцно притулила Габі до грудей і раптом заспівала свіжим, дзвінким голосом куплет, який колись давно наспівував їй коханий Фірмен:

Ну й справи ж тут, у Франції прекрасній!

Ти можеш бути тут з дурних натур,

Але в державі править власній…

Зразок — маркіза Помпадур!

Хоч минуло вже двадцять років відтоді, як померла маркіза Помпадур, куплет Ежені мав несподіваний успіх.

— Ну й вигадниця! Ну й пісенька! Ану заспівай ще, красуне!

Ежені не примусила себе просити двічі. Зашарівшись від задоволення, вона повторила свій номер ще запальніше й виразніше.

Намагаючись не відставати від інших, вона прискорювала ходу, а іноді й бігла. Було нестерпно жарко. Вийнявши мережану хустину, вона кокетливо обдмухнула нею своє розпашіле обличчя.

Ежені Лефлер було невтямки, що саме тут, неподалік від неї, розгортаються великі події 14 липня.

Розділ двадцять сьомий

14 ЛИПНЯ

Щось мало статися. Що саме, ніхто не знав. Та хіба можна всидіти дома? На вулицю! Швидше на вулицю, разом зі всіма! Чекали тільки сигналу. Чекали сигналу і Жак з Шарлем. У ніч на 14 липня вони домовилися не спати, чергувати у місті і не повертатися додому, поки вони можуть бути хоч чимось корисними для загальної справи.

Увечері, уже домовившись із Шарлем про зустріч, Жак зайшов попрощатися з Бабетою. Розмова, що відбулася між ними після смерті Біанкура, зблизила їх, і тепер Жаку здавалося неможливим не поділитися з Бабетою тим, що було зараз найважливішим для нього: він братиме участь в подіях, які ось-ось вибухнуть.

Бабета мила в кухні посуд. Жак зупинився на порозі й задивився на неї. Що б вона не робила, йому все подобалось у ній, кожен її порух. Довгими пальцями вона легенько торкалася чашок, змахувала рукою, витирала їх і ставила на поличку.

Він забув, що хотів їй сказати, певно, щось піднесене, що відповідало важливості тривожних днів. Замість цього мовив просто:

— Я хочу попрощатися з тобою, Бабето… Я іду на вулицю… Хтозна… — І поки вимовляв ці уривчасті слова, встиг подумати: «Якщо Бабета назве мене «братиком», значить, вона не любить мене».

Бабета поставила чашку на стіл.

— Будь обережний! Все може статися. У її синіх очах з'явилася тривога.

— Дай мені на щастя руку! — попросив Жак, а в самого серце схвильовано закалатало. Зараз вона скаже: «Братику!»

Та Бабета знову цього не сказала.

— Будь обережний, Жак… любий Жако!

Жак заволодів обома руками Бабети, уткнувся в її м'які долоні розпашілим обличчям.

Цієї миті зненацька з'явилася Віолета. Вона глузливо оглянула Жака й Бабету, що відсахнулися одне від одного, і промовила:

Що ти тут робиш, братику?

Вона навмисне вимовила слово «братику» тим співучим голосом і з тією інтонацією, як його вимовляла Бабета.

— Допомагаю Бабеті!

І Жак прожогом вискочив з кухні, зачепивши по дорозі кочергу й щипці для вугілля, що стояли під стіною. Позаду чувся веселий дівочий сміх. То сміялася не Бабета.

Друзі блукали містом, прислухаючись до тривожних церковних дзвонів. З вежі ратуші линули звуки сполоху.

Мало не на кожному кроці Жак і Шарль натрапляли на патрулі міської поліції. Постійний комітет утворив їх із заможних громадян. Але паризькій бідноті цього здавалося замало. І поряд із загонами міліції крокували загони людей з народу, одягнених хто як, озброєних чим попало: музейними рушницями, алебардами, шпагами, і ця вимушена строкатість не викликала ні в кого посмішки.

Напередодні з виборчого округу Кордальєрів, де найвпливовішими членами були Дантон і Каміль Демулен, повідомили всі пости, що в підвали Будинку інвалідів, який правив за арсенал, за розпорядженням королівського двору звезено багато рушниць.

І зранку численні юрби пішли до Будинку інвалідів. Переляканий комендант арсеналу Сомбрейль наказав вивести з ладу рушниці, знявши з них курки й шомполи. Але інваліди — гарнізон Будинку — не взяли на свою совість гріх проти революції і, вдаючи, що виконують наказ коменданта, за шість годин зіпсували тільки двадцять рушниць. Коли ж натовп оволодів Будинком інвалідів, то всі побачили, що рушниці накриті соломою.

— Еге, — висловив хтось підозру, що виникла відразу в багатьох, — а солому тут, либонь, підклали недарма. Тільки-но настане слушна хвилина, її підпалять.

— А я гадаю, що рушниці просто заховали під соломою, щоб їх не зразу знайшли, — обізвався другий.

Комендантові не лишалося нічого іншого, як дати вивезти тридцять тисяч рушниць і п'ять гармат — все, що мав арсенал у своєму розпорядженні на цей час.

Жак і Шарль опинилися навпроти збройної крамниці Тандріє якраз тієї миті, коли юрба вдерлася в приміщення.

— Нам теж не завадило б запастися рушницями, — промовив Жак.

Шарль у відповідь кивнув головою.

— Звичайно, тільки я не вмію стріляти.

— Навчимося!

— А про кинджал ти не забув? — тихо запитав Шарль.

— Ні. Він ось тут, у мене в кишені.

— Ох і гарні ж на ньому камінці!

Люди тим часом розібрали рушниці і набивали кишені патронами. Жак і Шарль не наважувалися самі до чогось доторкнутися. Та в кого спитати дозволу? І, посмілішавши, Жак звернувся до літнього чоловіка, який по-господарському оглядав вибрану рушницю:

— Скажіть, хто тут розпоряджається?

— Народ!

— Розпоряджається народ!.. — з деяким сумнівом повторив Шарль. — А де ж ті, хто так гарно виступав у Пале-Роялі? Каміль Демулен, наприклад… Або Робесп'єр, про якого стільки розповідав Адора.

Жак відчував такі ж сумніви, що й Шарль, тільки не наважувався їх висловити. Проте він не розгубився і відповів:

— А ти гадаєш, мало в них справ у Національних зборах, особливо зараз? Адже такі, як Робесп'єр, засідають там удень і вночі. Треба підготувати нові закони, щоб у Франції була конституція… Так, так, не дивися на мене. Відтепер народ управлятиме разом з королем.

Жак так захопився, що, зрештою, й сам почав вірити у свої слова.

Але розмови розмовами, а треба було не відставати від інших. Жак підморгнув Шарлю, і на вулицю хлопці вийшли вже з рушницями за плечима. Не було в них тепер тільки набоїв, але завбачливіші, які не чекали нічиїх дозволів, поділилися з ними порохом і кулями.

Літній чоловік мав рацію. Жак і Шарль невдовзі в цьому переконалися: сьогодні всім, що відбувалося, розпоряджався народ. Тому, ні в кого не питаючи, ні з ким не радячись, вони пішли туди, куди йшли всі — до Бастілії.

Ох, ця Бастілія! Недарма про неї згадували у всіх наказах, вимагаючи стерти її з лиця землі. Колись вона призначалася для захисту Парижа від чужинців і нападів великих феодалів. Та за останніх королів стала опорою монархії, символом сваволі. Як ненавиділи її всі, хто зібрався зараз для того, щоб нею оволодіти, розтрощити, рознести по камінцю!..

Поки що вона ще стояла у всій своїй могутності.

В кінці Сент-Антуанської вулиці височіли вісім похмурих, важких веж. У вежах на великій відстані одне від одного були пробиті вузенькі віконця. На кожному потрійний ряд гратів; отвори одного ряду не співпадали з отвором наступного, так, що вікна майже не пропускали світла. Верхівки веж дивилися в небо гарно вирізаними гострими зубцями.

Вхід у саму фортецю був з Сент-Антуанської вулиці. Тут містилася головна караульня, в якій удень і вночі сидів вартовий. По звідному мосту, перекинутому через глибокий рів, входили у перший двір. Тут був другий рів, через нього теж перекинуто моста, який вів у другий, так званий комендантський двір. Перед другим двором була своя караульня. А всього для того, щоб потрапити у фортецю, треба було пройти два звідних мости і п'ятеро воріт. Усі ворота охороняли вартові. Крім того, у Бастілії був двір для прогулянок ув'язнених, а також багато різних будівель, переходів і галерей, в яких неважко заблудитись і тому, хто був тут своєю людиною.

Ось яка була Бастілія! Ось що треба було розтрощити французькому народові!

* * *

— Тирани народів! Убивці! Згиньте з лиця землі! Ваше царство закінчилося! Тремтіть! — крикнув хтось.

А другий голос, зовсім поруч Жака, відгукнувся:

— Ех, пісню б оце! Гарну, щоб кликала до роботи! Хочеться співати!..

І Жаку здалося, що висловив його власну думку. Справді, не вистачало пісні, яка кличе на бій. Вона була створена пізніше і стала відомою під назвою «Марсельєза».

Друзі прислухалися до того, що говорили навколо.

— А комендант таки виставив гармати. Глянь, стримлять з усіх бійниць!

І справді, загрозливі жерла гармат на вежах фортеці дивилися прямо на Сент-Антуанське передмістя.

— Дорогу! Дорогу! Пропустіть делегацію!

Це була вже не перша делегація. Їх надсилали різні округи столиці, вимагаючи, щоб комендант де Лоне зняв гармати. Але комендант навіть не прийняв представників народу, не захотів прислухатися до їхнього голосу. Проте відмовитися прийняти делегацію ратуші де Лоне не наважився.

Ратуша вимагала, щоб комендант забрав з веж гармати, опустив звідний міст, дав змогу делегатам пройти до нього у фортецю. А головна вимога була, щоб до військ, що охороняють Бастілію, були включені загони міліції, підпорядковані безпосередньо ратуші, «Бо, — говорилося в петиції, яку дбайливо тримав у руках один з делегатів, — у Парижі не повинно бути іншої військової сили, крім тієї, яка буде зосереджена в руках Комітету паризької міліції».

Але комендант аж ніяк не збирався поступатися, він тільки хотів виграти час. «Досить, щоб ядро атакуючих вцілило в погріб, де зберігається порох, і ми всі злетимо в повітря! — думав він. — Цього допустити не можна. Але… і не такі простаки, як це збіговисько, ловилися на гачок хитрощів». І запросив депутатів до столу поснідати. Вони охоче пройшли в апартаменти де Лоне. Та тільки-но їх пропустили, звідний міст знову підняли, і делегати опинилися відрізаними глибоким ровом од тих, хто їх послав.

— Щось дуже довго вони там їдять: може, воно так і належить знатним особам, але зараз це ні до чого, — озвався Леблан, високий чоловік у робочій блузі й картузі.

І все-таки народ чекав.

Де Лоне ще не зважився вступити у відкриту боротьбу з народом. Дізнавшись од своїх дозорців, що біля Бастілії скупчується люд, він відпустив делегатів, пообіцявши зняти гармати. Решту ж вимог виконати відмовився.

Насправді де Лоне віддав наказ не знімати гармат а тільки відсунути їх у глибину амбразур, щоб угамувати натовп.

Це давало йому змогу будь-якої миті знову націлити їх на Сент-Антуанське передмістя.

Поки тривали переговори, знизу чулися вигуки:

— Здавай Бастілію! Цього хоче народ!

— Солдати, спускайтеся вниз! Ідіть до нас!

— Тьху ти, яка спекота! Мабуть, в самому пеклі не так жарко, як перед ворітьми Бастілії! — сказав молодий підмайстер. Він прийшов сюди прямісінько із шевської майстерні так, як сидів за своїми колодками: в шкіряному фартусі поверх робочої блузи. — А найгірше, що ніхто не дасть тобі й склянки води. Не те, що на Сент-Антуанській вулиці.

— А що там? — поцікавився Леблан.

— Та там якась красуня винесла на вулицю величезний глечик і кухоль і всіх, хто біг сюди, припрошувала: «Хочете свіженької?» Вода й справді в неї така свіжа, що хоч мертвих нею оживляй, — холодна, як з джерела! А дівчина ж яка гарна! Очі в неї великі-великі, сині…

— Це ж Бабета! — упевнено сказав Жак.

— Яка ще Бабета? — здивувався швець.

А Жак тільки перезирнувся з Шарлем і нічого не відповів.

— Який толк від усіх цих переговорів! Нам би тільки впоратись із звідним мостом, і ніяка сила нас тоді не зупинить, — задумливо мовив чоловік з сокирою в руках.

— Але ж за першим мостом є ще і другий, — озвався швець.

— А ти гадаєш, досить першого? — звернувся Жак до чоловіка з сокирою, не зводячи очей з його інструменту. А в голові у нього уже визрів план. — Дай мені сокиру! — раптом владно сказав він.

Господар сокири, колишній солдат Боннемер, недовірливо скосив на нього очі.

— Тобі навіщо?

— Побачиш! — І така упевненість залунала в голосі Жака, що Боннемер дав йому сокиру.

— За мною! — сказав Жак Шарлю.

Шарля не треба було просити двічі — він так вірив своєму другові, що корився йому беззаперечно.

Жак, а за ним Шарль швидко вилізли на дах будинку, що належав перукареві Жерому. Жак добре знав цей будиночок. Він стояв упритул до стіни фортеці. І друзі легко перебралися з даху на стіну, по якій пролягла так звана дорога нічного дозору. Із стіни вони перелізли на дах гауптвахти, а звідти стрибнули вниз.

Гарнізон Бастілії складався в основному із інвалідів, а вартові звикли сторожити беззбройних в'язнів. І тепер несподіваний напад людей, хай і погано озброєних, викликав у них цілковиту розгубленість. Навіть вартовий залишив свій пост. Уся увага гарнізону була тепер спрямована на ворота фортеці, і це дало змогу юнакам вільно пройти просто в караульню. Вони сподівалися знайти там ключі від звідного моста, та надії їхні не справдилися — ключів не було.

Тоді Жак за допомогою сокири заходився вивертати завіси й засуви. Шарль не відставав від нього.

— А чи не спробувати оцим? — згадав раптом Жак і, на велику радість Шарля, витяг з кишені кинджал і заходився ним орудувати біля завісів. Не тільки піхви, але й руків'я кинджала було прикрашене коштовними каменями; для такої грубої роботи він не годився, і тому з оправи випало кілька каменів. На якусь мить у Шарля сяйнула думка підняти їх. Занадто вже звик він цінувати в майстерні Бажона ці блискучі іграшки. Але тієї ж миті йому стало соромно за свій недоречний порив. Боячись, аби Жак не здогадався по його обличчю, як він трохи не піддався спокусі, Шарль ще з більшим запалом заходився допомагати Жаку.

Коли вартові зрештою отямилися, міст уже був опущений під радісні вигуки натовпу, що безладно кинувся по ньому в перший двір.

Серед загальної метушні багато з тих, що вели облогу, не зрозуміли, що відбувається, і вирішили, що це комендант, передумавши, наказав опустити міст.

— Хто цей сміливий хлопець? — запитав Леблан Боннемера, показуючи на Жака.

— А хто його знає! Мені лише відомо, що він зіпсував не тільки міст, а й мою сокиру, — відповів, сміючись, Боннемер.

Леблан поклав важку руку на плече Жакові.

— Хто ти такий? Як тебе звати?

— Руйнівник Бастілії! — гордо відповів Жак.

— Це я бачу. А ім'я? Має ж у тебе бути ім'я?

— Звіть Жаком, якщо не заперечуєте.

— Жаків багато. Ти цілком заслуговуєш, щоб тебе відрізняли від інших Жаків і звали Жаком Відважним.

Цього разу не тільки вуха, а й щоки Жакові зашарілися. Піт і доти градом котився з його обличчя, а зараз хлопець уперше за цілий день відчув, яка нестерпна липнева спека.

— Бачиш, слава йде за тобою по п'ятах! — захоплено прошепотів Шарль. І на доброму його обличчі не відбилося й тіні заздрощів. Жак встиг це помітити, хоч думав тільки про одне — як пробитися вперед.

Розділ двадцять восьмий

БАСТІЛІЇ БІЛЬШЕ НЕМА!

А натовп усе збільшувався. І ось людський потік, в якому опинилася Ежені, впритул підступив до Бастілії.

Ежені йшла в одній лаві зі старим робітником і якимось молодиком: обидва підбадьорювали її жартами і гострими слівцями. Та Ежені й без того не сумувала. Час од часу вона зверталася до своєї Габі. Та, певне, її розуміла, бо відповідала короткими звуками.

— Як тебе звати? — звернувся хлопець до своєї сусідки.

— Ежені. А тебе?

— Мене звуть Фелісьєн, я бондар, — охоче відповів хлопець.

Ежені тільки-но зібралася відповісти, що вона швачка й велика майстриня, як загуркотіла гармата.

Де Лоне, вирішивши, що час кінчати з бунтарями, скомандував:

— Залп!

Постріл викликав замішання. Лави відразу порідшали. Впали перші поранені.

Серед загальної паніки Філісьєну вчувся тихий стогін десь зовсім поруч. Він стурбовано озирнувся. Ежені лежала на землі.

— Вона поранена! — гукнув Фелісьєн старому.

Взявши на плечі знесилене, обважніле тіло Ежені, Фелісьєн, пробиваючись крізь поріділий натовп, за допомогою старого переніс і вклав його біля ґанку якогось будинку. Вона була мертва. Вбиту тим же пострілом сороку не помітили, і вона залишилася лежати на бруківці.

— Ну що ж, — сказав старий, — ми навіть не знаємо, хто ця жінка, як її звали. І як вона жила, теж невідомо, та вмерла вона гарно, гідно. Вічна їй пам'ять! А нам треба поспішати!

І він показав на натовп, що поволі знову збирався, готовий далі штурмувати Бастілію.

Побачивши мертву Ежені, хлопець у червоному кірасирському колеті[17] вискочив на камінь і, простягнувши руку до фортеці, звідки пролунав постріл, що влучив у Ежені, закричав гучним голосом:

— Хто б ти не був, та якщо закривавив свої руки, якщо ти принизив себе до того, що вбив беззахисну жінку, ти не гідний називатися французом! Смерть тобі! Вперед!..

Усі кинулися за чоловіком у колеті й улилися в натовп, що штурмував Бастілію.

Тим часом юрми людей безперервно йшли на Гревський майдан, до Ратуші. Народ чекав од міської влади допомоги.

Купецький старшина де Флессель повинен змусити коменданта Бастілїї здати неприступну фортецю міській міліції.

І хоч за останні два дні де Флессель не раз безсоромно обдурював народ, усім здавалося, що саме зараз він не може зрадити.

Свою появу на балконі ратуші, навколо якої хвилювалося людське море, де Флессель обставив дуже врочисто. Під звуки труби він з'явився в парадному мундирі із сувоєм паперу в руці.

Запала тиша, і купецький старшина почав читати завчасно написану ним заспокійливу промову, звернену до населення Парижа. Він роз'яснював, що в коменданта Бастілії наймирніші наміри і що він ніколи не використає зброї проти народу.

Ледве де Флессель вимовив ці слова, як пролунав зловісний гуркіт гарматного пострілу, того самого пострілу, від якого загинула Ежені. Це вдарила гармата Бастілії.

Почулися вигуки: «Зрада! Зрада!»

І тієї ж миті пролунав постріл у відповідь, уже з рушниці. Де Флессель був убитий наповал рукою невідомого месника.

Більшість тих, хто зібрався на Гревському майдані, сповнені рішучості зломити опір де Лоне, кинулися тепер до Бастілії.

Сюди щохвилини підходило підкріплення. Ось загін з ремісників, ним керують червонодеревці брати Кебер; ось ще загін, його веде шістдесятирічний чоловік з військовою виправкою. Він старий, випробуваний у боях воїн, тепер у відставці. А ось і загони французької регулярної армії, що перейшли на бік повсталих.

Тепер перед тими, що вели облогу, стояло завдання пробитися до другого звідного моста. Вони хотіли зруйнувати його, як і перший. Та залп, що несподівано пролунав з фортеці, викликав метушню серед нападаючих. Це були здебільшого недосвідчені воїни, які билися вперше в житті. Вони відсахнулися назад, намагаючись заховатися хто під склепіннями, хто у дворі. Проте незабаром паніка минула, і всі, хто мав рушниці, почали стріляти в солдатів, що розташувалися вздовж по валу.

— Вперед, хлопці! — бадьоро гукнув Леблан, побачивши хвилинне вагання друзів. — Тільки не відступати! — За його прикладом усі кинулися назустріч картечі.

Поряд з Шарлем упав навзнак чоловік середніх літ. Кров залила сірі плити двору.

— Мені страшно! — прошепотів Шарль, схопивши Жака за руку.

— Мені теж! — видихнув Жак. На мить він уявив собі, як куля влучає в нього, завдає йому нестерпних страждань, на нього наступають, по ньому йдуть… А ще страшніше, якщо куля влучить у Шарля… Ні, ні, геть ці думки! Геть страх!

Жак нахилився над пораненим. Хтось уже переносив його далі від натовпу. Вперше Жакові довелося побачити, як умирають люди під кулями.

А поранений ледь чутно прошепотів:

— Не знищуйте цього каміння!..

Жак подумав, що чоловік марить, і, бажаючи чимось допомогти йому, може, сповістити рідних, запитав:

— Хто ви? Як ваше ім'я?

— П'єр Фонтен, художник… Я… — Чоловік перевів подих і, зібравшись на силі, додав голосніше: — Камені Бастілії… Хай їх топчуть ноги перехожих, людей всієї Франції…

Чоловік замовк. Перестав дихати. Жак зрозумів, що допомогти йому вже не можна, але й кинути здавалося йому жорстокістю.

— Дорогу! Дорогу! — почув він знайомий голос.

Озирнувшись, Жак побачив, що двоє — чоловік і жінка — несуть пораненого. Сукня жінки була в плямах крові й вуличного бруду.

Жак одразу впізнав цирульника Жерома і його сестру, її обличчя і погляд, такий спокійний тоді, коли вона ішла поміж двома жандармами, тепер був сповнений скорботи.

— Куди ви його несете? — запитав Жак, кинувшись до них.

— До мене в цирульню, — відповів Жером. — Уже багатьох ми туди перенесли, справжній госпіталь… А тут ще й ще…

— Візьміть і цього! — благально промовив Жак.

Жером лише поглянув на чоловіка, що лежав, і похитав головою:

— Ні, з цим уже все! Нас чекають інші… Дорогу! Дорогу!..

Жак простежив очима, поки брат і сестра зникли зі своїм тягарем. Тоді він знову приєднався до своїх.

— От лихо! — вигукнув хтось. — Адже гарматні ядра з Бастілії можуть влучити в місто, обрушитися на мирних людей! Що нам робити?

Несподівано у натовпі з'явилися міські пожежники. Вони притягли з собою пожежні шланги і спрямували струмені води на галереї Бастілії, розраховуючи, що мокрі гармати будуть нездатні для бою, та, побачивши, що їхні зусилля марні, пожежники облишили свої шланги і теж взялися до зброї.

На гарматні постріли з Бастілії тепер відповідали кулі тих, що вели облогу, — солдатів французької гвардії і міської міліції.

Відставний драгунський офіцер Елі став натхненником атаки і добровільно взяв на себе обов'язки воєначальника.

Кілька разів обложники кидалися на взяття другого мосту. Та щоразу постріли з валу зупиняли їх, вкриваючи землю вбитими й пораненими.

— Без гармат нам не впоратися! — досадливо сказав Елі. — Тільки гарматні ядра можуть змусити фортецю здатися.

Про те, як взяти Бастілію, думали не тільки ті, що вели облогу.

— Пропустіть мене! — вигукнув столяр Меден. — Я знаю, як здолати фортецю! Треба зробити величезний таран і пробити стіни цитаделі.

— Ні, це не годиться! — Пивовар з Сент-Антуанського передмістя відштовхнув Медена. — Мені прийшла в голову чудова думка. Бастілію треба спалити, інакше її не здолати! Для цього треба підпалити бочки з гвоздичною і лавандовою олією і нею облити фортецю за допомогою пожежних помп!..

Найрізноманітніші пропозиції так і сипалися, але генерал-майор паризької міліції де ля Косидьєр рішуче їх відхиляв.

— Друзі! — сказав він. — Бастілія — фортеця, і її можна взяти тільки правильною облогою і штурмом.

Нарешті таки прибули й гармати, захоплені в Будинку інвалідів. Пролунав перший залп. Відразу в серцях штурмуючих відродилася надія; кожен з новим завзяттям взявся до своєї зброї: хто за рушницю, хто за шаблю, хто за пістоля.

Побачивши, що натиск натовпу зростає, інваліди фортечного гарнізону одностайно й рішуче зажадали від де Лоне, щоб він здався.

Де Лоне не був певний в інвалідах з самого початку і запропонував решті гарнізону — швейцарцям розстрілювати за його розпорядженням тих інвалідів, які відмовляються йому підкорятися. Він домовлявся про це з швейцарцями німецькою мовою, розраховуючи, що ніхто не зрозуміє його слів. Швейцарці погодилися. Та серед інвалідів був солдат, який здійснив на своєму віку чимало походів у іноземні країни, отож знав і німецьку мову. Він попередив своїх товаришів про небезпеку, яка їм загрожувала. Проте інваліди не злякалися погроз, а вирішили чинити опір комендантові.

Побачивши, що й у самій фортеці він не має підтримки, де Лоне занепокоївся. Він вірив, що самих куль, якими поливали обложників, не досить, і наказав кидати на штурмуючих ще й каміння. Великий камінь розтрощив зубець нижньої вежі. Осколки, великі й малі, полетіли на землю. Кремезному чоловікові, що стояв поряд з Жаком, осколок поцілив у голову. Той, зойкнувши, повалився на землю. Менший осколок попав Жакові у праву ногу. Від нестерпного болю Жак ледве не знепритомнів і на мить заплющив очі. Шарль кинувся йому на допомогу.

— Зіприся на мене, та міцніше! — І Шарль підтримав Жака, що скорчився від болю.

— Доки можу, йтиму сам! — отямившись, сказав Жак. — Ось подивися на Елі!

Елі справді міг правити за приклад мужності й безстрашності. Обличчя його почорніло від порохового диму, піт лив струмками, з рани на лівому плечі точилася кров. Та він не випускав а рук рушницю і невтомно стріляв.

Інваліди першими вимовили слово: «Капітуляція». Тоді де Лоне з похмурим виглядом повільно піднявся на платформу вежі Свободи. Солдати, гадаючи, що він хоче переконатися, чи вірні їхні донесення про стан справ, чекали його повернення. Та помилилися, комендант мав на думці інше — він на ходу схопив тліючий гніт і попрямував туди, де зберігався порох, щоб висадити в повітря Бастілію. Але біля порохової камери стояв вартовий — солдат Ферран. Він розгадав наміри коменданта і, вирішивши перешкодити йому, заступив вхід.

Даремно де Лоне гримав, вимагав, наказував — Ферран не зрушив з місця. А потім спритно вихопив з рук коменданта гніт, затоптав його і прогнав де Лоне, погрожуючи йому багнетом. Так Ферран урятував не тільки обложників, але й значну частину міста, яка неминуче злетіла б у повітря разом з фортецею.

— Ви хотіли підірвати Бастілію! — гукнув з ненавистю один з інвалідів.

— Так, я вважаю за краще загинути тут, в Бастілії, смертю солдата! — відповів де Лоне.

— Це смерть не солдата, це смерть боягуза й убивці! Адже разом з Бастілією злетіли б у повітря цілі квартали, загинули б десятки тисяч невинних людей!

— І хай гинуть! Принаймні я відомщу цій сволоті!

— Для вас це сволота, а для нас французи! — кричали інваліди, що оточили де Лоне зі всіх боків. — Ми не дамо підірвати фортецю! Ми хочемо здатися…

— Я наказую вам битися до кінця!

— Ми відмовляємося!

— Солдати! — втративши витримку, звернувся де Лоне до швейцарців.

Ті були взялися до зброї, але інваліди з таким грізним виглядом рушили на них, що швейцарці відступили.

Зрозумівши, що все втрачено, де Лоне почав умовляти інвалідів, щоб вони дали йому барилко пороху: якщо йому перешкодили підірвати фортецю, він підірве самого себе.

— Ні! — відповіли інваліди. — Накажіть бити відбій! Здавайтеся повстанцям! Викинемо білий прапор!

— У мене нема білого прапора! — відповів де Лоне.

— Давайте хустку!

Один з інвалідів узяв білу комендантову хустку і, прикріпивши її до рушниці, вибіг на вежу у супроводі барабанщика, який три рази пройшов по стінах фортеці, не перестаючи бити відбій. Тим часом одно з ядер, пущених повстанцями, збило ланцюги другого звідного моста. Міст опустився. Та підхід до нього перепиняли два палаючих вози з соломою. Завіса диму заважала бачити, що відбувається за мостом.

Жак, а за ним кілька чоловік кинулись у полум'я і зіштовхнули палаючі вози у рів. Прохід було звільнено. Жак, Шарль, а за ним й інші кинулися вперед, відчинили ворота й першими вбігли в знаменитий внутрішній двір Бастілії, освітлений кривавою загравою пожежі.

Інваліди вишикувалися праворуч від входу і склали зброю під стіною. Швейцарці, що стояли навпроти входу, зробили те ж саме, але інваліди були французи, і їхні вигуки й вираз облич промовляли про радість з приводу перемоги народу. Швейцарці ж зберігали похмуре, вороже мовчання.

Кілька чоловік кинулися до де Лоне з вигуками:

— Смерть йому!

Та Елі затримав їх.

— Не чіпайте його! Хай Коменданта судить народ. Це буде наш, справедливий суд!

Де Лоне і його помічників оточили й повели вулицями Парижа. Народ захоплено зустрічав тих, хто зруйнував Бастілію, а зараз конвоював де Лоне.

— Бастілію взято!

— Бастілії більше нема! — гукали ті, хто ще не охолов від бою за оволодіння ненависною фортецею.

— Бастілії більше нема! — повторювали ті, хто зараз вітав переможців.

Комендант, похиливши голову, ішов під посиленим конвоєм, намагаючись не прислухатися до вигуків обурених парижан. А вони кричали:

— Ага! Настала й твоя черга! Хай тобі доведеться позаздрити долі тих, кого ти згноїв у Бастілії! Хай їхня доля здасться тобі бажаною! Клятий убивця! Згинь разом із своєю Бастілією!..

Незважаючи на всі зусилля конвоїрів, коменданта не пощастило довести до ратуші. Гнів парижан проти королівського деспотизму, проти його твердині — Бастілії, проти того, хто безпосередньо виконував жахливі накази, вирвався тепер назовні. Кілька чоловік накинулися на де Лоне. Намагання конвоїрів їх зупинити не мали успіху, і до дверей Ратуші народ доправив лише голову де Лоне, підняту на піці.

Розділ двадцять дев'ятий

В'ЯЗНІ БАСТІЛІЇ

Бастілію взято, але переможці не розходилися.

Швидше звільнити в'язнів! Перевірити склади! Захопити архіви!..

— Яка підлість! Поглянь! — Жак схопив Шарля за руку і показав йому на страшну скульптуру, що постійно стовбичила перед очима ув'язнених під час їхніх коротких прогулянок на тюремному дворі. Вона зображала двох рабів, зігнутих під тягарем власних кайданів; кайдани обвивали їм шию, руки й ноги, зміїлися навколо тулубів. На спинах рабів був установлений циферблат великого годинника, ланцюги звивалися навколо всього корпуса, з'єднуючись і утворюючи величезний вузол на передньому плані. Обличчя спотворені муками, на них були жах, безнадія: вони раби і ніколи не позбудуться своїх кайданів.

— Який ненависний був в'язням цей годинник! — прохопилося в Жака. — Ану, друже, дай-но мені свого лома! — звернувся він до каретника, який стояв поряд.

Той поглянув на юнака, що накульгував, зустрівся з його очима, які палали гнівом, і віддав йому лома.

— Рраз! — розмахнувся Жак, і скульптура розкололася пополам.

— Стій!.. — гукнув Шарль і зупинив Жакову руку, коли той знову замахнувся. — Запам'ятайте всі, що на тюремний двір Бастілії ми увійшли рівно о четвертій з половиною годині!.. Бачиш? — І він показав на вцілілий ще циферблат і стрілку, що рухалася по ньому. — А тепер продовжуй!

Під схвальні вигуки інші закінчили почату Жаком справу, і незабаром на землі валялися лише уламки того, що було страшною емблемою Бастілії.

— Знищуйте папери! Ті папери, що ховав комендант! Ось страшні свідки страшних справ!..

Цей голос линув з канцелярії, вікна якої виходили на той самий тюремний двір. І ті, в кого ще не охололо бажання трощити й руйнувати, кинулися в канцелярію.

Тут на полицях були акуратно розставлені ящики, в яких таїлася доля людей, що сиділи в камерах. Десятки рук потяглися до ящиків, почали вивертати їх викидати документи. Шматки паперів і картону закружляли в повітрі, розлетілися по двору фортеці, забіліли у ровах.

— Друзі! Зачекайте! Зупиніться! Нам ще й як знадобляться ці папери! Адже це німі обвинувачі тюремників! — почувся голос Адора. — На жаль, хтось ще до нас намагався знищити частину документів. Зберемо ж ті, що залишилися, і віднесемо їх у Ратушу. Там усе з'ясують!

Жак аж ніяк не здивувався, почувши голос Адора. Він був певний, що адвокат саме тут, біля Бастілії, де вирішувалася доля Парижа, всієї Франції… І дуже зрадів, побачивши його!

Ті, хто тільки-но ладні були нищити й палити, зупинилися, прислухаючись до голосу Адора.

— Ось дивіться! Слухайте! Читайте! — Адора витягнув з купи врятованих паперів аркуш, обгорілий по краях, і оголосив його текст: — «27 травня 1776 року, за повідомленням сищика Реньяра, якийсь Едмонд Прот збирався провезти в Париж цілу паку заборонених книг. Було повідомлено на застави, де його затримали з вантажем. Доставлений у Бастілію». А ось другий документ.

Натовп ущух.

— Тут ось відірвано ріжок, не вистачає числа, коли написано наказ про арешт, нема й початку наказу.

Тепер ви самі бачите, як погано, що ви не зберегли всі папери. І ми таки спробуємо його поновити. Слухайте! «… палітурник, він же книготорговець…» У прізвищі не вистачає двох чи трьох літер. Очевидно, його звали Маріньї. Так-от, він заарештований у Версалі за те що пропонував придворним заборонені видання. Маріньї визнав себе винним, проте заявив, що навіть смерть не примусить його назвати імена тих, хто дав йому розповсюджувати ці листки… А ось лист в'язня, адресований комендантові фортеці. «В ім'я бога прошу вас не про те, аби мене випустили з Бастілії, — я знаю, це неможливо. Не про збереження життя, ні! Що мені життя зараз, коли мене позбавили найдорожчого для людини — волі! Благаю вас — ви теж батько, чоловік, брат, — повідомте, чи жива, чи здорова моя дружина. Адже я п'ять років про неї нічого не знаю. Одне тільки слово, тільки її ім'я, написане власною рукою, і я благословлю на віки вічні вашу великодушність. 7 жовтня 1752 року».

Прочитані документи справили величезне враження на переможців Бастілії.

— Парижани! Він має рацію! Рятуйте папери! — залунали звідусіль голоси. І до Адора потяглися десятки рук зі шматками врятованих від вогню паперів.

Та Жак невідступно думав про своє.

— А ув'язнені? — голосно гукнув він, заглушуючи своїм голосом голоси інших. — Звільнимо швидше в'язнів! Либонь, вони ще й не здогадуються, що настав їхній порятунок!

Жак, а за ним інші кинулися у двір, де в стіни вежі були вмуровані страшні, темні каземати. Шд ломами, сокирами почали тріщати подвійні й потрійні, обковані залізом двері казематів. Важкі замки, що висіли на них, відгукувалися протяжливими, виючими звуками, коли тюремники повертали в них іржаві ключі. Їхнє скреготіння сповіщало в'язнів про час, коли їм приносили їжу. Але як часто сповіщало воно про те, що наставала для них смертна година!

— Сюди тюремників! Тюремників сюди! Де ж це вони поховалися! Ключі! Ключі!

— Де П'єр Круазе? Сюди Круазе! — голосно вимагав Жак.

Але ніхто не відгукнувся. Перелякані, тремтячи перед справедливою розплатою, тюремники поховалися хто де міг.

Та їх таки знайшли. Ось і П'єр Круазе. Жак добре запам'ятав цього чоловіка. Але зараз він не схожий на самого себе. Його очі сповнені тваринного жаху перед неминучою розплатою. Судитиме народ, а це страшний суддя.

Жак схопив Круазе за барки.

— Тепер ти більше не будеш брехати! Кажи, коли помер Фірмен Одрі? Де його поховали?

— Він живий, — пробелькотів Круазе, — він тут.

— Як?! — Рука, що тримала Круазе, розтислася. — Ходімо! Швидше! Де він?

Жакові спало на думку, що Круазе хитрує і хоче завести в глухий кут, коли той повів його звивистими коридорами, темними, вкритими мохом східцями туди, де на дев'ятнадцять футів нижче рівня двору, в підземеллях розташувалися найстрашніші каземати. Неначе на сміх, вежа, в якій вони опинилися, називалася Вежею Свободи. Але Круазе був надто переляканий, щоб не слухатися переможців.

Жака немовби щось підштовхнуло до останніх, наймасивніших дверей.

— Ключі від цієї камери! — зажадав Жак.

— Їх забрали… усю ту в'язку…

— Хто забрав?

— Ті, що першими зайшли у двір.

Це було схоже на правду. Тоді на двері посипалися удари. Не шкодуючи своїх рук, загамселили в двері люди, що прийшли разом з Жаком. Та скрізь було тихо. Раптом зсередини почувся чийсь далекий глухий крик і безсилі удари в двері. Це додало людям нових сил, і вони заходилися виламувати двері. Тільки каретник здогадався, що Круазе бреше, він кинувся до тюремника і витяг у нього з кишені в'язку ключів. Один з них після деяких зусиль каретника повернувся в замку. З рипінням відчинилися важкі двері.

Перед очима визволителів постав білий, як молоко, виснажений дідуган. Побачивши групу людей, він підняв руки, намагаючись закрити ними голову. Висохла шкіра, що обтягувала руки, була схожа на пергамент.

— Хто ви? Як ваше ім'я?

Дідуган безпорадно похитав головою.

— Я людина! — нарешті ледве вимовив він пошепки.

— Фірмен! Фірмен Одрі! — у відчаї покликав його Жак.

Почувши своє ім'я, дідуган випростався, нахилився вперед, ніби на тюремній перекличці. З жахом побачив Жак безтямний вираз спрямованих на нього очей.

— Він уже давно не при розумі… Збожеволів… — почав було Круазе, та Жак щосили відштовхнув його.

Свідомість, що повернулася до Фірмена на якусь мить, коли він почув своє ім'я, знову його залишила. Він не відповів на жодне запитання, безладно бурмотів щось про мадам де Помпадур, Людовіка XV. Оце все, що зберегла його пам'ять.

Каретник, поклавши руку на його плече, ласкаво промовив:

— Отямтеся! Опам'ятайтесь! Царство Людовіка П'ятнадцятого давно закінчилося. Мадам де Помпадур померла. А ви вийдете зараз на волю.

Та ці слова не справили на старого ніякого враження. Він сумно хитав головою і раптом так само безтямно тихо засміявся.

«Так ось на що перетворили людину, яка колись мала мужність виступити проти короля і його фаворитки! Ця нещасна істота, цей виходець з того світу — той самий Фірмен, про якого отець Поль говорив з такою повагою, брати приклад з якого я прагнув! Це той Фірмен, якого любила Ежені Лефлер». У Жака по спині мов снігом сипонули. Може, як у чарівній казці ім'я коханої поверне Фірмена до життя? Якби Жак помирав і при ньому вимовили: «Бабета!» — він здолав би смерть! Жак це напевне знав. І, підійшовши впритул до Фірмена, Жак вимовив:

— Ежені Лефлер прийде сюди за вами!

Знову на мить, лише на мить в очах Фірмена промайнула іскра свідомості, промайнула й згасла…

А в цей час інша група переможців звільнила ще двох в'язнів, замкнених у вежі Бертодьєр.

Налякана сторожа, боючись народного гніву, сама віддала ключі від решти камер.

В'язнів, або, вірніше, тих, хто був ще живий, виявилося значно менше, ніж гадали. Троє з них, як і Фірмен, були божевільні. Їх усіх відправили до лікарні. Та скільки людей знайшли смерть за клятими стінами цієї фортеці?! Про це свідчили кості і черепи, знайдені в підземеллях. Чи вдасться колись дізнатися, кому вони належали?! Переможці вже збиралися розходитись, як раптом хтось голосно вимовив:

— Мене звуть Манюель. Я сам був в'язнем Бастілії. І я один з небагатьох, хто всупереч долі вийшов звідси живий і при повному розумі. Мене звільнили зовсім недавно. Я пишаюся честю, що випала на мою долю: разом з вами я штурмував ненависну Бастілію… Я добре знаю всі переходи й закутки фортеці. Там, нагорі, ще є каземати. Вперед, друзі, за мною!

Юрба кинулася за Манюелем, високим чоловіком із поораним зморшками обличчям. Він привів своїх супутників на другий поверх.

— Виламуйте двері! Тут! Тут! — в якомусь дивному хвилюванні вигукував він і пояснив: — За довгий час мого ув'язнення, якому я не бачив кінця, я видряпав на спинці стільця прокляття Бастілії. Я писав без будь-якої надії на те, що воно збудеться, але ви здійснили сьогодні мої прагнення. А зараз тут, мабуть, мучиться якийсь інший бідолаха. Визволимо ж його!

Коли переможці разом з Манюелем виламали двері, вони побачили, що камера порожня.

— Нікого нема! — розчаровано вимовив Манюель.

Потім він кинувся до стільця, схопив його і повернув спинкою.

— Дивіться! Слухайте! — І він почав вголос читати надряпаний чимось гострим, вицвілий, нерозбірливий напис: — «Бастілія! Тут заковують в ланцюги розум, думки, бажання, волю… Тут люди приречені на повільне вмирання. То хай же народ знищить твої каземати! І якщо самого Парижа буде не досить, щоб роздушити твою зарозумілу твердиню, хай повстане вся Франція! Хай на тебе впадуть твої стіни й пекло розверзнеться під тобою! О, якби я міг побачити твої гармати, перетворені на попіл і порох, зустріти останній подих твого останнього коменданта, о, тоді б я ладен був умерти від щастя!»

Усім хотілося обняти Манюеля, потиснути йому руки.

— Смерть комендантові! — такий був одностайний вирок народу.

Люди, які оволоділи Бастілією, ще не знали про смерть коменданта, але їхні слова були вироком не тільки де Лоне. В них звучала погроза усім тим, з чиєї волі була споруджена Бастілія та інші такі самі страшні тюрми.

Тим часом народ не розходився з майдану Бастілії, вимагаючи негайно зруйнувати фортецю.

— Так, так, геть ці грубі стіни, ці вежі, ці страшні каземати! Ми взяли Бастілію, але цього не досить! Знищимо її дощенту. І хай земля, на якій вона стояла, буде очищена іншим пам'ятником, зведеним на честь народної перемоги і торжества свободи. Національні збори діють у Версалі, вони обговорюють зараз нові закони. Зруйнована Бастілія теж заговорить, і її голос почують у всьому світі!

Ні слова мовив Дантон, один з найулюбленіших ораторів Пале-Рояля. Його відразу оточили з усіх боків.

— Одначе, друзі, ми зробимо це не сьогодні, — вів далі він. — Про зруйнування Бастілії буде видано спеціальний декрет.

Не зважаючи на слова Дантона, до якого усі прислухалися з повагою, люди довго юрмилися на майдані, де скорена Бастілія ще не була стерта з лиця землі. Цієї вікопомної ночі ніхто в Парижі не стулив очей.

У ратуші теж не спали. Під радісні вигуки до зали ратуші народ уніс на руках гвардійця Елі, що став сьогодні героєм дня і був увінчаний лавровим вінком. Про його мужню поведінку говорили всі. Даремно намагався Елі відхилити від себе почесті, марно запевняв, що діяв, як і всі, підкоряючись бажанню бачити Францію щасливою, а Париж — звільненим від привиду Бастілії. Натовп силоміць поставив його на стіл, аби усі мали змогу його бачити. Скуйовджене волосся, розпашіле обличчя, подертий одяг, рушниця в правій руці, закривавлена пов'язка на плечі — усе надавало йому войовничого вигляду.

У лівій руці Елі тримав в'язку ключів від Бастілії. Разом з іншим трофеєм — збитим з вежі Бастілії прапором — їх урочисто вручили виборним. Піднесли їм і взятий у коменданта статут Бастілії, а потім склали до ніг обранців народу срібло, посуд, золотий годинник з діамантами, що належали комендантові. Один з тюремників, що йшов за натовпом, приніс гроші — п'ять тисяч ліврів, які йому вранці віддав на збереження комендант. Ніхто й гадки не мав бодай торкнутися особистих речей коменданта — вся зала була заставлена цінними предметами: свідченням безкорисливості переможців.

Так закінчився в Парижі історичний день 14 липня 1789 року.

У Версалі довідалися про взяття Бастілії лише опівночі.

Король мав усі підстави бути незадоволеним днем 14 липня. Його полювання того дня було таке невдале, що зі злості він записав у своєму мисливському журналі навпроти цієї дати: «Нічого!»

Коли ж новина: «Бастілію взято!» — дійшла до його вух, він вигукнув:

— Та це бунт!

— Ні, государю, — відповів йому герцог де Ліанкур, що доповідав про подію, — це не бунт, а революція!

Розділ тридцятий

ЩО СКАЗАЛА БАБЕТА?

Нога у Жака розпухла, і пухлина на місці удару більшала щогодини. Викликаний Франсуазою лікар зробив йому перев'язку, наклав якусь мазь, і Жакові полегшало.

Коли Жак повернувся додому після взяття Бастілії, сестри зустріли його як героя. І навіть тітка Франсуаза зметикувала, що у ці смутні часи мати вдома «свого» покорителя Бастілії не так уже й погано. Поклавши руку на серце, вона не могла б сказати, на чийому вона боці і чи згодна з тим, що вбили де Лоне — коменданта, якого на цю посаду призначив сам король. В той же час, як і майже усі мешканці їхнього кварталу, вона була рада, що перед її очима більше не стовбичитиме грізним привидом фортеця.

Сестри майже не полишали Жака, якому лікар рекомендував посидіти днів два-три вдома. Дівчата були сповнені співчуття до потерпілого і наввипередки розпитували його, як вбили де Лоне, як Жака було поранено, невже він і справді разом з Шарлем брав участь у зруйнуванні фортеці? Про все хотілось їм дізнатися. І Жак, хоч який був скупий на слова, коли справа торкалася його особистої поведінки під час штурму, не шкодував фарб, коли розповідав про мужність Шарля і його стійкість.

Незважаючи на несподівано ласкаву зустріч вдома й турботи про нього усіх трьох сестер, Жакові було не по собі. Минуло вже кілька днів, а йому ніяк не щастило залишитися наодинці з Бабетою і поговорити з нею відверто. До того ж після всього, що він бачив там, на майдані Бастілії, затишна квартира тітки Франсуази, де все сяяло чистотою, заклопотані домашніми справами дівчата, купка книжок, яку він залишив нерозібраною в їдальні і яка ніби чекала на його повернення, — все говорило про нічим не порушене мирне життя. Невже усе лишилося таким, як було? І буря, що промчала над Бастілією, не торкнулася ні цього дому, ні інших? Адже сьогодні все має бути несхожим на те, що було вчора, а завтра — на те, що було сьогодні. І ця вулиця, і будинок, і квартира, і люди, які живуть у ній..

Якось увечері, коли Жак сидів біля вікна їдальні, йому пощастило нарешті залишитися з Бабетою наодинці. Віолета чомусь вирішила, що Жака треба напоїти липовим чаєм, і пішла на кухню. Але розмова, якої так чекав Жак, якось не клеїлася.

Йому найдужче хотілося цієї миті довідатися, хто була та дівчина з глечиком холодної води. Коли б це й справді була Бабета! І, ніби вгадавши його думки, Бабета несміливо сказала:

— Матуся не випускала нас з дому всі ці дні. Вони тяглися без тебе так довго. Та все ж таки одного разу я вибігла і…

— Це була ти, Бабето, з глечиком? — перебив її Жак.

Дівчина усміхалася, щаслива, що він угадав. Вона хотіла щось відповісти, та не встигла: Віолета внесла чашку липового чаю, від якої йшла запашна пара.

«Люба! Люба!» — подумав Жак, та не про ту, що так дбайливо напувала його зараз чаєм, а про ту, яка на вулиці напувала водою руйнівників Бастілії.

Бабета нахилилася до нього і ласкаво запитала:

— Братику, що б тобі зробити приємне?

— Дай мені світильник із свічкою, я вночі напишу бабусі.

І, не відаючи, що бабусі вже нема серед живих, Жак написав їй довгого листа. Повідомляв їй, що тепер уже, напевно, Генеральні штати, які перетворилися спочатку на Національні збори, а потім і на Установчі збори, візьмуть до уваги не тільки наказ Маргарити Пежо, а й усі інші накази з міст і сіл. Він повідомляв їй і про те, що ненависну фортецю Бастілію зруйнували, промовчавши, однак, про свою участь у цій справі. Жак не мав сумніву, що знайшов такі слова, які сповнять надією старе бабусине серце.

Але отцю Полю він нічого втішного сповістити не міг. Жак намагався, як умів, пом'якшити розповідь про жахливі обставини, за яких він побачив замордованого тюрмою Фірмена. Але приховувати від отця Поля правду Жак не хотів і не мав права. Він не знав, чи буде його наставникові втіхою звістка про смерть Робера. Сам Жак тепер більше ніж будь-коли був переконаний, що свій ганебний кінець Пуайє заслужив.

Од 14 липня минуло небагато часу, і Постійний комітет прийняв постанову: знищити вщент те, що було фортецею, і перетворити місце, де вона була, на міський майдан.

Жакові пощастило. Після того, як його вдарило каменем, він лише трохи накульгував, але це не заважало йому ходити. Дізнавшись про постанову, він разом в Шарлем і десятками інших парижан вирушив на майдан. Озброєні ломами й заступами, вони з піснями й жартами трощили руїни фортеці.

Жак украй здивувався, побачивши серед цікавих знайому постать пана Горана. Адже він зовсім не був схожий на звичайних роззяв. Як же він тут опинився? Побачивши Жака, пан Горан запобігливо привітав його: адже тепер у Сент-Антуанському кварталі стало відомо, що Жак був серед тих, хто брав Бастілію.

— Яким вітром вас сюди занесло, пане Горан? — з цікавістю запитав Жак.

Він сперся на заступ, на чолі й щоках блищали краплі поту, комір синьої робочої блузи був розхристаний. Вітерець бавився його довгим волоссям. Стомлююча робота не була важкою цього радісного для парижан дня.

— А я, мій юний друже, видивляюся, які з камінців або металевих прикрас можуть знадобитися потім. Мине небагато часу, від Бастілії не лишиться й сліду, і кожному буде приємно дістати на пам'ять ось, наприклад, таку річ.

Горан спочатку відсунув ногою, а тоді підняв шматок розбитого бронзового канделябра.

— Обточити, підрихтувати, вставити свічку — і матимеш чудового свічника! А головну його цінність становитиме напис: «Зроблено з канделябра, знайденого під час зруйнування Бастілії».

Жак щиро засміявся. Який комерсант! Ні самому Жакові, та й будь-кому з його товаришів не спало б на думку спробувати зберегти на пам'ять щось з її уламків. «Ну, за таким чоловіком Жанета не загине!»

Однак бажання сміятися відразу ж зникло у Жака. Йому пригадалися слова художника, який помер за те, щоб Бастілію стерли з лиця землі. Його останнім бажанням було, щоб люди Франції топтали ногами каміння, з якого була викладена Бастілія. А Горан навіть із цих каменів хоче мати наживу.

Тим часом Горан, дещо ображений Жаковим сміхом, вів далі:

— Ви, молоді люди, завжди вважаєте себе найрозумнішими, та ще побачимо, хто матиме рацію.

Жак мовчав. Відчувши у його мовчанні приховане несхвалення, Горан заговорив про інше:

— Мені прийшла в голову гарна думка. Адже, коли знесуть Бастілію, в Парижі буде на один майдан більше. Що, коли на цьому майдані поставити колону? А на ній написати: «Королю Людовіку XVI, який відновив свободу для народу!» Ну як?! Я хочу звернутися з цією пропозицією до Постійного комітету.

— Чого ж, запропонуйте! — стримано відповів Жак.

Він не помітив, як до нього підійшов Леблан, високий чоловік у робочій блузі й картузі. Жак бачив за ці дні багатьох, що билися разом з ним під стінами Бастілії, але Леблана запам'ятав особливо добре. Адже це він перший назвав його Жаком Відважним.

— Я тебе шукаю, а ти ось де! — зрадів Леблан. — Ану, відійдемо з тобою вбік, щоб не заважати іншим працювати. Тільки я забув, ти Жак чи Жан? Скажи, адже це ти перший здогадався залізти на дах будинку цирульника, озброїтися сокирою і збивати засуви з моста?..

— Я…

— Це ти звільняв шлях од палаючих возів? Ти розбив знаменитий годинник, що повсякчас нагадував в'язням про їхню долю? — І, звертаючись не стільки до Жака, скільки до тих людей, що стояли довкола, мовив: — Дякуючи тобі ми змогли прорватися у двір Бастілії. Це був ти?

— Я… — Жак і досі не розумів, до чого він веде. — То ж гарматне ядро збило ланцюг другого моста, а без другого ми не впоралися б!

— Все одно! Ти заслужив, щоб твоє ім'я відзначити на віки вічні серед імен людей, які зруйнували Бастілію!

На це Жак уже нічого не відповів.

— Отримуй! І йди з цим папірцем до Сент-Антуанської мерії. Там запитаєш громадянина Прево.

Ще не розуміючи, до чого ідеться, Жак узяв з рук Леблана аркушик паперу, на якому невпевненим, майже дитячим почерком було написано: «Податель цього відзначився під час взяття Бастілії своєю відвагою». Далі йшов перелік Жакових заслуг, причому не було забуто, що він «пролив кров, атакуючи Бастілію».

Жака здивувало, що на папері було згадано все, крім його імені й прізвища. Він уже готовий був сказати, що Шарль невідступно був з ним, нічого не боявся й кидався у самісіньке пекло… Хотів сказати, та раптом щось зміркував і усміхнувся. Він невміло подякував Леблану і знову взявся до роботи. Шарль, який працював неподалік, підійшов до друга й запитав:

— Що це від тебе потрібно Леблану?

— Та так, дрібниця, — відповів Жак.

Лише коли почало сутеніти і муляр Палуа, якого Постійний комітет запросив керувати роботою по розчищенню двору Бастілії, оголосив, що час кінчати роботу, Жак сказав другові:

— Ходімо!

Та, на подив Шарля, пішли вони не додому. Друзі йшли багатолюдними вулицями, майже не розмовляючи. Вони простували туди, де серед дво- й триповерхових будівель знаходилося приміщення Сент-Антуанської мерії.

Хлопці зайшли у мерію, спитали громадянина Прево. Слово «громадянин» було ще нове. Воно вперше прозвучало на засіданні Національних зборів 19 червня і так зворушило присутніх, що газета «Народний трибун» одразу відзначила: «19 червня 1789 року ми дістали з вуст Національних зборів ім'я «громадяни»! Хай буде благословенний місяць червень!»

Шарль нічого не питав і терпляче чекав, поки Жак сам пояснить йому, чого вони сюди прийшли.

Громадянин Прево, похилого віку чоловік у чорному сюртуці з батистовим білим жабо й у сивій перуці, сидів за столом і розмовляв з жінкою, що стояла перед ним. Хоч Жакові її видно було зі спини, він здогадався, що жінка молода.

Прево говорив глухим старечим голосом:

— Жерміні Леблюе, ви занесені до числа переможців, переможниць, — одразу ж виправився Прево, — Бастілії…

— Дякую вам! — розчулено відповіла жінка й озирнулася.

Жак упізнав у ній сестру Жерома, Жерміні. Вона теж впізнала Жака й посміхнулася.

— Ризикуючи життям, ви, Жерміні, рятували поранених, витягали їх з-під уламків Бастілії. Про це свідчить двоє громадян. Ось їхні підписи! — Прево тицьнув пальцем у папір, що лежав перед ним і рябів прізвищами, написаними різними почерками. — Вдячне потомство не забуде вас!

— Далебі, я не заслужила такої честі… — ніяковіючи, мовила Жерміні.

А Прево тим часом узяв з рук Жака аркушик, вийняв з великого футляра окуляри, начепив їх і прочитав.

— Так! Так! Скільки ж тобі років, руйнівник Бастілії? — посміхаючись несподівано доброю усмішкою, запитав він.

— Сімнадцять!

— Що ж, це добре! В сімнадцять років ти проявив себе хоробрим, не злякався куль, безстрашно бився, та ще зробив те, чого не здогадалися зробити інші, старші за тебе.

Хлопець слухав мовчки.

— Ти цілком заслужив, щоб твоє ім'я було записане серед інших перших завойовників Бастілії. То тебе звати?

— Шарль Гошар! — вимовив без запинки Жак.

Шарль заціпенів од несподіванки, а потім вигукнув:

— Ти збо… — але не встиг доказати.

Жакові пальці так вп'ялися в його руку, що він ледве не закричав від болю.

— Шарль Гошар, твоє ім'я буде внесено до списку, до якого будуть записані імена кращих із кращих! — багатозначно сказав дідок.

А чоловік у адвокатській мантії, що стояв поруч з Прево, додав:

— Поздоровляю тебе, Шарль Гошар!

Жак урочисто вклонився, як і належало такої хвилини, й потягнув за собою Шарля, який упирався.

— Що ти наробив! Що ти наробив! — жалібно сказав Шарль, коли вони вийшли на вулицю. — Та це ж неправильно!

А Жак тим часом відчув себе так, ніби у нього з душі звалився нарешті важкий камінь. Невже він вагався хоч якусь мить? Ні! Він напевно знав, що слава для нього не така важлива, як свідомість, що він задоволений собою, — адже він зробив те, що повинен був зробити.

— Ну от і гаразд! Тепер Віолета не матиме підстав розмірковувати! — Жак засміявся і по-дружньому поплескав Шарля по плечу: — Та чого ти вагаєшся? Хіба ми не билися пліч-о-пліч? Хіба ти хоч раз відступив? Просто мені повезло — я потрапив у число відзначених щасливчиків, а ти ні. Адже і справді не можна було всіх згадати і всіх нагородити!

Шарль і досі не міг отямитися! Він різко зупинився і сказав у вічі:

— А Бабета?

— Бабета? Бабеті треба знати, що я не злякався куль. Вона повірить мені на слово, що я заслужив право називатися Жаком Відважним. А ти… ти це підтвердиш, якщо буде потреба, — додав Жак і знову засміявся.

Смеркалося, коли Жак, схвильований, радісний і трохи зніяковілий, повернувся додому. Яку з сестер він застане вдома?

Йому поталанило: Бабета була сама. Вона стояла у профіль до нього біля комоду, розбираючи кипу прасованої білизни. В присмерковому світлі він побачив її задумливо схилену голову, ніжні риси обличчя, м'які лінії стрункого стану.

— Це ти, Жак? — запитала вона, відразу пізнавши його кроки, й повернулася до нього обличчям. Воно світилося радістю. Затинаючись і перебиваючи самого себе, Жак розповів їй, як дійшов до того, що відмовився від слави на користь друга. І в міру того, як він говорив, а Бабета слухала, він зрозумів, що вчинив так, як треба.

Але йому хотілося почути від Бабети, що вона схвалює його вчинок. І він запитав:

— Може, ти засуджуєш мене?

— Ні, Шарлю дорога слава. Без неї він не знайде шляхів до серця Віолети. Ми ж з тобою обоє знаємо правду, а вона в тому, що ти не відступив перед небезпекою… і не відступиш! Для мене ти вже давно заслужив право називатися Жаком Відважним.

І Бабета підійшла до нього, повільно поклала обидві руки йому на плечі і, дивлячись в очі, немовби бажаючи навіки відобразитися в його зіницях, поцілувала Жака. Так, поцілувала! Що можна було до цього ще додати?

Жак, не дихаючи, не сміючи поворухнутися, прошепотів:

— Бабето, я люблю тебе!..

… Минуло ще кілька днів, і від грізних веж Бастілії не лишилося й сліду. Сміття, щебінь, уламки, каміння, звезені в купи, — ось чим був тепер заповнений майдан, де недавно стояла страшна тюрма.

Але для Жака й Шарля так багато було пов'язано з цим майданом, що тепер побачення один одному вони призначали саме тут.

Якось хлопці прийшли сюди надвечір, коли спала спека задушливого липневого дня.

На їхню радість, вони побачили Огюста Адора. Адвокат ішов їм назустріч. Під пахвою він тримав велику теку, з якої стирчали обпалені, надірвані папери.

— Пане Адора! Нарешті я вас бачу! Ви зовсім перестали заходити до нашого кабінету. Я навіть дізнавався про вас в конторі пана Карно. І мені сказали, що ви тепер дні й ночі проводите в мерії, розбираючи ці папери. — Жак показав на теку, яку тримав Адора.

— Ти вгадав, Малюк! Багато цікавого розповіли нам врятовані від вогню папери. Казав я, щоб їх не палили, та, на жаль, трохи запізнився. Ось і цю теку з важливими свідченнями злочинів, що чинилися в Бастілії, я знайшов у колишньому підземеллі. Зараз важко щось розшукати в купах каміння. Тека зовсім була засипана землею, та мені таки пощастило!

— Пане Адора! Розкажіть нам про останні новини. Адже ви знаєте більше, ніж ми.

— Новини! На жаль, я нічим не можу вас порадувати. Як би я хотів повідомити вам, що народні представники зважили на прохання, викладені в численних селянських наказах, в тому числі і в наказі твоєї бабусі.

Та минуло вже понад два місяці відтоді, як почали засідати Штати, а потім Національні й Установчі збори, а все залишилось, як було. І повинності селяни виконують ті ж самі, й так само важко живуть.

— То про що ж говорять представники народу на своїх засіданнях?

— Про що? Спочатку депутати займалися питанням про те, як проводити засідання, про те, як голосувати. Потім перейшли до питання вироблення конституції.

— А король? — нетерпляче запитав Шарль.

— Король? Поки все залишається по-старому, влада його нічим не обмежена. П'ятнадцятого липня він вийшов до представників Зборів і милостиво причепив до своїх грудей триколірну кокарду, подаровану йому народом. До двоколірної додав білу смужку — колір короля.

І народ торжествував, побачивши таку прихильність монарха… Ось поки що і все.

— Так що ж буде далі? — прохопилося у Жака.

— Дуже вже ти спритний, Малюк! — сказав, посміхаючись, Адора. — Я цього не знаю. Знаю одне — залишитися так, як було, не може!

— Звичайно! — радісно підхопив Жак. — Адже минуле не може повторитися. Колись тут стояла страшна тюрма, у ній страждали, гинули люди… Народ зруйнував її. Але не для того, щоб усе залишилося по-старому. Ні, хай ніколи тут не ллються сльози…

Жак відійшов убік, схопив кинутий кимось шматок картону й вуглиною написав на ньому:

Тут будуть танцювати!..

Шарль кинувся до нього на допомогу, і удвох вони закріпили картон так, щоб йому на перший час не страшні були ні вітер, ні дощ.

— «Тут будуть танцювати!..» — прочитав уголос Адора. — Це непогано. Отже, Малюк, ти хоч частково знаєш, що буде…

— Я дуже хотів би це знати!

У Франції почалася революція.

Примітки

1

Луїдор — золота монета, запроваджена за Людовіка ХIII.

2

Лівр — старовинна французька срібна монета.

3

Гракх Кай (153–121 рр. до н. е.).

4

Гракх Тіберій (162–133 рр. до н. е.).

5

Су — старовинна французька монета, що дорівнює двадцятій долі франка.

6

Льє — старовинна французька міра довжини, що дорівнює приблизно 4,5 кілометра.

7

Еразм Роттердамський (Дата народження 1465 або 1466 рік. Помер 1536 року.) — відомий гуманіст епохи Відродження, автор сатиричного твору «Похвала глупоті».

8

Шамфор Себастьян (1740–1794) — французький письменник.

9

Деламбер Жан Лерон (1717–1783) — французький математик і філософ.

10

Дідро Дені (1713–1784) — відомий французький вчений, філософ, письменник. Творець «Енциклопедії».

11

Вольтер Франсуа Марі Аруе (1694–1778) — видатний французький письменник, один з великих діячів французького просвітництва XVIII ст.

12

Фенелон Франсуа (1661–1716) — французький письменник.

13

Руссо Жан-Жак (1712–1778) — один з найвидатніших діячів «віку Просвітництва»; філософ, письменник.

14

Робесп'єр Максимільєн-Марі-Ізидор (1758–1794) — видатний діяч Великої французької буржуазної революції.

15

Франклін Веніамін (1706–1790) — відомий американський політичний діяч і вчений.

16

Флері Андре (1653–1743) — кардинал, державний діяч Франції. Вихователь Людовіка XV.

17

Колет — короткий мундир.

Content

Яхніна Євгенія Жак Відважний з Сент-Антуанського передмістя

Євгенія Яхніна ЖАК ВІДВАЖНИЙ З СЕНТ-АНТУАНСЬКОГО ПЕРЕДМІСТЯ

Розділ перший НАКАЗ БАБУСІ ПЕЖО

Розділ другий ЖАК ЗАДИРАКА

Розділ третій ОТЕЦЬ ПОЛЬ

Розділ четвертий МИ ПАЛИМО ЗЕМЕЛЬНІ ЗАПИСИ

Розділ п'ятий НОВИЙ ТОВАРИШ

Розділ шостий ТАК ОЦЕ ПАРИЖ?!

Розділ сьомий А ХЛІБ ПОДОРОЖЧАВ!

Розділ восьмий У КРАМНИЦІ ТІТОНЬКИ ФРАНСУАЗИ

Розділ дев'ятий ПОКИ БУДУТЬ КОРОЛІ…

Розділ десятий ПЕРШИЙ КРОК

Розділ одинадцятий СЕСТРИ ПЕЖО

Розділ дванадцятий ДРУЖИТИ ТО ДРУЖИТИ!

Розділ тринадцятий СПІВУЧА СОРОКА

Розділ чотирнадцятий ЦИРУЛЬНИК І ТЮРЕМНИК

Розділ п'ятнадцятий БИРОК НАРОДУ

Розділ шістнадцятий ВИРОК ВЛАДИ

Розділ сімнадцятий УРОК КОРОЛЯМ

Розділ вісімнадцятий ЧОРНИЙ ОКСАМИТОВИЙ БЕРЕТ

Розділ дев'ятнадцятий КНИГОЛЮБ

Розділ двадцятий ТАК НАРОДИЛИСЯ НАЦІОНАЛЬНІ ЗБОРИ

Розділ двадцять перший ПОМСТА ПРИЙДЕ РАНО ЧИ ПІЗНО

Розділ двадцять другий ПАЛЕ-РОЯЛЬ

Розділ двадцять третій ЦЕ БУЛА НЕ ЛЮДИНА

Розділ двадцять четвертий ЦІНА ОДНІЄЇ КУРІПКИ

Розділ двадцять п'ятий ГАРЯЧІ ЛИПНЕВІ ДНІ

Розділ двадцять шостий ЕЖЕНІ ЛЕФЛЕР ВИХОДИТЬ НА ВУЛИЦЮ…

Розділ двадцять сьомий 14 ЛИПНЯ

Розділ двадцять восьмий БАСТІЛІЇ БІЛЬШЕ НЕМА!

Розділ двадцять дев'ятий В'ЯЗНІ БАСТІЛІЇ

Розділ тридцятий ЩО СКАЗАЛА БАБЕТА?

Примітки