Ярмолюк Микола

Полуничний сезон

Микола Ярмолюк

ПОЛУНИЧНИЙ СЕЗОН

Повісті

©  http://kompas.co.ua — україномовна пригодницька література

Справа п'ята

РАДОСТІ НЕ БУЛО

1

Інспектор карного розшуку старший лейтенант Павло Турчин закінчив обстежувати останню полицю, на якій трохи менше, ніж на інших, злочинці перетрусили товарів, і подивився на начальника райвідділу Кіндратенка. Схилившись над прилавком, підполковник читав якісь папірці, його ліва рука підпирала велику сиву голову, а пальці правої вибивали на дошках ледь чутний дріб. Враз рука його завмерла, стислася в кулак.

Тепер Турчин побачив на його обличчі сліди внутрішнього неспокою, а може, й невдоволення. Чого б то? Хто-хто, а начальник знає, що злочин відразу не розкривається, сліди його не лежать на поверхні, їх треба шукати, інколи довго. І тут, з усього видно, доведеться поморочитися.

Сільмаг обікрали не новачки: щоб сигналізація не спрацювала, обірвали електродроти, замки не поскручували, а повідмикали й кудись закинули, голими руками ні до чого не доторкалися (виявлені відбитки пальців на прилавку, на деяких товарах, певно, належать продавщицям); допоміжне приміщення, торговельний зал, землю довкіл магазину, алею до дороги і стежку, що через старий сад вибігає на сусідню вулицю, потрусили махоркою — здогадайся, кудою вони йшли: стежкою чи алеєю. Обидві продавщиці твердили: товарів украдено багато, на плечах їх за один раз не винести й кільком чоловікам, а люди, котрі живуть поблизу, свідчать, ніби біля сільмагу вночі машина не зупинялася. Треба буде розпитати: може, хтось кудись ішов тоді, як усі спали. Вже відомо, що одна жінка й два хлопці першим автобусом поїхали в райцентр на роботу.

Крадіжку виявила молодша продавщиця Світлана Пасторська. Прийшла вранці першою на роботу (ночувала у старшої продавщиці Поліни Богданович) і сторопіла: замків немає, двері ледь прихилені. А ключі? Ключі в кишені. Навіть лапнула їх, аби переконатися, що вони там.

— Як одійшло, — хвилюючись, розказувала дівчина, — побігла до Поліни.

— Чому не в сільраду?

— Не знаю…

Підполковник уважно стежив за виразом її обличчя. Воно у Світлани було трохи наївне і трохи перелякане, проте вона говорила неквапливо, зрідка поглядаючи на Богданович. Ця теж почувалася не зовсім спокійно, хоч того намагалася не показувати — усміхалася, а влучивши момент, підфарбувала губи.

— І що ви сказали Богданович?

— Сказала, що хтось обікрав магазин.

— Дослівно повторити можете?

Світлана зиркнула на Богданович, але та лише приязно всміхнулася, і дівчина опустила погляд на підлогу, ніби так могла краще пригадати те, що від неї вимагають.

— Я, здається, так і гукнула: «Поліно, хтось обікрав магазин!» Так я гукала? — пошукала підтримки в Богданович.

— Либонь, так…

— Що було потім?

— Поліна спочатку не повірила, думала, я жартую. Турчин уважно стежив за діями начальника, і те, що він доскіпується дрібниць, не дивувало. Саме на дрібницях злочинці часто-густо заплутуються. Дивувало інше: чому підполковник допитує обох продавщиць разом, а не кожну окремо. Може, розраховує, як буде реагувати одна на відповіді другої?

— А чому ви, як дізналися про крадіжку, не побігли в сільраду або ж не послали туди Світлану? — звернувся начальник до Богданович.

— Важко сказати… Я дуже розгубилася й про це не подумала.

— Скільки пробули в сільмазі?

— Недовго. Точніше, Світлана — недовго. Я її послала в сільраду, а сама зосталася.

— Окрім вас і Касторської в сільмаг ніхто не заходив?

— При нас — ні.

— Ви брали в руки товари?

— Брала. Хотілося дізнатися, що ж украли.

Турчин намагався вникнути в суть кожної відповіді продавщиць, розуміючи, що йому найбільше доведеться марудитися зі справою. Капітан Мамітько таки домігся свого — поїхав учитися у вищу школу МВС, і Павло у відділі знову один. Ходять чутки, ніби його, Турчина, мають призначити старшим інспектором. Коли про це кажуть, вдає з себе байдужого, насправді ж — радіє.

— Вчора, принаймні в останні дні, ви не помічали в сільмазі когось чужого, підозрілого? — продовжував начальник.

— Та ніби всі свої, — знизала плечима Богданович.

— У крадіжці нікого не підозрюєте?

Поліна замислилась, немов перебирала в пам'яті всіх підозрілих, які проживають у селі, затим упевнено відповіла:

— Нікого.

Підполковник різко висмикнув з-під газети пару брудних шкарпеток, що їх знайшли під прилавком.

— А що ви скажете про це?

Касторська мимоволі кинула швидкий і полохливий погляд на Богданович, але та не зреагувала, бо, ледь побачивши шкарпетки, опустила голову:

— Шкарпетки мої… Ноги в мене потіють, а вчора було холодно. От я і замінила на нові. Думала: старі, як буду йти додому, заберу. Але забула.

— Ви дуже поспішали?

— Ні. Як завжди.

— Чому ж тоді забули?

— Ніби ви нічого не забуваєте.

Підполковник пропустив докір повз вуха.

— Де ви поклали шкарпетки?

— Як де? Під прилавком.

— Чому ж їх знайдено на підлозі, між прилавком і полицями?

— То й що? — в сірих очах продавщиці зблиснув подив. — Чи ви не бачите, що нароблено? Немов після пожежі. Я вже вам говорила, що двоє джинсових штанів сховала під отією рябенькою матерією, і то знайшли.

— Від кого ж ви їх сховали?

— Хіба нема від кого? За рал же перевіряючих більше, ніж продавців.

Відпустивши продавщиць, підполковник поцікавився у працівників міліції, якої вони про них думки.

— Мені обидві не подобаються, — сказав дільничний інспектор лейтенант Шушпан. — А найдужче Богданович. Не по кишені живе, часто випивки влаштовує, з чужими чоловіками нажила двох дітей, але виховувати не стала, а віддала в інтернат. У матері її також минуле темне: гендлювала, ніколи не мала постійного заробітку, за спекуляцію двічі відбувала покарання.

— Зараз десь працює?

— Ні. Їй уже за шістдесят. Пенсії не отримує, бо не виробила трудового стажу.

— Що скажете про Касторську?

— Вона наполовину молодша від Богданович, але з ким поведешся… Як і Поліна, випиває, підночовує з хлопцями, з чоловіками, з покупцями поводиться зверхньо. Батько ніби й намагався виховати дочку — соромив, сварив, брав у руки пасок, та після того, як вона перебралася до Богданович… — Безнадійно махнув рукою. — Зараз Світлана живе в сім'ї, зважила на сльози матері, але в поведінці її нічого не змінилося.

Підполковник задумливо барабанив пальцями по прилавку.

— Ви не думаєте, що ця крадіжка — діло рук когось із тих, хто їх оточує?

— Ймовірно. Дуже вже чиста робота. Але й такі, як Богданович, можуть інсценувати крадіжку.

— Турчин, ваша думка?

— Я згоден із Шушпаном.

— От і добре, — вже бадьоріше мовив начальник. — Проте не відкидайте і третю версію — про злодіїв зі сторони. Правда, ми не знаємо, що покаже дактилоскопічна експертиза, які наслідки дасть ревізія, але в чеканні не будемо марнувати часу. Старшим оперативної групи призначається Турчин.

2

У своїй невеликій кримінальній практиці Павло твердо дотримувався правила: ліпше раз побачити власними очима і почути власними вухами, ніж десять разів послухати з чужих уст. Уточнивши в дільничного деякі деталі з біографій продавщиць, він того ж дня завітав до Поліни Богданович.

Жінка зустріла інспектора милою усмішкою. На обличчі — вродливому, але вже з помітним відбитком баламутного життя — не вловлювалося й крихти занепокоєння. Запросила Турчина до просторої світлиці з трьома широкими вікнами, які виходили в сад. Було тут чисто, затишно, стояли добротні, середньої ціпи меблі, дві килимові доріжки прослалися через усю кімнату, невеличкий килим висів на стіні.

«Із чого Шушпан узяв, що жінка живе не по можливостях? — дивувався Павло. — Певно, злі язики наплели йому, а він — нам».

— А знаєте, я ждала вас, — зізналася Поліна.

— Чого це?

— Бо вірила вам. Знала, міліції наговорять: вона і така, вона і сяка, вона здатна і на те, і на се… Ви ж, як люди чесні, порядні, схочете самі у всьому переконатися.

Старший лейтенант усміхнувся.

— От бачите, вгадала. То багатенько помий вилили на мою голову?

— Достатньо.

— Ах люди, люди… Чого вони такі? Я ж нікому й нічого поганого не зробила. Працюю чесно і живу таким життям, яке мені судилося.

В очах Богданович зблиснула сльоза. І все ж Турчин кинув жорстоке:

— Людям, наприклад, не подобається, що ви здали дітей в інтернат.

— Розумію. Дітей повинні ростити й виховувати ті, хто дав їм життя. Але ж бувають винятки.

— Безперечно. Однак у вашому випадку їх нема. Жодного.

— А може, в інтернаті моїх дітей краще за мене виховають?

У Турчина почало зроджуватися таке відчуття, ніби він ось-ось отримає облизни. Мить повагавшись, рубонув:

— Значить, дітям буде краще, якщо вони перебуватимуть подалі від такої матері, як ви?

— Господи, не бийте мене в саме серце! — зойкнула Богданович.

— І все ж?

Випуклі, густо нафарбовані губи продавщиці засіпались.

— Я бажаю своїм дітям добра. Розумієте: добра!

Ця відвертість втішила Турчина. Скортіло сказати щось гарне, заспокійливе, та зупинив себе: «Рано почепив їй ангельські крильця. Може, переді мною злочинець хитрий, мов біс, і, як в'юн, слизький».

— Вам подобається бути такою? — спитав, пильно вдивляючись у Богданович.

Вона не опустила очей, навіть віями не зворухнула, лиш по обличчю майнула темна тінь.

— Кожен живе так, як йому випадає…

— А може, хто як хоче?

— Я багато чого хотіла й зараз хочу. Тільки що з того? Зрештою, пізно мені переінакшувати своє життя.

Чим довше тяглася розмова, тим більше здавалося Турчинові, що перед ним сидить жінка, яку скривдило життя з самого початку.

— Змінити свою поведінку ніколи не пізно. І про це ми ще поговоримо. А зараз — до діла. Скажіть, хто, окрім матері й Касторської, може ствердити, що ви цієї ночі були вдома?

— Я вже казала вашому начальникові: ніхто.

— Ви сказали неправду. Нам відомо, що у вас був шкільний шофер Кіндрат Сташевський. Чому ви про нього змовчуєте?

Богданович низько опустила голову, пальці на руках, що розгладжували на колінах сукню, завмерли. Кругле обличчя відразу ніби зістарілось, ствердло, і зробити його добрішим не могло навіть сонце, що через вікно щедро обсипало жінку промінням.

— Чого я мовчу… А що я, — враз наколючилась, — повинна на всіх перехрестях кричати, що в мене підночовував сімейний чоловік?

— Вибачте, але нам треба знати. Тепер скажіть, хто із ваших друзів був у вас позавчора?

— Іван Морковченко і Світлана. Тільки ж — для чого вам все це? Вони — мої друзі, збираються в мене часто, інколи пересплять, — в голосі Богданович знову бринів сум. — Повірте, мені не дуже приємна така розмова.

Турчинові також не вельми приємно було цікавитися інтимними подробицями, але — служба.

Рипнули двері, і на поріг ступила Полінина мати. Як на свої роки, вона збереглася непогано — рівна, рухлива, зморшки на обличчі вміло приховані косметикою.

— Може, я подам каву?

— Дякую. Не треба.

— Ні, я все-таки подам. — Богданович-мати повернулася, щоб іти.

— Вибачте, але ж я відмовився, — ледь підвищив голос Павло.

— Не треба, мамо, — промовила Поліна. — Мабуть, Павло Якимович боїться, аби й про нього не наплели різного. Бо ж як-то одиноким жінкам? Варто комусь із чоловіків зайти, як уже й починають говорити… Ну, хоч бери та почепи на воротях дощечку: «Чоловікам вхід заборонено». А вже до почуттів… Які можуть бути почуття в одинокої жінки! А я ж, як і всі, і почуття в мене до Сташевського справжнє.

— Але ж у нього сім'я.

— То й що? Хіба я гірша від його жінки? Я навіть, якщо хочете знати, молодша й краща.

Такої відвертості Павло не ждав.

— Касторська у вас ночує часто?

— Не дуже. Як приходить Морковченко…

— Вони про це домовляються наперед?

— Звідкіля мені знати? Може, й домовляються.

— Отже, учора Морковченко мав з Касторською зустрітись?

— Такого я не казала. Вони позавчора обоє були в мене, то, може, й домовилися. А чого він не прийшов, того я не знаю.

Богданович-мати, зіпершись об одвірок, мовчки прислухалася до розмови дочки з інспектором. Очі приплющила, ніби дрімала, проте видовжене обличчя сковувала сторожка напруга. Видно, за щось потерпає, але за що?

3

Світлану Касторську, аби менше непокоїти батьків, які й так насьорбалися через неї неприємностей, покликав у сільраду. Вона з'явилася в точно призначений час. Низькоросла, кругловида. Обличчя рясно всипане ластовинням. Тихенько привіталася й зупинилася біля порога, лякливо блимаючи скельцями окулярів у простенькій оправі.

— Проходьте й сідайте, — запросив Павло, кивнувши на стілець біля столу.

Як тільки сіла, обережно, ніби боялася стільця, лівою рукою прикрила праву, котра була коротша й тонша. Вдаючи, ніби розписує ручку, він краєм ока роздивлявся дівчину.

— Ви, звичайно, здогадуєтеся, для чого я вас покликав?

Світлана мовчки хитнула головою.

— Скажіть, будьте ласкаві, з ким ви, окрім Богданович, дружите?

— Ні з ким.

— А Іван Морковченко?

Дівчина одвела очі в куток, де сивіли сутінки, тонкі губи зібралися в клубочок, але хутко розпустила й обережно провела по них язиком. Пальці лівої руки міцно стисли пальці правої.

— Якщо це вам неприємно, на моє запитання можете не відповідати.

У Світланиних очах зблиснула злість. Турчинові здалося, що ця злість для дівчини — як рятівна мушля для равлика. Варто тільки позбутися цього захисту — і вона стане безпорадною, навіть немічною. Тільки як цього домогтися?

— Отже, дружите з однією лиш Богданович? Не гнівайтеся, але я скажу: особисто мені ця дружба не подобається. Негарно про вас обох говорять люди.

Біля лівого кутика губ Касторської здригнулася якась жилочка. Обличчя застигло. Примружила очі.

— Сестру свою пошкодуйте! Теж мені… Бачила таких. Зітхають, шкодують, а потім тягнуться до пазухи.

Така відповідь не здивувала Павла, як то трапилося, коли розмовляв із Богданович, бо стверджувалося: з ким поведешся, від того й наберешся. Проте хіба тільки це? Ой, ні. Тут є багато від каліцтва, людської жорстокості.

— Ви даремно гніваєтеся. Не знаю, хто вас гірко скривдив, але мені шкода вас по-справжньому. І щиро вам раджу: поки не пізно, вибирайтеся з болота, в яке вас тягне Богданович. Інакше буде погано.

— Гірше, як є, не стане!

— Вас може обминути щастя. Кохання може обминути…

Тоненькі зуби Світлани вп'ялися в нижню губу, плечі судомно здригнулися. Турчин сподівався, що такий стан спонукає її на відвертість. Тільки де там! Коли глянула, в очах знову клубочилася гостра злість.

— Шкодують… Всі мене шкодують: і батько, і мати, і сестри, і ви. А мені що від цього? Хіба я від ваших жалощів стану такою, як ви усі?

— А хіба ви не така, як усі?

— А це що?! Що?! — Касторська різко підняла праву усохлу руку й тицьнула нею в Турчина. Через стіл не дістала, проте йому здалося, ніби прохромила груди, як багнетом.

Він підвівся й підступив до дівчини, котра, впавши головою на стіл, гірко плакала, і обережно, пальцями торкнувся до худенької спини.

— Не треба плакати. Прошу вас, не плачте.

Коли ж, нарешті, Касторська, наплакавшись, почала витирати окуляри од сліз, Павло побачив її обличчя і здивувався: було воно по-дитячому беззахисне — така, здавалося, н горобця не скривдить.

… Кіндрат Сташевський з'явився на виклик трохи раніше. Заходив до кабінету непоспішливо: обережно відчинив двері, перш, ніж переступити поріг, окинув поглядом старшого лейтенанта, одну ногу переставив, а з другою затримався, ніби вибирав для неї місце, або й узагалі не знав, переставляти її чи ні. Така нерішучість не пасувала до високої, широкоплечої статури.

— Ви вже, певно, знаєте, що обкрадено сільмаг? — не зводячи погляду з Кіндрата, заговорив Турчин.

Водянисто-сірі очі Сташевського округлилися.

— Але, пробачте, — перебив інспектора, — до чого тут міліція, коли грім порося вбив?

— Спробуємо з'ясувати.

Турчин підсунув ближче до себе папір, взяв ручку, даючи зрозуміти, що збирається вести протокол.

— Де ви провели цю ніч?

— Вже й це міліцію цікавить? Ну й діла!

— Міліцію, знаєте, все цікавить.

— Розумію. Прекрасно розумію, хоча… Однаково, вже як вчепилися, то не відчепитеся. Так що зізнаюсь: був у Поліни Богданович. Додому пішов десь перед досвітком.

— Хто, окрім неї самої, може це підтвердити?

— Мати її, ну, й Світлана… І моя законна. Не дивіться на мене осудливо. Тут таке діло, що серцю не накажеш. Воно, конєшно, душа за дітьми болить, але тут таке діло, що їхнє тільки-но розвидняється, а моє вже на вечір хилить. Зараз вони мене не зрозуміють, а пізніше… Тут таке діло. І мене колись малим батько кинув, і я на нього гніву не маю.

— То ви збираєтеся залишати сім'ю?

— Таке діло, що доведеться…

Електрична лампочка звисала низько над столом, горіла яскраво, і Павло гарно бачив обличчя Сташевського — воно, окрім задуми, нічого не відбивало. До зустрічі цей чоловік уявлявся Турчину зовсім іншим: неохайним, брудним, брезклим, із синім носом. Аж ні — весь пашить силою та здоров'ям. Може, й справді закохався — сивина в голову, а біс у ребро, чи як там?

— Не скажете, чому вчора у вашій компанії не було Морковченка?

— Хіба я знаю… Може, щось перебило.

— А він мав бути?

Кіндрат відповів не відразу. Правда, як і раніше, нічим не видав хвилювання.

— Знаєте, точно не скажу. Тут таке діло, що він сам по собі, а я сам по собі. Так що прошу вибачення.

Настрій у Павла зіпсувався: чи не завчасно зустрівся з шофером? Може, треба було спочатку більше дізнатися про нього, подивитися, так би мовити, збоку, аж тоді вже спробувати заглянути всередину. Доводилося втішатися лише тим, що в роботі інспектора карного розшуку нічого марно не пропадає.

— Як ваша машина?

— Якось там… А взагалі, то не машина, а купа металобрухту. Сам дивуюся, як вона бігає.

— Вчора виїжджали нею?

— Ага. Вдень їздив на станцію, по брикет. Зробив ходку й баста — обірвало циліндри.

— Отже, увечері ви нікуди не їздили?

— Я ще й зараз на приколі, і коли знімуся — одному богу відомо. Дурне діло, скажу я вам, зі шкільними машинами: всі вимагають, щоб колеса крутилися, а ніхто й на руку не плюне. Ото що сам дістанеш, те й маєш.

— Де ж ви «дістаєте»?

— Тут таке діло, що ліпше не питайте, бо не скажу.

Розслідування явно збочувало, і Турчин нічого не робив, аби спрямувати його в потрібне русло — якщо по правді, він і сам не знав, де ж воно, оте потрібне русло.

4

Сільмаг стоїть у центрі села, з обох боків до нього підступають хати, кілька хат і навпроти, через дорогу, тому й не хотілося вірити, що ніхто нічого не бачив і не чув.

— Треба поговорити з тими трьома, що раненько поїхали в райцентр на роботу, — сказав Турчин дільничному.

— Треба, то треба, — в'яло відказав Шушпан.

… Тоня Осипова, вгледівши лейтенанта, зблідла. Вдав, ніби не помітив тої переміни: попросив пробачення за те, що потривожив, спитав, чи й досі вона шиє людям одежу, якщо так, то, певно, засиджується за північ і, може, бачила біля сільмагу чи на вулиці щось підозріле. Пояснив суть справи.

Осипова слухала пильно, очей не ховала, як відразу, коли зайшов, навіть спробувала причепуритися: обсмикала білого халата (вона працювала санітаркою в райлікарні), поправила на голові білу косинку, зняла з лівого плеча пилинку, либонь, і в дзеркальце хотіла глянути, вже й руку упхнула в кишеню. Проте відказала дратівливо:

— Нічого не бачила!

— Чого ви гніваєтеся, — м'яко мовив Шушпан. — Я у всіх, хто живе поблизу сільмагу, розпитую.

— Запитуйте, хіба я щось маю. Тільки ж кажу: нічого не бачила.

— Не бачили, то й не бачили.

Лікарню Шушпан зоставив із якимось терпким невдоволенням, і все ламав голову: чого поява його так злякала жінку?

Хлопців, Сашка Косарського і Петра Ясенка, знайшов у майстерні міжколгоспбуду. Косарського трохи знав — минулого року виматюкав колгоспного бригадира і вхопив за те п'ять діб арешту. Високий, рудуватий, на лейтенанта поглядає спідлоба, на запитання, де був учора ввечері, зухвало відказав:

— Де був, там уже нема.

— Слухайте, Косарський, — Шушпан ледве гамував роздратування, — будьте чемнішим і не забувайте, з ким маєте справу.

— А я нічого не зробив, аби мною займалася міліція.

— Я й не виставляю вам звинувачень. Просто цікавлюся, де були вчора. Може, пізно верталися додому і помітили щось підозріле біля промтоварного магазину чи й усередині.

— А що там скоїлось?

— Обікрали.

— Так би й сказали, — ніби зрадів Косарський. — А то: де був, що робив. — І помовчавши: — Додому я й справді йшов пізно, але нічого такого не помітив.

Петро Ясенко на противагу своєму товаришеві був низькорослий, чорний. На дільничного дивився спокійно, не гарячкував, ні-ні й усміхнеться. В задумі пошкріб пальцем верхню, густо засіяну коротким волоссячком (певно, відрощував вуса) губу і промовив:

— Біля магазину чи в магазині, здається, нічого такого не бачив. А дорогою стрів диспетчера автопідприємства Морковченка. Мабуть, ішов додому. Поздоровкався з ним і все.

— Далеко це було під магазину?

— За метрів шістсот, як не більше. Навпроти хати Тур-баків. Було то перед досвітком.

Якщо вірити продавщицям та Сташевському, Морковченко вчора в їхній компанії не був. Звідкіля він міг вертатися так пізно? Спитав у хлопців. Ясенко і рота не встиг розтулити, як Косарський одрізав:

— Він перед нами не звітує!

— І все ж? — наполягав Шушпан.

— Не знаємо і знати не хочемо! — знову вихопився Косарський.

Дільничний глянув на нього не вельми привітно: здавалося, цей хлопець поставив собі за мету усьому перечити.

— Морковченко йшов із порожніми руками?

Хлопці, немов по команді, звели очі на лейтенанта.

— Ви думаєте, що то він? — першим озвався Ясенко.

— Я просто розпитую про всіх, кого бачили пізно.

— То ви й про нас вивідували? — гостро блиснув зіницями Косарський.

— Ще не «вивідував». Сподіваюся, ви самі поясните, звідкіля верталися так пізно.

Ясенко зніяковіло всміхнувся, а в Косарського від злості засіпалася нижня губа з тоненьким, червонуватим шрамом з лівого боку.

— Я вам не збираюся розказувати! — вигукнув. — І взагалі, яке ви маєте право мене допитувати?!

— Маю. Так що звольте відповідати на мої запитання. Я жду. Ну! Звідкіля вертали вчора ввечері?

— Від дівчат, звідкіля ж іще, — тихо мовив Ясенко.

— Ви можете їх назвати?

— Чого ж… Я проводжав Лену Карплюк, ну, і затримався.

— А ви, Косарський?

Той, посопівши, буркнув:

— Міліція вже скоро буде заглядати в горшки.

— Треба буде — заглянемо. То кого проводжали з танців?

— Ніну Мусійчук.

Женучи мотоцикла назад, у Королівку, Шушпан зло картав себе: «Не маю підходу до людей. Одвик від оперативної роботи? Ще спаскудити допит з Морковченком — і більше нічого не треба».

Цього чоловіка він трохи знав. Десь років десять тому притягався той до кримінальної відповідальності: приїхав із відрядження й застав молоду дружину з коханцем. Засліплений ревнощами, вхопив ножа — дружину вдарив двічі, коханця її — раз, і хоч рани були легкі, проте суду не минув. Вдруге не одружувався, лише міняв молодиць та дівчат, як циган коней. За чотири останні роки, відколи Шушпан на цій дільниці, міліція справ з ним не мала. На роботі старанний, слухняний, правда, трапляється перехилить чарку-другу, але то таке…

Виглядав Морковченко значно старшим за свої тридцять п'ять: голова сива, довгасте обличчя посмугували зморшки, очі дивилися втомлено, байдуже, нібито у світі їх нічого вже не цікавило. Такий погляд буває у людей, які багато знають і яких нічим не здивуєш, або ж у таких, котрі до всього збайдужіли, нічого вже від долі не ждуть. Іван, певно, належав до останніх.

— Чи здибав я вчора Петра Ясенка? Здибав. Од дівах плівся. Молодий та ранній.

— А ви звідкіля вертали?

Морковченко на мить запнувся.

— Я… Я теж звідти.

— Від Світлани?

— Вчора я в неї не був. В іншої подушку грів. А от у кого, того сказати не можу. Хоч на куски мене ріжте.

Дільничний поїхав од нього ні з чим.

5

У Турчина був гарний настрій: щойно прочитав Любиного листа, де вона сповіщала, що переводиться на заочний відділ. Тепер вони будуть разом. Завжди разом.

— Не вішайте носа! — підбадьорював посмутнілого від невдач Шушпана. — Це ж тільки початок, і він не такий поганий, як вам здається. Може таке статися, що ви натрапили на гарний слід: виявляється, разом із Морковченком відбував покарання за крадіжку в магазині Степан Котляр. На волю вони вийшли майже одночасно, але роз'їхалися по різних районах. Згодом Котляр знову заліз у магазин. Після відбуття другого покарання заявився до нас, і зараз працює в Королівці, в майстернях «Сільгосптехніки».

— Ти диви, а я й не знав, що вони так близько знайомі. Ну, тепер і справді інший фасон! — повеселішав дільничний.

— Найперше нам треба дізнатися, які між ними стосунки, де був, що робив Котляр минулої ночі. З Морковченком іще я спробую поговорити. Сподіваюся, вам неважко буде встановити, чи, крім Касторської, є ще хтось у нього.

Морковченка, як і Касторську, Турчин запросив до сільради. Зайшов горблячись, важким кроком, не сідав, поки його не запросили. Руки поклав на коліна. Коліна були круглі, руки тонкі, м'які, не звичні до фізичної праці.

— Прошу вибачити, Іване Петровичу, що турбуємо вас удруге. Тільки ж ви самі винні: раз уже вас міліція питає, то треба відповідати.

— Але ж яке діло міліції до того, з ким у мене шури-мури?

— Воно так. Але в даному випадку — треба, може, для вашої користі.

— Мені від вас нічого не треба. Зараз я стараюся не вступати в конфлікт із законами.

— А з мораллю?

— Мораль — штука тонка: в мене вона одна, у вас друга, у Богданович третя. Всякому городу прав і права, як у школі вчили.

— Дозвольте, але ж є мораль, за якою живе суспільство.

— Плямований я…

«Викривлена в нього душа, ще й добре викривлена, — з жалем відзначив Павло. — Нелегко буде з ним».

— Ви тут згадали Богданович. Якщо ваша мораль не співпадає з її мораллю, то чого ви буваєте у неї вдома?

— Ви ж прекрасно знаєте, що я ходячу не до неї, а до Світлани Касторської. Скажете, вона набагато молодша від мене? Так, може, молодість її і приваблює мене. Знаєте, якщо тобі під сорок, то тягне до молодих, як злодія — красти. Правда, вона не дуже файна з виду, але вночі того не видно. Чого ви на мене так дивитеся? Я ж — як мужчина мужчині. А потім, вам не відкрий карти, то самі в них заглянете. Що вас іще цікавить у моїх стосунках із Світланою? Чи люблю? Ні, хоч і нашіптую їй про любов. Хай потішиться.

— Чим — обманом? — не втерпів Павло.

— А чом би пі? Хіба до мене хтось на неї глянув? Зараз же повноцінних дівчат під зав'язку. Так що вона повинна бути мені вдячна за те, що її ощасливив. Не буду таїтися: вона вдячна…

— Віддячує вам дармовими випивками й закусками? — посміхнувся Турчин.

— Не тільки…

— Чим же іще? — вхопився за слово старший лейтенант.

Морковченко, либонь, спохопився, що бовкнув зайве: замість безпечності, котра змінила роздратування, з яким зайшов до кабінету, з'явилися вагання, сумніви.

— Ви закони, як я здогадуюся, поважаєте?

Іван примружився, ніби розмірковував — говорити правду чи брехати, мовчанкою, знав, не одбудеться. Враз брови розслабилися, пальці правої руки пробігли по коліну, а губи зворухнулися.

— Хіба що з поваги до закону, бо так говорити якось не того. Ще погано про мене подумаєте.

Павло не стримався й самими кутиками вуст посміхнувся, мовляв, невже ти, чоловіче, такий недалекий, аби не розуміти — після того, що ти тут наговорив, я не можу про твою особу думати гарно.

— Так що ж вона ще робить для вас?

— Якось я заїкнувся, що хотів би мати доброго транзистора, так вона купила мені «Спідолу». А недавно, на день народження, подарувала електронного годинника.

— Більше нічого не дарувала?

— Так, дрібнички різні…

— А гроші?

— Гроші я позичав.

— Багато?

— Нє. Раз тридцять карбованців, другий — п'ятдесят, потім — десять, згодом — ще п'ятдесят.

— І досі не віддали?

— Ні, але ви не думайте… Я віддам. А зараз вона мовчить, не нагадує, то куди спішити.

Павло виразно відчув, як увесь напружується, мозок починає працювати гарячково — таке з ним траплялося завжди, коли після довгих блукань у потемках дізнань вдається натрапити на слід злочинця. «Чи не тому ти, голубе, розкрив мені карти про Касторську, щоб заховати Котляра? Ну ж бо, вдамо, що на твою принаду клюнули».

— І ви не задумувалися над тим, що вона дарує крадене?

— Нащо мені такі тонкощі? Наше діло ясне: дають — бери, б'ють — тікай. Зрештою, звідкіля ви взяли, що то крадене? В них заробіток — дай боже кожному. Нарошне не беруть третього продавця, щоб більше перепадало. Та й тижнів два була ревізія. Знайшли недостачі якихось нещасних тридцять карбованців.

Заробітками продавщиць Турчин устиг поцікавитися. Вони й справді високі, до того ж, Світлана всі гроші витрачає на себе, додому не приносить і копійки. А от про недавню ревізію почув уперше. Треба буде поцікавитися нею.

— Ви у Богданович буваєте тільки тоді, коли там є Світлана?

— В основному. Поліна, скажу вам, не дуже розщедриться для мене. То бабця з тих…

— З яких?

— Ну, як вам сказати? — зам'явся Морковченко. — Вона без вигоди для себе й кроку не ступить. А яка її вигода з мене? В неї є Сташевський…

— А то що за чоловік?

— Чоловік як чоловік. Компанійський, не скупердяга.

— Ви сказали, що буваєте в Богданович тільки тоді, як там є Світлана. Вчора вона прийшла, а ви ні. Чому?

— Не знав. Позавчора й питався, але вона сказала, що не прийде. Робота, мовляв, удома.

— Так і сказала?

— Ага, так і сказала: «Завтра не приходь, бо мене не буде. Дома е робота».

«А може… Може, крадіжка в магазині і його відсутність у Богданович якось пов'язані? Спровадили, щоб не заважав? Але ж оця легкість, з якою розповідає про все, що пов'язано з Богданович та Світланою. І Котляр… Воно так легко в'яжеться…»

— А що ви сказали Світлані?

— А що сказав: як є робота, то роби.

— Виходить, ви також не дуже прагли зустрічі?

— Якщо по правді, то так. 6 друга на прикметі, заміжня.

— Може, все-таки полегшите роботу нам: скажете, хто вона?

Морковченко насупився.

— Бачу, ви все ж підозрюєте мене в крадіжці?

— Вам уже дільничний пояснив: перевіряємо всіх, кого бачили пізно неподалік магазину.

— Я теж говорив йому, що даремно витрачаєте час. Дали б мені спокій.

— Цього, Морковченко, я вам не можу обіцяти.

6

Турчин подивився у вікно, потім на годинник. Вже вечір, а руки порожні: хто злочинці, де їх шукати? Дуже не хотілося, щоб ними були Касторська або Морковченко. Досить того, що життя їхнє і так скривджене. Може, через те й такі колючі, грубуваті. Пригадував їхню поведінку і все більше переконувався: так, тільки так воно і є — зневіра в добро огрубила їхні душі, але й ця зневіра, лихий забирай, може і на злочин штовхнути. Виходить, розслідування ведеться правильно. Мав би відчуття вдоволення самим собою, Шушпаном, тільки де там! На серці важко, хоч вовком вий.

Павло підвівся, пройшовся по кабінету, знову сів, відчуваючи в спині легке поштрикування. Цупкий, непокірний чуб упав на очі, і він різким рухом поправив його.

У двері постукали.

— Заходьте! — кинув сердито.

На поріг, блимаючи скельцями окулярів, несміливо ступила Світлана. Забачивши розгніваного, невдоволеного Турчина посеред кабінету, вона зупинилася.

— Проходьте й сідайте, — мовив Павло й поліз до кишені по цигарку.

Поки він курив, Світлана сиділа нерухомо, дивилася собі під ноги, цього разу, вже ніби навмисне, ліву руку прикрила права, коротша і тонша.

— Сподіваюся, ви вже заспокоїлися? Дівчина хитнула головою.

— Не треба все брати близько до серця… А потім… Ніколи себе не ставте нижче за інших. Повірте, я знаю людей, які перебувають у гіршому становищі, ніж ви, і нічого. Знаходять своє місце в житті.

Павло, сам не бажаючи того, знову збивався на стежку, що привела дівчину до істерики. Зараз до істерики ніби не велося — слухала спокійно, як підвела очі при перших словах, то більше й не опускала, все частіше дивилася на інспектора — чи не могла втямкувати, що йому від неї потрібно, чи проймалася довірою.

— То що ви мені порадите? — несподівано спитала.

Очі звузилися і крізь окуляри дивилися холодно, колюче, а тоненькі губи ще дужче витягайся.

«Ох, які ми страшні», — подумки всміхнувся Турчин.

— Найперше порадив би кинути дружити з Богданович.

Світлана задумалася. Здається, вона починала вірити, що вдруге її покликано тільки для того, щоб прочитати мораль. І трохи розслабилася.

— Але ж ми разом працюємо, — мовила довірливо.

— Працювати можна, а дружити не обов'язково. Та й до Морковченка радив би пильніше придивитись. До речі, чого це його вчора ввечері не було у Богданович?

Дівчина хвильку подумала.

— Хіба йому неодмінно треба бути щовечора?

— Але ж досі так було: с ви — є він. А тут враз не прийшов. Не захотів приходити чи ви не веліли?

Бачив, як зіниці її очей за скельцями окулярів стають неспокійними, обличчя видовжується, застигає, губи стулилися, немов боялася, щоб крізь них не вихопилося зайве слово. Проте, відігнавши муху, яка нахабно лізла в очі, здоровою рукою прикрила скалічену.

— То як же все-таки воно було?

— Для чого вам? Між нами різне буває.

— Мене цікавить лиш один вечір. Так чого він не прийшов?

— Бо я йому не дозволила. Сказала, що в мене дома в робота.

У Турчина й руки опустилися. Але ж, чекай-но, іще не все втрачено.

— Проте ви дома не зосталися. А якщо так, то ви його обманули?

— Не зовсім. Мати збиралася прати, то я хотіла допомогти, але прийшов із роботи батько й почав читати мені мораль. Я розсердилася й побігла до Поліни.

Мабуть, говорила правду, бо таке легко перевірити. Турчин, уже для годиться, задав ще кілька запитань і відпустив Світлану. На душі було незатишно, і коли побачив у дверях усміхненого Шушпана, подумав роздратовано; «І чого він втішається? Тут плакати треба».

— Є новини! — з порога бадьоро гукнув дільничний. — Гарні новини, — додав, щоб заінтригувати Турчина.

— Кажіть.

— Чого й прибув, — усміхався Шушпан. — Значить, новина така: Морковченко, як ви й сподівалися, підтримує дружні стосунки з Котляром — два дні перед крадіжкою вони зустрічалися в Тоні Осипової.

Турчин збадьорився: це й справді новина. Тільки невже вони такі дурні? Хоча… Котляр ніколи обережністю не відзначався. А може, придумав хитрий хід: мовляв, хто здогадається, що вони можуть отак відкрито зустрічатися та ще й у спекулянтки, та ще й неподалік магазину.

— Осипова. Осипова… — зазирнув у справу Турчин. Спекулянтка. За це мала ще в Тробовичах рік примусової праці. Та-ак. О, то вона не з Королівки?

— Ні, з Тробовичів. Там жила з матір'ю, а як та померла, продала хату й перебралася на станцію до одного вдівця. Потім зійшлася з розведеним, із Королівки. З тим, що на станції, ще й досі судиться за хату. Нинішній чоловік її ніби й порядний. Зараз він у Херсонській області, заготовляє солому для колгоспу. В Королівці молодиця за старе «ремесло» не бралася. Я думав: за розум взялася. А виявляється — ні, промишляє, лиш стала обачнішою: в селі нічого не перепродує, а в лікарні. Здається мені, і на роботу в лікарні прилаштувалася зумисне: там же люди обертаються з усього району.

— Чим гендлює?

— Позавчора продавала саморобні пристрої для вирівнювання кришок, якими закручують банки. За один пристрій брала по двадцять карбованців. Глибше я не став копати, аби не сполохати кубло злодіїв.

— Що ж, непогано. Ще які новини?

— Ну, ця вже не вельми яка, але уваги варта. Ревізію за кілька тижнів до крадіжки робив бухгалтер-ревізор райспоживспілки Станіслав Токмачевський. Не знаю, що то за чоловік, тільки тут він показав себе не дуже: бував на квартирі у Богданович. Вона ж його і в буфеті пригощала… Турчин бадьоро розправив свої чорні вусики.

— Не, ви мене під кінець дня таки порадували. Спасибі. Тут є над чим задуматися.

7

Бухгалтер-ревізор райспоживспілки Станіслав Токмачевський поклав на стіл тоненьку синю теку.

— Тут усі документи ревізії королівківського магазину.

Перш ніж розв'язати теку, Павло пильно глянув на ревізора. Його зморшкувате, із приплюсклим носом обличчя було уважне, товсті губи ледь розтулені, одна рука лежала на колінах, друга на столі, пальці, а також долоні — синюваті від густих прожилок. Одягнений у дешевий костюм, комір квітчастої сорочки потертий, брудний.

— Я вже знаю, що ревізія нічого не виявила, — підтягнув до себе теку Турчин. — І все ж мені треба з вами поговорити. Скажіть, будь ласка, ви давно знаєте старшу продавщицю Поліну Богданович?

— Давненько, років сім.

— Якої ви про неї думки?

— Яка може бути думка? — повільно заговорив Токмачевський. — Моє діло, як мовиться, ревізорське: немає розтрати, недостачі, то й продавець добрий, а з цього боку, бачите, в Богданович все гаразд. Тридцять карбованців недостачі нічого не значать. Ну, а інше… В інше я не вникаю. Це справа начальства.

— А за які заслуги Богданович вас пригощала?

— Хотіла піддобритися, — і бровою не моргнув ревізор. — Та я своє діло знаю. Якби знайшов недостачі не на тридцять, а на три карбованці — і то записав би.

— А щоб на більше?

— Що — на більше?

— Ну, щоб знайшли розтрати на більше, на кілька тисяч?

— Що ви! Яка мова! Перш за все служба, державні інтереси. Я, знаєте, якщо вже на те пішло, ціную свою роботу. Якби був крутієм, мене не держали б на цій посаді ось уже майже десять років.

Турчин знав: Токмачевський став заглядати в чарку недавно, трохи більше року, а від пиятики до злочину один крок.

— Значить, у магазині на час ревізії було все гаразд?

— Це поза будь-яким сумнівом.

— Тоді мені не зрозуміло: для чого було Богданович до вас піддобрюватися?

— Про всяк випадок. Торгівля, мушу вам зізнатися, діло слизьке. Інколи й порядні люди горять на ній синім полум'ям.

Турчин, слухаючи ревізора, відверто, не ховаючись, посміхнувся. Не гасячи посмішки, з легкою іронією в голосі поцікавився:

— І додому вас запрошувала про всяк випадок? І ночували ви там…

Сказав і насторожився: що буде? І коли ревізор сердито зворухнув плечима, насупився, Павло аж дух затаїв. Однак сталося неждане: Токмачевський вирішив бути відвертим — певно, розумів, де сказано «а», там скоро скажуть «б».

— Все, знаєте, горілка… Випив, ну й, знаєте…

Турчин підтакнув, заохочуючи ревізора до дальшого зізнання:

— То правда, горілка нашого брата частенько підводить.

— Я радий, що ви мене розумієте. Мужчина, знаєте, завжди повинен бути мужчиною. Інакше — що про нього подумають жінки.

— Воно то так, але після цього в мене до вас, як до ревізора, немає довір'я.

— Так мені, дурневі, й треба, — зітхнув Токмачевський. — Але ж хіба я знав, що станеться крадіжка? Якби не вона, то так би все спливло, хіба що написали б жінці анонімку. Я вже вас буду просити: що хочте зі мною робіть, тільки ж за поріг оцю неславу не виносьте. В мене ж дорослі діти…

У поведінці ревізора не вловлювалося й крапельки фальші. Але ж чекай-но, який дурень зізнається міліції: «Я виявив розтрату і за певні послуги підказав продавщицям, як заховати кінці — інсценувати крадіжку». Потрібні факти, а їх нема. Може, світло проллє нинішня ревізія, тільки на це потрібен час.

Відпустивши ревізора, Турчин прочинив кватирку, щоб висотався цигарковий дим. Сам, зіпершись на лутку, дивився у двір, спочатку все ніби й помічав, а потім дивився й нічого не бачив. Лихий забирай, ніяк не можна знайти потрібної стежки! З інсценованою крадіжкою вилами по воді писано. Котляр з Осиповою більше не зустрічається. Морковченко — теж. Він наймав кімнату з окремим ходом у вже літньої одинокої жінки. Глухувата господиня бачила, що того вечора він кудись ходив, а коли повернувся — не знає. Любив Котляр випити, проте міри не перебирав, тільки як підпивав, — розщедрився, пригощав людей, котрі чимось йому подобалися. Останнім часом почав ласувати коньяками. Шушпан говорить, що він великий майстер, що очі бачать, те руки й зроблять: машини, мотоцикли будь-яких марок ремонтує «із заплющеними очима». Звідси й гроші.

Може, воно й так. Але ж факт залишається фактом: тієї ночі, коли сталася крадіжка, Морковченко й Котляр зустрічалися в Осипової. Друге: чому Морковченко не хоче зізнатися, звідкіля тоді вертався так пізно? Щоправда, Шушпанові вдалося встановити, що з Осиповою товаришує Яніна Бражевська: то чи не міг із нею зв'язатися Морковченко? Чоловік Яніни — шофер, їздить на повій машині, часто буває в далеких рейсах. Тої ночі його не було вдома. Треба ще раз поговорити з Морковченком. Котляра вирішили поки що не чіпати — дуже вразливий, а якщо він злочинець, то варто почекать, щоб передчасно не злякати.

До Морковченка Турчин поїхав на автопідприємство. Він саме весело й голосно розмовляв із білявою цибатою дівчиною. Вгледівши інспектора, спохмурнів:

— Я слухаю вас.

У диспетчерській були люди, і Павло запросив Морковченка під клен, на лавочку. День випав теплий, тихий, всі голосно розмовляли, кудись поспішали, і на інспектора (а був він у цивільному) ніхто не звернув уваги.

— То як, ще по надумали зізнатися, звідкіля тоді верталися так пізно?

— Ні, — вперто мотнув головою диспетчер.

— Завдаєте нам клопоту. Це раз. Друге: хочете і собі, і Яніні нашкодити.

Довгообразе Морковченкове обличчя витяглося ще дужче, на злегка побілілих щоках заворушилися жовна.

— На понт берете, начальнику.

— Не треба, Морковченко. Ви ж не фраєр, а всього лиш озлоблена людина, яка втратила віру в добро і справедливість.

— А вони хіба є?

— Огляньтеся, обдивіться. Підлоти, звичайно, вистачає, але рано чи пізно, а їй настане кінець. Погано, дуже погано, якщо озлобленість породжує підлість.

— Філософія.

— Як хочте, так і називайте. Тільки людина, яка хоч трохи задумується над життям, творити таке, як ви, не буде.

— Що я творю протизаконне?

— Шкода, що дії ваші не підлягають під статтю, а то я віддав би вас під суд.

— За що?

— Хоч би за те, що скалічили життя Пасторській.

— Ой, держіть мене, бо я падаю! — вигукнув Морковченко, але на обличчі його не зворухнувся жоден м'яз. — Хіба я в неї перший? А послухали б ви її. Ото вже філософія, то філософія!

— З вашою як, співпадає?

— В акурат.

— Можливо, то й ваша філософія?

— Можливо. Тільки я своїх поглядів нікому не нав'язую. Так що з Касторською в мене повний порядок.

— А з Яніною?

Морковченко трохи повагався.

— Те ж саме. У мене, знаєте, натура така: дають — беру, б'ють — тікаю.

— Зрозуміло. Ну, а тепер ближче до справи. Отже, від Осипової ви пішли до Яніни Бражевської.

— Як вам хочеться, то хай буде так.

— У Бражевської, окрім вас та неї, хто ще був?

— У таких випадках свідки не потрібні…

— А в Осипової? Тільки давайте, як той казав, без бре…

— Ви ж без мене все винюхали, — буркнув Морковченко.

— Знову вас заносить. А що самі про все дізналися, то що мали робити? Ви ж не хотіли розказати правди. І так, в Осипової ще хтось був чи ні?

— Був Котляр, слюсар із майстерень. Але у них стосунки чисто ділові.

— Точніше?

— Купляє в неї горілку. Може, ще на чомусь кантачать, тільки я не цікавився. Мені, знаєте, чужого не треба. Я ж не служу в міліції, — вколов.

Турчин пропустив те мимо вух.

— А які у вас стосунки з Котлярем?

— Інколи розіп'ємо пляшку, своє минуле згадаємо… Ви ж, сподіваюся, в курсі, яке воно в нас. Чи, бува, і не тому взяли під обстріл? Тільки от що вам скажу: помиляєтеся. Він зав'язав, а я й не збирався розв'язуватися. Знаю, чим пахне життя в клітинку. Я сказав усе.

— Буду сподіватися, — задумливо мовив Турчин.

8

Чогось кольнуло в спині, і Турчин підвівся, щоб трохи розім'ятися, але перш ніж рушити звичним маршрутом, од вікна до дверей, окинув поглядом папери на столі: тут були протоколи допитів, акти ревізій, наслідки дактилоскопічних досліджень, відповіді на запити, характеристики з місць роботи отих, хто проходив по справі. Дивився так, ніби саме з висоти можна краще розгледіти, знайти те, що так довго шукає. Перегорнув кілька аркушів акту останньої, вже після крадіжки, ревізії. Ревізори провели її старанно, але нічого такого, за що можна було б зачепитися, не виявили. Злодії брали в основному дефіцити, вкрадене з асортиментом співпадало, правда, одинадцять джинсових штанів були завезені в магазин понад місяць тому, але продавщиці пояснили, що тримали їх як резерв: буде горіти план, тоді викинемо. Взагалі, дефіцитів було багато, тільки й це легко пояснювалося: товарознавець — найліпша подружка Богданович. Дактилоскопічна експертиза підтвердила здогад — відбитки пальців належать продавщицям. Турчин невдоволено крекнув і одійшов до вікна.

Надворі сіяла мжичка. Дерева стояли набурмосені, зовсім голі. А коли бралися за розслідування, вони тільки-но починали губити листя. Павло мерзлякувато поворушив плечима, хоч у кабінеті було тепло, глянув на годинник: чи не пора обідати? Саме в цей час задзвонив телефон. У трубці лунав збуджений голос автоінспектора Степанченка.

— Ти дуже зайнятий? Заглянь до мене.

— Що трапилося?

— Прийдеш — побачиш. То я жду.

Турчин знав: автоінспектор уже третій день шукає шофера, котрий вночі наїхав на велосипедиста. На місці пригоди знайшли небагато — кілька невеличких лусочок зеленої фарби, що прилипли до зігнутого керма велосипеда. То означало: на крилах машини зостався слід. Трасою в основному їздять машини трьох районів, отож пошуки розпочали відразу в усіх трьох. Іще не встигли оглянути всіх великих господарств, а ще ж скільки таких, що мають по дві-три, а то й по одній машині. Степанченко, коли згадував про це, хапався за голову, бо злочинець не дурень, не стане чекати, поки його схоплять за руки, а спробує зафарбувати подряпини, або й замінити крила.

«Що ж це Сашкові підняло настрій?» — думав Турчин.

У кабінеті автоінспектора він застав низькорослого, лисого, кошлатобрового дідка — сторожа середньої школи.

— Ось цей товариш, — хитнув головою у бік Турчина, — також цікавиться. То, може, повторите, що казали про Сташевського?

— Коли треба, то чого ж, можна повторити. Тільки я, того, не певен. І мовчав би, щоб не совість: мучить вона мене — людину ж убито. Хоча, якщо говорити правду, Зубко далеко не втік од Сташевського: як і той, не висихав од горілки. Може, вона, клята, і штовхнула його під машину.

Потерпілий Зубко справді був алкоголіком, проте правил руху не порушив.

— І все-таки шкода, — зітхнув сторож, — людина ж бо… Лікуватися, кажуть, збирався їхати, і от…

Старий опустив голову. Він жалів Зубка, який прожив на світі трохи більше тридцяти років. Степанченко почекав і попросив розповідати далі.

— Я, товариші, знаєте, не певен, — зам'явся сторож. — Тут таке діло, що Сташевський також людина.

— А ви не бійтеся, — заспокоїв діда автоінспектор. — Задарма зі Сташевського і пилинка не впаде.

— І я так думаю, тому й прийшов. Значить, діло, я вже казав, було пізнього вечора, а вечір той випав тихий і теплий, то я відпочивав там, де учні книжки читають. Ну, знаєте, бачу: машина наша у двір заїжджає — і прямо в гараж. В гараж, то в гараж, діло таке, знаєте, але ж Сташевського нема й нема. І двері зачинені. Ну, думаю, знову вдома всіх порозгонив, а сам утік. Аж ні, чую: щось там робить, залізом бряжчить. Довгенько возився, я й не знаю, коли пішов. А ранком, значить, почув про убивство і чогось подумав про Сташевського…

— Ви ще про сварку нічого не сказали, — нагадав автоінспектор.

— Ну, перед цим, значить, Зубко перестрів Сташевського коло школи, і вони про щось голосно розмовляли, ніби й сварилися — дуже Зубко руками вимахував. А що воно сталося між ними, то не скажу, бо я після грипу, знаєте, недочуваю. Вже й по лікарнях ходив, і до баб, які зіллям лікують, і нічого. Тільки витратився.

Турчинові здалося, що дід кривить душею: на глухуватого не схожий — голос нормальний, не перепитує. Тоді для чого це? Сам же зголосився допомогти слідству.

— А до цього Зубко зустрічався зі Сташевським?

— Мабуть-таки зустрічався, і не раз, бо ж селище наше невелике, як не зустрічатися. Я, приміром, усіх знаю. Хіба якого там малого…

— А які між Сташевським і Зубком були стосунки?

— Чого не знаю, того не знаю. Ви краще в людей попитайте, в молодших.

— А як себе Сташевський поводив після пригоди?

— Це після того, як Зубка вбило? Лихо його знає. Ні світ ні зоря завів машину й кудись поїхав.

— А коли повернувся?

— Теж не скажу, бо я вдома був. Моя робота, знаєте, нічна.

Після того, як сторож пішов, Степанченко, примруживши праве око, глянув на Турчина:

— Ну, як?

— Якщо по правді, то не знаю, чого ти мене покликав.

— А ти знаєш, що цей Сташевський попри все відмінний водій. Жодного порушення правил руху, коли не брати до уваги, що часто сідає за кермо під газом. Я ж бачив, як він водить машину. Ас! От і закралася в мене думка: він убив Зубка навмисне.

— За що? — здивувався Турчин.

— Приміром, не поділили вкрадене.

— Я теж думав над цим. Тільки ж вони не були в близьких стосунках.

— Це ще треба встановити.

— Я всіх близьких приятелів-товаришів Сташевського знаю.

— Це трохи викривлює версію, — гарячий блиск в очах Степанченка пригас. — І все ж, я займуся Сташевським. Чує моє серце, щось тут є.

— Що ж, давай перевіримо твоє серце.

Сташевського застали в гаражі. Був у комбінезоні, кімнатних капцях, обличчя припухле, очі червоні, дихав горілчаним перегаром. Вгледівши у дверях інспекторів, відклав у бік стартера, якого лагодив, і зворухнувся, щоб іти назустріч, але відразу й передумав. На привітання відповів стримано.

— Хотіли б оглянути вашу машину.

— Дивіться…

Сташевський над столиком, де майстрував, прикріпив електропереноску. Освітлювала вона лише столик та шмат стіни, під стелею лампочки не було, тож машину виштовхали у двір. Степанченко зайнявся нею, а Павло зостався; в гаражі. Чого тут тільки не було! І побиті ресори, і два бензобаки, і з десяток некомплектних карбюраторів, і кілька карданних валів, радіатор та ще багато різного мотлоху, який навряд чи знадобиться колись, хоч і кажуть, що в господарстві, окрім хвороб, все згодиться. Але чогось вартого уваги не знайшли. На машині теж не знайшли слідів нічної пригоди. Турчин спохмурнів, але Степанченко, який на цьому знався краще, коли Сташевський заганяв машину назад у гараж, мовив підбадьорливо:

— Це ще не значить, що він чистий. За дві ночі можна поставити на колеса вщент розбиту машину. А тут суща дрібниця — замінити крило, буфер чи й радіатор.

— Але ж усе брудне, заляпане…

— А якщо вбивство завчасно сплановане? — брався за своє автоінспектор. — Бачив, який лобище? Не тішу себе думкою, що в такому лобі народжуються незграбні думки.

Сташевський досі почувався впевнено, нічим не проявляв тривоги. На запитання, де був того вечора, коли вбито велосипедиста, не замислюючись, відповів:

— Їздив на станцію.

— Вас туди послав директор?

— Ні. Я мав особисті справи. Не зовсім приємні, але тут таке діло, що біда примушує. Машина, самі бачите, стара, запчастин або ж грошей на ремонт — не дають. Директор знає лише одне: давай, їдь. Мушу якось викручуватися. Цього разу, правда, встрелив ноль цілих і стільки ж десятих. Не ті часи. То раніше… Тільки на перевезенні палива можна було відхопити дай боже! Як прибуде на станцію брикет чи вугілля — від клієнтів нема відбою. А зараз… Склад своїми машинами паливо розвіз — і ходи-свисти.

Така відвертість насторожувала: чи не навмисне виставляється з калимом, щоб відвернути увагу від головного?

— У скільки виїхали зі станції?

— Як добре стемніло. Мабуть, біля восьмої або на початку дев'ятої. Точно не скажу. А от що в гараж повернувся пів на десяту, знаю добре.

Зубка збила машина, що їхала з боку станції, і сталося це біля дев'ятої вечора. Від станції до селища тридцять п'ять-сорок хвилин їзди. Якщо припустити, що Сташевський виїхав зі станції о восьмій, то де він був п'ятдесят хвилин і чому точно пам'ятає, коли повернувся в гараж?

— Скільки їдете зі станції?

— Хвилин сорок. Машина, самі бачите, яка. Нею не розженешся.

— Де ж ви були п'ятдесят хвилин?

— Двічі зупинявся в дорозі: карбюратор барахлив. Першого разу зупинявся на трасі, другого — під селищем. На трасі, якщо хочете знати, стояв недалеко від місця пригоди, десь за метрів сімсот-вісімсот.

— Скільки ви стояли?

— Точно не пам'ятаю, десь хвилин двадцять.

— Якщо вам вірити, то ви проїздили місцем пригоди за кілька хвилин до її настання. Якщо так, то мусили б велосипедиста бачити.

— Не обов'язково. Тут таке діло, що люди на роботу у майстерні «Сільгосптехніки» та в ПМК ходять і їздять велосипедами навпростець, через лісок. Зубка вбито неподалік стежки, що перетинає лісок. Асфальтом він проїхав метрів сто п'ятдесят. Я прикидав: бачити його не міг.

— Чому це враз прикидали?

— Сумніви лізуть у голову: а що, як зачепив і не помітив?

Чому у Сташевського виходить усе так гладенько? Не інакше — або говорить чисту правду, або вбивство обмізкував до найменших дрібниць. Третього нема. Повагавшись, Павло, як йому здалося, підкинув козир:

— А що ви того вечора робили в гаражі?

— З тим клятим карбюратором возився. Тоді була субота, а в неділю я збирався вискочити на базар, щоб компенсувати невдачу на станції. І таке діло, що надії трохи оправдалися: п'ятьом дядькам порозвозив поросят.

— Ви тих дядьків знаєте?

— Ні. Проте, якщо треба, можу показати, де вони живуть. Тільки ще раз прошу: увійдіть у моє становище — не для себе старався. Коробку тут в одного напитав… Коли не вірите, можу сказати — в кого, тільки тут таке діло, що він теж у когось напитав.

«Якщо тільки Сташевський убив Зубка, і вбив навмисне, — думав Турчин, — то, напевно ж, вони не поділили крадене: Зубку дісталося менше, і в школу до Сташевського він приходив домагатися свого. А що не дружили… Тут іще треба багато чого прояснити, а найперше — перевірити, уточнити все, про що говорив Сташевський».

Сварку на шкільному дворі Степанченко випустив із голови, а Турчин змовчав навмисне — щоб передчасно не насторожити Сташевського.

9

Дружина Зубка — чорна, низькоросла, повільна у рухах молодиця — якраз поралася в хліві. На привітання відказала холодно, і Турчин подумав, що вона гнівається на міліцію, котра й досі не знайшла вбивцю її чоловіка.

Небо знову затягувалося хмарами, і знову сіяла густа і холодна мжичка. Жінка мовчала, до хати ие запрошувала. Руки були заквецяпі у вареній картоплі та мокрій дерті — мабуть, замішувала поросяті, але не витирала їх, хоч поряд на тину висіла ганчірка.

— Ви чого хотіли? — без особливої цікавості ковзнула поглядом по інспектору.

— Треба поговорити. Тільки давайте зайдемо в хату. — Не чекаючи згоди, Павло пішов до дверей, молодиця шморгнула носом і почалапкала слідом, а поки обчищав біля порога черевики, обминула його і зайшла до хати першою. Напросила сісти, а сама прихилилася спиною до одвірка, вкніпившись поглядом у покуть, де, зап'ятий рушником, висів портрет сумної бабусі.

Із сусідньої кімнати виглянуло двійко білоголових дітей — хлопчик та дівчинка. В їхніх очах не було журби, печалі, як у материних, а лише цікавість. Мати суворо подивилася на дітей, і ті заховалися. Затим знову спитала в Турчина, чого йому треба. Він пояснив.

— Та я ж усе-все, що знала, розказала, — зітхнула вона. — Пішов із дому, як завжди, десь біля восьмої вечора, а його машина вбила десь біля дев'ятої чи трохи пізніше. То хіба я знаю, де він був цей час? Може, в бухвет чи магазин завертав.

Певно, воно так і було, бо в кишені Зубка знайшли розтовчену пляшку з-під вина. Вдавши, ніби не знає, що покійний пив, Турчин спитав:

— Ваш чоловік заглядав у чарку?

— Через ту кляту горілку, може, й під машину попав, — не забарилася молодиця. — Раніше хоч на роботу йшов тверезим. Як тільки терпіли такого?

— Мабуть, не знали.

— Може, начальство й не знало, а ті, що з ним, замовчували, бо то все дружки його. Я не хотіла, щоб він ішов у сторожі, але дружок його, Іван Харчук, таки наполіг на своєму.

— Хто цей Харчук?

— Сторож. Я своєму говорила, щоб у колгосп ішов. Де там! Легкого хліба закортіло.

— Той сторожівський легкий хліб не так уже й оплачується. Де ж чоловік брав гроші на горілку?

— Що заробляв, те й пропивав. Додому й копійки не приносив. Правда, десь днів за три до смерті купив хлопцеві костюмчик, а дівчині пальтечко, і ще в кишенях його знайшла п'ятнадцять карбованців.

Турчин відчув, що починає хвилюватися.

— А до цього стільки грошей не знаходили?

— Якийсь карбованець-два.

— А в день зарплати?

— Те ж саме. Він одразу відносив гроші в буфет, де завсігди брав горілку в борг. Якщо й зоставалася якась копійка, то ховав од мене. Якось я домовилася з начальством, аби мені зарплату давали. Було мені за те…

— Бив?

— І кулаків набачилася, і матюків наслухалася. А поки не пив, чоловіком був. Кращого й не треба.

— То правда, горілка калічить людей. Кіндрат Сташевський, коли знаєте такого, колись теж був гарною людиною, а зараз, бачите, до чого дійшов.

— Той уже зовсім совість утратив.

— Кажуть, що й ваш із ним випивав.

— Хто їх знає. Вони, ці алкоголіки, часто збираються в «гадючнику». Тамарка там пригощає їх. З того пригощання вже й хату собі вимурувала, і машину купила, бо п'яниця, як заллє сліпи, тоді й помиї може хлебтати.

Розмова велася невимушено, і Турчин зважився на більше:

— Ви можете пригадати, де був покійний ваш чоловік тої ночі, коли обікрали магазин?

Жінка зворухнулася, ніби нарешті зважилася відірватися од одвірка, до якого тулилася спиною. Крізь смуток в очах прохопилося здивування чи й страх.

— Ви думаєте, що він обікрав магазин?

— Я такого не кажу, — повільно заговорив Турчин. — Але ж ви самі сказали, що останнім часом у нього завелися гроші.

Жінка задумалася.

— Він ніколи не приходив додому впору. Тоді теж, здається, повернувся пізно, може, у дві, а може, і в три години ночі.

Жінка, либонь, нічого не втаювала. Турчин слухав її втомлений голос, дивився на маленькі, поплутані синіми жилами руки, на сиві пасма кіс, що повибивалися з-під сірої потертої хустки, на сині мішки під очима, на кругле, змучене обличчя, що на нього старість передчасно наклала свій відбиток, і серце проймала жалість. Тихо попрощався і поїхав мотоциклом у ПМК, до Івана Харчука.

Був це чоловік огрядний, обличчя розповніле, сонливе. Якраз тої ночі, коли обікрали магазин, перевіряли пости. Харчук був напідпитку.

Інспектор знайшов його в невеличкій, наскрізь прокопченій цигарковим димом кімнаті. Важке повітря навіть у такого запеклого курця, як Павло, застрявало в горлі.

— Хоч би двері прочинили, — не втерпів, щоб не зауважити.

— Так холодно ж. Але якщо треба, то я можу.

— Хай уже. Як тут у вас, порядок?

— Порядок, — і, помітивши посмішку Турчина, додав: — Більше не зловживаю. За два роки служби раз собі дозволив, і тепер пляма на все життя.

— Свіжина підвела?

— Трохи свіжина, трохи покійний Зубко. Хоч що там казати, треба мати свою голову на плечах.

— Щось про Зубка ви нічого в пояснювальній записці не писали.

Харчук трохи повагався й заговорив:

— Діло минуле, чого там. Я тоді з колієм пригостився небагато. Думав, поки дійду на службу, все вивітриться. Так воно й було б. Та я прихопив свіжини, щоб Зубка пригостити. Ну, й горілки. Він же, думаю, пост здасть, йому можна. Спочатку Зубко дві чарки сам випив, а потім пристав до мене, як смола: випий зі мною та випий. От я і не втримався, освіжився. А десь перед досвітком перевірка, а в мене запах.

— Зубко тоді коли пішов додому?

— Пізненько, десь в години три ночі. Я ніколи не повірив би, що людину від трьох чарок так може розвезти. А його розвезло. Мусив оно там, — кивнув на вузький тапчан, — укладати, щоб проспався.

Турчин виразно відчув, як у грудях щось ніби обірвалося. Оце тобі маєш: версія «не поділили вкрадене», не встигла народитися, обрости фактами, лопнула, як мильна булька. «Але чекай-но, — чіплявся за останнє. — Звідкіля тоді в нього гроші? Може, як пригощався свіжиною, п'яний не був, лиш прикидався, щоб мати алібі, бо хіба й справді чоловік од трьох чарок так сп'яніє? З трьох годин ночі до ранку можна весь магазин перенести».

— Ви дружили із Зубком?

— Як вам сказати? В молодості трохи товаришували.

А згодом просто добре ставилися один до одного. І до начальства свого я ходив просити за нього не тому, щоб мати з ким випити. Хотів витягти його з горілчаного виру. Повірте, то було вперше й востаннє, коли я його пригостив.

— Хто ж його споював?

— Кажу ж — ніхто. Сам себе. Багато йому вже не треба було.

— Мені відомо, що Зубко, коли перебирав міру, вгощав усіх упідряд. За один вечір міг зоставити в буфеті весь заробіток.

— Таке за ним водилося рідко. Певно, тому, що й гроші рідко водилися. Він зарплату авансом пропивав. Що я йому не говорив, а він тільки сміється і про якусь дійну корову меле: мовляв, піймав таку. «Тепер, хвалився, буду доїти, аж гай шумітиме. Так що буде за що випити і друзів пригостити».

«Дійна корова… — напружено думав Турчин. — Міг же він, лихий забирай, вертаючись пізно з роботи, набрести на злодіїв. На очі їм не показався, зате потім став шантажувати. Якщо так, тоді стане зрозумілою і сварка зі Сташевським у дворі школи, і вбивство Зубка…»

10

З ПМК Турчин поїхав у селищну Раду, де на нього мав чекати Шушпан. Все ще сіялася густа мжичка. «Отепер можна просити в прокурора санкцію на обшук, — грівся од колючого вітру думкою. — Ясно мов божий день: крадіжку інсценовано».

Дільничний, ледь Павло ступив на поріг, підвівся з-за столу. Рудуваті брови Шушпана помітно ворушилися.

«Має новину», — відмітив про себе старший лейтенант і, міцно тиснучи руку Шушпану, спитав:

— Ну, як справи?

— Та ніби непогано… Вчора Осипова продала три вовняні кофти. Саме таких п'ять кофт було завезено в сільмаг за день перед крадіжкою.

Павло ще всміхався, але усмішка вже холола. «Що ж це воно, га? І версія «крадіжку інсценовано» летить шкереберть? А може, рано здіймати тривогу? Морковченко міг передати кофти Осиповій? Міг. Тоді як із Котлярем? Чому він з'явився в нашому районі, чому осів саме тут, де живе Морковченко? Якщо вони удвох обікрали магазин, то знову ж таки крадене могло потрапити до Осипової. Отже, якщо не Морковченко, Богданович, Касторська і Сташевський, то — Морковченко й Котляр. Що ж виходить? І тут Морковченко, і там Морковченко. На ньому й треба зосередити найбільше уваги. Так-так… Отже, всі версії схрещуються на одних і тих же. Може, вже й обшук на часі? Зачепити поки трьох — Морковченка, Касторську, Богданович».

— Ви не пробували встановити, де Осипова взяла кофти?

— Ні, хотів із вами порадитися. Можу висловити лише припущення: позавчора до неї заходив Котляр. Може, й передав…

— А як Морковченко?

— Став дуже обережним. Знає дорогу тільки на роботу й з роботи. По дорозі до Осипової Котляр завертав до нього. Пробув десь біля години.

— Щоб воно могло значити? — вголос міркував Турчин. — Зайшов, аби взяти кофти й віднести до Осипової?

— Лихо його знає… Мені здається, що перш, ніж виходити на Котляра та Морковченка, треба поцікавитися, чи не могла Осипова розжитися на кофти в іншому місці? Провернути це не так уже й важко: дізнатися, у які магазини завезли кофти, а потім пошукати продавців, із якими Осипова дружить.

Голубі, спохмурнілі очі Турчина жваво блиснули.

— А ви, лейтенанте, голова! Мені версії «не поділили крадене» та «крадіжку інсценовано» геть засліпили розум. А як бути з обшуком?

— Отут уже нічого не скажу. Може, порадитися з Кіндратенком?

Турчин торкнувся акуратних вусиків і мовив рішуче:

— Так і зробимо. Ви займіться Осиповою, а я махну в райвідділ. Дізнаєтеся щось істотне — шукайте мене.

Підполковник Кіндратенко подивився на старшого лейтенанта зверху вниз і докірливо похитав головою:

— Таки не слухаєте, роз'їжджаєте на мотоциклі. І коли вже до вас дійде, що здоров'я загубити легко, а знайти важко. Та й дуже рідко тому, хто загубив, вдавалося, знаходити.

— Так то ж для більшої оперативності.

— Машини зараз є. І автобуси ледь не в кожний населений пункт ходять. Доведеться написати спеціальний наказ, щоб на період великих холодів мотоцикли поставили на консервацію.

Голос у начальника був хрипкий, зморшки на лобі, в кутиках губів, очей не розгладжувалися й тоді, як мовчав. Розповідь інспектора слухав уважно, не перебивав і, як завжди, дивився або в записничок, або кудись убік — щоб підлеглий не губився під поглядом начальника. По тому як Турчин скінчив, довго, перш ніж заговорити, барабанив пальцями по столу.

— Я певен, що ви на злочинців вийшли, а от для того, щоб просити у прокурора санкції на обшук, того що маємо, замало. Але коли ви так наполягаєте, то я спробую поговорити.

Почали з Морковченка. Як йому про це сказали, він од» разу зблід, нижня губа засіпалась, погляд замигтів на вікні; Турчин навіть грішним ділом подумав, чи не збирається виплигнути через нього, тому підступив ближче, готуючись перегородити шлях.

— Я прошу вас, не йдіть, не робіть, — заїкався від хвилювання й поспіху. — Повірте мені, я не злодій. Я не обкрадав магазина.

— Тоді чого переживаєте?

— Мені не все одно, що про мене подумають сусіди, на автопідприємстві.

Це вже було щось нове. Досі ж бо Турчин мав диспетчера за чоловіка безликого, до всього байдужого. Та й характеристика з роботи була сіра, невиразна.

— Ми постараємося зробити так, щоб ніхто не знав, — пообіцяв Турчин.

— А поняті? Ви їм ротів не позатикаєте.

— Поговоримо, попросимо.

У шістнадцятиквартирному будинку Морковченко мав невеличку кімнату і ще меншу кухню. Обидві вони швидше нагадували занехаяну пивничку, ніж людське житло: всюди — повно бруду, пляшки з-під горілки, вина, пива; підлогу, мабуть, з того дня, як тут Морковченко поселився, не мили, вона була густо встелена корками й недопалками.

Обшук провели ретельно: все обдивилися, перетрусили, перемацали — і нічого не знайшли. Взагалі у Морковченка не було жодної речі нової: меблі давні, одежа, взуття — ношені. Видно з усього: чоловік живе одним днем.

— Я ж вам казав, — кривився Іван, — а ви не вірили. Чистий я.

— Де там чистий, — усміхнувся кисло Турчин. — Щоб отак запустити житло. А ще кажете, що поважаєте закони.

— Хіба ви в цьому не переконалися?

— Я переконався, що законом про житло ви нехтуєте.

Морковченко, похнюпившись, мовчав.

Богданович звістка про обшук не злякала — з нефарбованих губ не зникала глузлива посмішка. А Богданович-мати лиш дивилася на всіх засмучено, зрідка кривлячи губи, ніби збиралася плакати. Коли, нічого не знайшовши, зібралися йти, ледь не крізь сльози заговорила до вусатого понятого:

— Бачите, Івановичу, як воно: на кого бог, на того й люди.

Шушпан говорив про вусатого понятого як про людину чесну, пряму, і Павло збавив крок, аби почути, що той скаже. Однак марно. Чоловік тільки непевно кашлянув, і з того стало зрозуміло: сумнівається чоловік у порядності Богдановичів, але щось йому заважає сказати правду.

Батько Світлани Касторської, високий міцний чоловік із добрим, привітним обличчям, як тільки дізнався, чого до нього прийшли, сердито сказав своїй худій гостролицій дружині:

— Я знав, що це добром не скінчиться. А все ти, твої жалощі!

Жінка сумно дивилася чомусь тільки на понятих і топко схлипувала. Поняті ховали від неї очі.

Світлана, сидячи на стільці біля вікна, вся ніби скам'яніла — ні руху, ні слова. Навіть про руку-калічку забула, нічим її, як то робила на людях, не прикривала. Батько підступив до дочки, міцно взяв за підборіддя, щоб повернути обличчям до людей, але вона вирвалася.

— Що, соромно людям в очі дивитися? — кричав Касторський. — А мені не соромно? А матері?

— То не дивіться, — не підводячи голови, відказала Світлана.

— Ви бачили таку? Бачили? — кип'ятився Касторський. — Та я тебе зараз при всіх…

Він кинувся по ремінець, але йому на дорозі став вусатий понятий:

— Не дурій. Треба було вчити, як лежала поперек лавки.

Від Касторської теж пішли ні з чим. Турчин був темнішим від осінньої хмари: поспішили з обшуками, поспішили.

11

Всього на районну торгову базу надійшло дев'ятнадцять вовняних кофт монгольського виробництва. Дев'ять розподілили між сільськими магазинами (п'ятьом — дали по одній, королівківському — аж чотири), інші десять кофт дісталися райунівермагу. Шушпан легко встановив, що завідуюча відділом «Все для жінок» лікувалася в терапевтичному відділенні райлікарні, де Осипова працює санітаркою. Якщо спекулянтка перепродувала кофти з універмагу, то вони до неї потрапили тільки з рук завідуючої.

Опитування дільничний розпочав із молоденької продавщиці. Коли вона, вертаючись із роботи, залишилася сама, наздогнав і пішов поряд.

— Здрастуйте! — привітався якомога привітніше. — Не впізнаєте? Ви минулого місяця допомагали мені вибирати сукню для дружини. Пригадуєте, квітчасту таку, з короткими рукавами. Так ото спасибі вам: дружині вона дуже сподобалася.

Дівчина всміхнулася.

— Тепер я ваш постійний клієнт. А працюю я в міліції. Шушпан моє прізвище. Мені треба про дещо у вас розпивати.

Продавщиця враз насторожилася.

— У кінці минулого місяця ваш відділ отримав монгольські кофти. З чистої вовни, пригадуєте? Так ото мені хотілося б знати, скільки їх продано людям?

Дівчина, здавалося, й дихати перестала.

— Не бійтеся, чого ви? Я ж вас ні в чому лихому не підозрюю.

— Ви краще спитайте у завідуючої чи в директорші.

«А ти не така вже й простенька, недосвідчена, як мені здалося».

— Неодмінно спитаю. Але спочатку хочу почути від вас. Ви того дня торгували, і за ряд, де кофти, відповідаєте. Пригадайте. То дуже важливо.

— Не знаю. З наших купило троє, — і вона назвала всіх трьох.

— А з покупців?

— Мабуть, ніхто. Їх тільки три й викинули.

— Спасибі. І не переживайте. Ви нічого лихого не накоїли. Тільки хочу просити вас: хай все це — між нами. Добре?

Дівчина кивнула головою.

Тепер на черзі — касирша. Була вона середнього віку, товстенька, до побутової кімнати зайшла обережно, як запросив сісти, чемно подякувала, але не сіла — стояла неподалік і все ворушила пальцями правої руки. Дізнавшись, чого від неї хочуть, ожила:

— А лихо його знає, скільки тих кофт продано. Ми так багато всього продаємо. Хіба все втримаєш у голові?

— Голубі монгольські кофти бувають нечасто. Та що ж, коли вже у вас така погана пам'ять, то покличемо молоду продавщицю з галантереї. Вона сьогодні в такій кофті.

— Бий тебе сила божа, пригадала! Тільки не знаю… Чесне слово, не пам'ятаю — скільки.

— Хай. Але хто й скільки купив із працівників універмагу — пам'ятаєте. І не вдавайте з себе забудькувату. Врахуйте: від звільнення з роботи й суду за махінацію пайовими внесками вас врятувало чистосердечне зізнання й обіцянка надалі працювати чесно.

Касирка насупилася.

— Тут мого гріха нема. Моє діло таке: береш товар — плати гроші. Інше мене не цікавить.

— То хто з працівників універмагу й за скільки кофт заплатив? Завідуюча, приміром, за скільки заплатила? Чи брала задарма?

— Чого ж, — не підвела голови касирка. — Заплатила за всі п'ять.

«Всього отримали десять, — хутенько прикидав дільничний, — Три купили продавщиці, п'ять — завідуюча. Ще десь мають бути дві. Та лихо з ними, цими двома. Почую, якої заспіває завідуюча».

Завідуюча кинула з викликом:

— Я що, не мато права собі купити?

— Маєте, чого ж. Але не п'ять. П'ять ви взяли для перепродування, і перепродували їх не самі. Будемо з Оси-повою робити очну ставку, чи, може, обійдемося? Тільки не кажіть, що не знаєте санітарки терапевтичного відділення, того самого, де ви недавно лікувалися.

— Та знаю… — завідуюча вхопила себе за груди. — І що воно тепер буде?

— А це вже не мені вирішувати, — мовив Шушпан, поглядаючи у вікно.

Дрібний дощ ніби найнявся, як припустився звечора, то й досі не втих. У Королівку можна було й не їхати, з кофтами ніби все прояснилося, але треба, щоб до кінця було все ясно. Із Осиповою теж потрібно щось робити. Так що…

Осипова стріла лейтенанта привітно.

— Чогось ви зачастили до мене? Ой, дивіться, бо чоловіка маю ревнивого.

— Значить, любить, — і собі пожартував Шушпан. — А ви цього не цінуєте, знову беретеся за старе.

— За спикуляцію? Так яка тут спикуляція? Чоловік робить, а я продаю. І з цим не ховаюся, бо все чесно.

Шушпан відразу второпав, що вона має на оці пристрій, яким рівняють кришки для консервування.

— Не чув, аби ваш чоловік був такий великий майстер.

— Хіба я кажу, що мій? Один чоловік із майстерень…

Дільничному нараз перехопило дух. Ледве зумів за коротку мить взяти себе в руки.

— Котляр, чи що? — мовив недбало.

— А хоч би й Котляр. Він робить своїми руками, а не краде. Мені від того, що продаю, перепадають копійки.

— Зате від дефіцитів перепадають карбованці. На одних монгольських кофтах скільки вхопили? Державна ціна 90 карбованців, а збували за 160! Так що, громадянко Осипова, будемо ваші дії вважати незаконними, — і Шушпан витяг з планшетки папір для складання протоколу.

12

Оперативники зібралися в кабінеті начальника райвідділу. Турчин доповідав неквапливо, виважував кожне слово. Після того, як Котляр зостався поза підозрою, вся увага слідчо-оперативної групи була зосереджена навколо Богданович і компанії. Найперше — продублювали рейс Ста-шевського зі станції до Королівки того вечора, коли був убитий Зубко. Встановили: Кіндрат справді за кілька хвилин до злочину міг їхати тим місцем і не помітити велосипедиста. Було й інше на його користь: двоє людей бачили, як він біля селища порпався в моторі, а от що зупинявся неподалік трагічного місця, того ніхто не бачив. А саме перша зупинка викривала Сташевського.

Турчин викладав лише факти, висновків ніяких не робив, хоч і мав їх — кортіло почути думки товаришів. Однак усі мовчали навіть після того, як підполковник спитав, чи може хтось доповнити старшого лейтенанта.

— Ну, а чим пояснити, чому Сташевський зізнався, що він зупиняв машину неподалік трагічного місця? Турчин, що ви скажете з цього приводу?

— Ясніше ясного: перестраховка. Якби він змовчав, а ми самі встановили, то був би викритий з головою.

— Таке може бути, — погодився начальник. І до Степанченка: — На базар Сташевський сам їхав чи з пасажирами?

— З дому виїхав сам і на базар приїхав сам.

— Уточніть. Це дуже важливо.

Певно, в Кіндратенка була вже остаточна думка, але він іще не був переконаний, що вона правильна, тому іі мовчав. Заглянув у блокнотик (останнім часом він все частіше звертався до нього), обвів присутніх поглядом і спитав:

— Чи всі згодні з версією, що Зубко став жертвою власного, якщо можна так сказати, шантажу? Якщо так, тоді давайте гуртом подумаємо, де він міг зустріти злодіїв? Дорога від ПМК до його дому не пролягає ні біля магазину, ні біля школи, ні біля хати Богданович чи когось із її компанії. Шушпан, ви найкраще знаєте ті місця.

— Мабуть, у районі старих глинищ. Дорога, що навпростець до майстерень та ПМК, йде повз глинища.

— Якраз добре місце для схованки, — погодився Кіндратенко.

Турчин уже встиг обміркувати цю версію і знайшов у ній одну похибку: це ж тепер, коли Богданович і компанія знають, що на них упала підозра, до краденого не підійдуть і на гарматний постріл.

Підполковник помітив Павлів неспокій:

— У вас є сумніви?

— Сумнівів нема. Я от тільки думаю: вкрадене ми, може, й знайдемо, а як доведемо, що все те вкрали Богданович і компанія, а Зубка вбив Сташевський?

Кіндратенко подумав.

— Я думаю, що зуміємо, аби тільки знайти. Тут в іншому складність. Якщо виходити з того, що вбивство було навмисним, а противників такої версії я не бачу, то це значить, що воно підготовлене завчасно. Сташевський, передбачаючи, що при зіткненні з велосипедистом можуть бути пошкоджені крила, буфер, радіатор, подбав про запасні частини, поставив їх на машину перед злочином, а по тому поміняв на старі. В неділю, їдучи на базар, крила чи там іще щось по дорозі десь закопав або викинув. Цим і можна пояснити, чому в суботу затримався в гаражі, а в неділю не брав пасажирів. Є противники цієї версії? Нема. Тоді до діла. Сташевський займеться автоінспекція, глинищами — Турчин і Шушпан. Людей на допомогу я виділю. Тільки ж будьте максимум обережними, особливо ви, Турчин. Найкраще — йдіть у глинища вночі. Пам'ятайте: туди може навідатися хтось із компанії Богданович.

«А що, як вкрадене переховали?» — раптом запекло Турчину, але щоб не розхолоджувати Шушпана, промовчав. Після оперативки лиш попросив його подбати про залізні штирі, щоб було чим промацувати землю.

Рожеве сонце крізь просторе вікно густо заливало кабінет холодним промінням, на душі ставало холодно і непривітно. Голі дерева, чорна земля, хоча б цяточка чогось привабливого, аби війнуло в душу бадьорістю.

«Невже це передчуття невдачі? Але ж все за те, що вийшли на слід. Ну, не знайдемо нічого в глинищах, то й що? Зате знаємо, де шукати. А чи знаємо? Скільки вже було: здається, злочинця схоплено за руку, а він раз — і вислизнув, бо виявився порядною людиною».

Кислий настрій не полишав Павла увесь день, був із ним і тоді, як увечері із трьома міліціонерами їхав до Королівки. Зійшли з машини на асфальті, до глинищ, де вже чекав Шушпан, ішли по двоє. Там про всяк випадок одного поставили на чатах.

— Якщо вкрадене заховано тут, — говорив упівголоса Шушпан, — то його треба шукати оно на тому боці. Звідти глини вже давно не возять.

Небо яскраво, ніби на мороз, блищало зірками, під ногами всюди чавкало. Окремі калюжі не висихають, мабуть, і літом. В одній невеличкій Турчин ледве не загубив чобіт.

«От чорт! — мало не вигукнув. — Та саме тут Богданович могла намочити шкарпетки, які ми знайшли першого дня при огляді магазину. Ото турок! Не міг дотумкати відразу. Ноги потіють… Треба негайно відправити на експертизу».

— Товаришу Турчин, — зашепотів на вухо молодий міліціонер. — Знайшли.

— Що знайшли?

— Вкрадене. В поліетиленових мішках…

Павло якусь мить стояв нерухомо: от і піддавайся настрою.

13

Степанченко зі своєю службою почали пошуки з того, що обдзвонили всіх завгарів, а де їх не було, то механіків, інших керівників і попросили їх попитати у водіїв, чи ніхто останнім часом не продавав крил або ж інших запчастин до машини ГАЗ-63. З Марківки, села, що понад трасою, повідомили: один колгоспний шофер продав двоє крил од машини, яка цікавить міліцію. Автоінспектор поїхав у Марківку.

— Я торік отримав нового автомобіля, — розповідав шофер, — а мою тарабайку списали. Ну, я те, що хоч трохи було гоже, зняв і забрав додому. В господарстві, знаєте, все згодиться. А оце недавно заявився один. Так і так, каже, збираюся машину гнати в капіталку, а крила ще нічого. Якщо у вас є гірші, то продайте. Я й продав. Багато не взяв: сім карбованців.

— Ви знаєте того шофера?

— Здається, він із королівківської школи. Я його машину частенько зустрічав на трасі та на станції. Сьогодні теж бачив на паливному складі.

— Не звернули уваги, крила були ті, що продали?

— Сказати правду, не придивлявся.

Степанченко, коли був із Турчином у шкільному гаражі, бачив тільки одне старе крило. Попросили шофера, щоб поїхав із ними у Королівку.

Директор школи, чоловік років під шістдесят, товстий, незграбний, перш ніж заговорити, довго тер широку лисину:

— Що я вам скажу про шофера? Він хоч і випиває трохи, і дома не мирить, але машина… Якщо вона їздить, то тільки його стараннями.

— На капітальний ремонт не збирається гнати?

— Воно не завадило б, та наряду нема. Може, Сташевський щось придумає. В нього знайомі, зв'язки…

— А де він зараз?

— Вже другий день вчителям вугілля розвозить. Та коли треба, можна покликати: щойно повіз паливо Степану Кіндратовичу. Це недалечко.

— Поїдьте по нього нашою машиною. А ми почекаємо вас біля гаража.

Сташевський і справді був неподалік: через хвилин п'ятнадцять уже вкотив у двір своїм газоном. На землю зіскочив легко, пружно, привітався голосно, погляд найдовше затримав на колгоспному шоферові, і той знічено закліпав.

— Знову перевірка?

— Знову.

— Але скільки можна? Люди вже й так пальцями тикають у мій бік. Це якась напасть, слово честі! — обурювався Кіндрат. — То одне шиють, то друге…

— Обережніше… — зауважив автоінспектор. — Ви купували в цього товариша крила? — показав на колгоспного шофера.

— Купував. Машину мав здавати в капіталку, а крила, конєшно, ще добрі, самі бачите. Так не пропадати ж їм.

— Ви можете їх показати?

Па очі Сташевського впала тінь.

— Можу, але тільки одне, бо друге десь поділося. Не інакше, як діти потягли на металобрухт.

— Як же вони залізли в гараж?

— Я тоді, пригадую, кудись поспішав, і крила скинув під гаражем. Не думав, конєшно, що вони комусь можуть знадобитися.

— Таке може бути, — ствердив директор. — Учні тягнуть всяке залізяччя, аби тільки потрапило на очі. Якось одну важливу деталь до «Жигуля» були принесли.

— Ви шукали крило?

— Спохопився другого дня, ну, й відразу до брухту. Він у нас оно там за школою лежить. Все обдивився і не знайшов.

— Дивно, — посміхнувся Степанченко.

— Воно неприємно, але мушу сказати, — знову озвався директор. — Трапляється, учні з восьмирічки тягнуть металобрухт у нас, а наші — у них.

— Сташевський, ви були у восьмирічці?

— Ні, не дотумкав. Мені інше стукнуло в голову: хтось із шоферів поцупив.

— У вас є наряд на ремонт машини?

— Нема. Але мені пообіцяли…

— Хто?

— Цього я вам, конєшно, не скажу. Не хочу чоловіка підводити. Так що вибачте.

14

Висновки експертизи були такі, як і чекали: залишки фарби на кермі велосипеда, що на ньому їхав покійний Зубко, були ті ж, що іі на крилі машини, яку забрали в гаражі. А дрібні грудки глини на шкарпетках, знайдених у магазині при першому огляді, були з глинища, де злодії заховали крадене. До поліетиленових мішків ніхто не навідувався.

— Будемо їх брати, — говорив Турчин. — Підстав для цього більше, ніж треба.

— Не будемо поспішати, — стримував його Кіндратенко. — Щоб не вийшло, як із тими обшуками. Так що пошукайте нових беззаперечних фактів.

— Ніби ті факти на дорозі валяються, — сердився Павло.

— Не треба, — м'яко зауважив Кіндратенко. — Ми, якщо вже на те пішло, ще не маємо чим зв'язати обидва злочини: крадіжку в магазині і вбивство Зубка. А це дуже важливо: Сташевський, коли притиснемо, неодмінно спробує все звести до нещасного випадку.

— А крила?

— Крила, безперечно, факт, але ж цього мало.

Турчин вийшов од начальника роздратований, і коли Шушпан, якого застав у своєму кабінеті, стрів його веселою усмішкою, сердито подумав: «Чого він радіє? Тут вовком вити треба». Мовчки потиснув дільничному руку, буркнув:

— Що у вас?

— Ніби нічого істотного… Морковченко, правда, повернув Касторській її подарунки і гроші. Це наштовхує на деякі роздуми.

— Конкретно.

— Морковченко до крадіжки непричетний, але про щось дізнався й поспішає відмежуватися від цієї компанії.

— Все?

— Здається.

Турчин підвівся. Злість, яку він виніс од начальника, ще жила в ньому, тому й не міг зосередитися. Не допомагала і звична прогулянка від вікна до дверей.

— Може, поговорити з ним? — обережно підказав Шушпан. — Я сам не хотів. У вас це виходить краще.

— Де там краще. Давайте вже разом. І не будемо відкладати. Зараз же їдьте в Королівку.

Морковченко спочатку ніби й почувався непевно, але коли дізнався, що від нього хочуть, спокійно ствердив:

— Ви не помиляєтеся: я перестав із Світланою зустрічатися, і все, що вона мені дарувала, повернув. І гроші віддав. На лихо воно мені здалося разом із нею!

— А раніше про що думали?

— Раніше нею міліція не цікавилася.

— Але я і вами цікавився, — докинув Шушпан.

— То через неї.

— Справа не завершена, і може виявитися, що дівчина не винна.

— Я, знаєте, був би радий цьому. А поки що вмиваю руки.

— Ех, Морковченко, Морковченко, — похитав головою Турчин. — І що ви за людина?

— Звичайна.

— Навряд. Із такими, як колись казав мій дід, в розвідку не ходять. Ви ж близьку людину залишили в критичний момент.

Морковченко похнюпився, довго мовчав.

— Може, й так. Тільки я вже раз плямований і вдруге не хочу. І так дожився: з обшуком ходять, кожен крок мій винюхують. Чого доброго, ще Богданович заплутає у свої справи. Від тої баби всього можна чекати.

— Значить, ви певні, що вони із Світланою обікрали магазин?

Обличчя диспетчера якось ніби звузилося. Щось толочило його душу. Якби в неї заглянути хоч краєм ока…

— Певності нема, але, якщо на те пішло, підозра є. Мені треба було осмикнути її ще тоді, як ревізор шурував. Бачив же, не вилізло, що Свєта ходить, як у воду опущена. А то ні з того ні з сього стала мене допитувати: чи буду я її ждати, коли вона на кілька років виїде з Королівки. Варто було задуматися, чого це Богданович тягається з ревізором. Вона ж любить мужиків видних, а ревізор, певно, бачили — який?

Турчин запалив цигарку і, вгледівши, що в диспетчера пожадливо заворушилися ніздрі, підсунув до нього «Біломор».

— Пригощайтеся.

Морковченко подивився на інспектора, чи не жартує, взяв цигарку, пом'яв її в пальцях і підніс до рота. Турчин почекав, поки той зробив кілька глибоких затяжок, і заговорив:

— Якщо крадіжку в магазині інсценовано, то левину долю взяла Богданович, а Касторській дісталися крихти. Богданович обплутала дівчину, втягла її в злочин. А вона ж нещасна. Повірте, мені Світлану дуже шкода. Вас, правда, теж скривдила доля, але багато в чому ви завинили самі. А Касторська хіба винна, що народилася калікою і красою обійдена? А ви і ще хтось там до вас, якщо вам можна вірити, скористалися з цього… Люди, які були поряд, не помітили, не підтримали. Е, що говорити: скалічили життя дівчині, та й годі.

Слухаючи інспектора, Морковченко дивився перед себе, дим ковтав повільно — не видно, щоб у душі його хоч ледь прояснилося, проте й не видно, щоб там висіла суцільна темрява. Зрештою ворухнувся:

— Дарма стараєтеся, начальнику. Мене пробити важко, бо я товстошкірий. А потім усе, що знав, я вже сказав.

— А про розтрату ви ніколи нічого не чули? — глянув на нього пильно Шушпан.

— Ні. Проте здогадуюсь, правда, заднім числом, що вона була. Що я вам скажу: спробуйте розворушити Світлану. В неї шкіра тоненька, хоч і корчить із себе…

— Що ж, можливо, й скористаємося з вашої поради. Та й ви спробуйте скористатися з моєї: не звинувачуйте всіх у своїй біді. Виметіть із душі своєї чорноту, впустіть туди хоч трохи сонця, і ви побачите: життя прекрасне.

— Що ж, скористаюся з вашої поради. Принагідно.

… Касторська за тих кілька днів, що Турчин і Шушпан її не бачили, дуже змінилася — худа, бліда, під очима синці, очі червоні. Вбрана у все поношене. Сіла й відразу зібралася в тугий вузлик.

— То з чого почнемо? Може, ліпше буде, якщо самі про все розповісте. У вас іще є можливість пом'якшити свою вину.

— Я не знаю, чого ви від мене хочете.

— Отуди! Але почекайте: може, хоч скажете, чому Морковченко повернув ваші подарунки? Не бажаєте? Тоді я скажу: зачув, що пахне смаленим. А воно таки пахне, ой як пахне! Прочитайте ось цей папір. Також не хочете? Тоді я вам перекажу зміст його. Пам'ятаєте шкарпетки, які ми знайшли під час огляду магазину? Богданович сказала, що вони мокрі від поту. А експертиза встановила таке: замочила їх Поліна у глинищах. Так, так, у тих самих глинищах, де знайдено крадене в поліетиленових мішках. Що ви на це скажете?

Дівчина сиділа незрушно, лиш тонкі, білі ноги дрібно тремтіли.

— Обплутала вас Богданович, затуманила вам світ, до тюрми довела. Вона хоч знатиме, за що потрапить за грати. Ви ж бачили і знаєте її статки краще від мене. А що у вас? Пара чобіток, кілька кофт, суконь, ну, ще щось там із золота — обручка, кулони… Богданович хапала тисячами, а вам тицяла що з носа спаде. А якби ви були зізналися… До речі, Поліна і суму розтрати, щоб залякати вас, значно перебільшила. Скільки, вона сказала, не вистачає?

— Сім тисяч, — простогнала Касторська і заплакала.

«Ну, от і все», — подумав Турчин, але звичної радості, як то буває в подібних випадках, не відчув. Дивився, як здригаються худенькі плечі дівчини, як сіпається її скалічена рука, і йому стало важко, боляче на душі.

Справа шоста

ПОСТРІЛИ В ЛІСІ

1

Синявка — найдальше село в районі, розкинулося серед лісів і боліт, хиріти почало задовго до того, як було віднесене до розряду безперспективних. Тепер у клубі майже порожньо, книжки в бібліотеці припадають пилюкою. Працездатних можна перерахувати на пальцях, у колгоспі працює кілька жінок, та Василь Комаха сторожує ліс, інші — хто де: на фабриці меблів (за п'ятнадцять кілометрів), на рибгоспівських ставах, які теж далеченько, у лісгоспзазі, а один чоловік прилаштувався аж у райцентрі шофером. Хати стоять рідко, у багатьох позабивані вікна, розвалюються, бо вони старі, деревина струхиявіла, і ніхто не хоче їх купляти навіть на дрова.

Земля в Синявці неміряна, бери стільки, скільки можеш обійти, випасів теж вистачає: і в лісі, і на земельних клаптях, які належать колгоспові, але через те, що погані, — як не глина, то пісок, якщо не горбок, то моквистий видолинок, — здичавіли, заросли кущами, бур'янами. Всяк, хто здужає, держить табунець худоби, є свині, тільки менше, по двоє-троє.

Югина Ярчевська від людей по відставала, ще два роки тому літом випасала п'ять корів, але після грипу, що не вилежала, — здоров'я ніби одрізало. на нього — і серце облилося кров'ю: сивий, все лице вздовж і впоперек порізали глибокі зморшки, згорбатів, очі втратили колір, якось ніби розпливлися, дихав важко, з посвистом. Хотіла спитати, що з ним, та побоялася: а що коли причепилася невигойна хвороба, і оце прибився додому, аби в землю рідну лягти на вічний спочинок? Збирала на стіл і тихо, щоб син не помітив, фартухом витирала сльози.

Їжа була ситна: сметана, домашнє масло, сало, сирі курячі яйця (згадала, що Стасько такі любив), та син дивився на все байдуже, скрипів старим розсохлим стільцем, а коли мати присіла поряд і стала припрошувати, озвався:

— А в тебе чогось гарячого заради зустрічі не знайдеться?

— Горілки, чи що?

— Можна й вина.

— В магазин треба сходити…

— То сходи, чого там. Бо я притомився в дорозі. Чи, може, тобі шкода для сина?

— Господи, та чого б я мала шкодувати?

Після першої чарки він пожвавішав — усміхався, розповідав про краї, в яких доводилося бувати; після другої почав знову в'янути, голова все частіше й частіше опускалася на вузькі кістляві груди; а після третьої і зовсім скис: схилився на стіл і бурмотів щось незрозуміле.

«Хвороба його вимучила, а дорога відібрала силу, — зітхала Ярчевська, — тому так хутко й сп'янів».

Перетягти Стаська на ліжко не зуміла, і він до самого вечора проспав сидячи за столом. Вона ж сиділа біля нього і ковтала сльози — не бачила, як сідало сонце, не чула, як у загорожі ревіла худоба.

Прокинувшись, Стасько лупнув запухлими очима, провів долонею по чистому столу (мати все з нього прибрала) і, не повертаючи голови, плямкнув:

— Ти того, неси…

— Що нести?

— Похмелитись.

Болючий здогад, що син спився, став алкоголіком (вона казала анкоголіком) обпік серце. «А може, він просто втомився?»

Тремтячими руками відкрила невеличку потерту валізу, з якою приїхав Стасько. Там було кілька заношених, чорних, мов земля, майок та трусів, порожня пляшка і більше нічогісінько. Вночі вже сну не бачила й на мізинець, то, лежала, то сиділа і все думала…

Ранком Стасько довго шкріб зарослу голову (чуприна спадала аж за комір) і ховав червоні очі.

— Я вчора трохи… З дороги, розумієш…

В Ярчевської на душі ніби розвиднілося:

— З ким не буває.

За сніданком звеселів. Розмовляв голосно, розмахував руками.

— А Комаха все лісникує?

— А що йому, лісникує. Там так запанів, що куди твоє діло.

— Піду гляну, що то за пан.

— Сходи, сходи, — закивала головою мати.

Василя Комаху вона поважала, нею, старою бабою, не гордує: першим привітається, як щось попросить привезти, то хоч через раз, а все ж привезе, а головне — не заглядає в пляшку. Може, й син коло нього порозумнішає?

Та від лісника Стасько повернувся п'яний, мов чіп. І як тільки втрапив додому, не звалився десь під тином? Погляд у нього був зовсім скаламучений, проте говорив розбірливо, хіба що трохи розтягував слова.

— Ти мені мати чи не мати?

— Господи, а хто ж іще! — аж у долоні сплеснула Ярчевська.

— Не, ти мені не мати, бо забула про мене.

— Хіба ж то я? То ти мене відцурався.

— Я відцурався, бо все дочкам, а мені дулю з маком.

— Але ж ти в мене нічого не просив.

Стасько плямкнув одвислими неслухняними губами.

— Не просив, кажеш?

— А хіба просив?

— Може, й не просив. А тепер прошу, бо гроші знадобилися. Так що витрушуй калитку. Мені багато треба…

— Як так уже тобі треба, то хай завтра.

— Хай завтра, — буркнув згідливо.

Другого дня, протверезівши, сип попросив лигає два карбованці. Думала, що то Комаха намовив його, щоб грошей у матері вимагав, однак після нових відвідин лісника мовчав. Тільки — от біда: став до нього вчащати ледь не щодня, і завше вертався п'яним.

Часто Стасько й Комаха бродили лісом, десь брали горілку й випивали, потім люди бачили одного Стаська, з дробовиком за плечима. Якось уранці Ярчевська спитала, чого він у тому лісі шукає, і почула:

— Лисицю хочу встрелити. Тепер шкура з неї ціниться. Двісті, а то й більше рубчиків одхоплю.

Югина криво всміхалася. Воно було б добре, аби син уполював звіра, може, тоді перестав би канючити гроші. Пробувала поговорити з ним, одраяти від того розгульного життя, навіть на лікування натякнула. Він спочатку сміявся, потім розсердився:

— Що ти мені шиєш? Який я алкоголік? Так, я п'ю. А чому? Бо маю від того радість.

Югині аж язик свербів, так і кортіло сказати: все село називає тебе алкоголіком, але боялася розгнівити ще дужче. Натомість повела мову, чи не пора йому пошукати роботи: як упряжеться в неї, то не буде часу на пиятику.

— На роботу в цій дірі? — реготнув. — Я в місті звик.

— То попитай роботи в районі. — Вона хотіла, щоб син був поблизу.

Югина вже не могла справитися з чередою, тому худобу свою пасла сама. Поблизу Синявки траву витовкли, то гнала подалі, в погожі дні по кілька діб не навідувалася додому.

Якогось вечора, після двох ночей, що не ночувала в хаті, пригнала корову й бичка, а сина немає. Не стривожилася, подумала, що він у Комахи. Та коли не заявився в наступні дні, подибала до лісника. Той глянув на бабу не вельми привітно й сказав, що Стасько подався в район шукати роботу.

— Справді? — зраділа.

— Я знаю… — здвигнув плечима Комаха. — Так мені казав.

Ярчевська потупцювала й зважилася:

— Ти, Василю, більше його не пригощай.

— То не я, а він мене пригощає. Ну й, знаєте, я зобов'язаний Стаськові. А взагалі, він дуже змінився…

— Поговорив би з ним.

— Спробую. А може, він і не п'яниця, — розраював, либонь, не так бабу, як себе, — Горілкою неполадки у своєму житті хоче заглушити, а заглушить — візьметься за розум.

— Дав би бог.

Вдома Югина чогось там заглянула в шафу й отерпла: всього того, що пристаралася на смерть (більше з одежі нічого нового не було, бо не мала для кого й куди вбиратися), не стало, і вузлик із сотнею карбованців, що наскладала з пенсії, зник. Злодіїв ні в Синявці, ні в довколишніх селах не чулося. Невже Стасько?

Розчинила в шафі обидві половинки дверей, повитягала шухляди, все перетрусила, заглянула в кожний куточок, обдивилася всю хату. Нічого не знайшовши, важко опустилася на стілець. Добра того і грошей не шкода. В голові не вкладалося: рідний син краде в матері… А може, це не він?

Про горе своє нікому не розказувала, досить тих балачок, що вже поплелися навколо сина, і від того, що горе тамувала в собі, ні з ким не ділила, було ще важче. Стасько із села зник, думала, назавжди, бо як же після цього глянути в очі матері, людям, але десь через тиждень-півтора пригнала худобу з пасовиська й побачила його — сидів під яблунею якийсь ніби пожмаканий, порожня пляшка валялася біля ніг, а повна виглядала з кишені піджака.

— А, мутер… — ледве ворухнув язиком. — Все пасеш, Катьці на машину стараєшся, а мені дуля з маком. Аякже, хіба є в тебе син? Усе їм, а мені — дуля…

Ярчевська вклякла.

— Господи, за що така мені кара?! — шепотіла. — За які гріхи?

— А я дулі не хочу, — долинуло ніби здалеку. — Моє мені належить по закону. Моє віддай мені — і точка!

— Що ти від мене хочеш?

— Грошей хочу!

— Але ж ти все вигріб. І на хліб не зоставив.

— А бичок, телиця?

— Так то ж не мої. Маня за свої гроші купила телицю, а бичка я пообіцяла Каті. На машину вони стягуються.

— Ха, вже одна стягнулася! Тепер і друга. Нє, так не пойдьот. Бичок мій — і точка!

Югина згадала, що під час війни із нею так розмовляли поліцаї, і вже не могла стояти — ноги підгиналися. Щоб не впасти, подибала до хати, але Стасько наздогнав її, вхопив за плечі:

— Ти по тікай, а кажи: бичка даси чи ні?

— Нічого я тобі не дам.

— Дух із тебе випущу! До грама випущу!

— Ірод ти…

Стасько штовхнув матір од себе. Вона вдарилася головою об стіну, скрикнула й повільно сповзла на землю.

2

Було це в понеділок. А у вівторок Ярчевська не пригнала худоби з паші. Не побачили старої ні у середу, ні у четвер, а в п'ятницю корова й телиця повернулися самі. Люди подумали, що бичок одбився від табуна і баба шукає його, таке вже бувало, але корова час від часу задирала голову й жалібно, аж серце здригалося, мукала. Дві сусідки, не змовляючись, пішли глянути: вим'я в корови набрякло і стікало кров'ю.

— Господи, та це ж вона кілька днів недоєна! Що ж це з бабою?!

— Може, Стасько знає… Він рано вештався по подвір'ю.

Заглянули в хату. Стасько, одягнений, взутий, лежав поперек ліжка, всюди валялися недопалки, в покуті стояли порожні пляшки, на столі — половина черствої хлібини і кілька цибулин. Ледве його добудилися.

— Стаську, а де мати? Худоба оно сама з лісу повернулася, а її нема.

— А чорт знає, куди вона поділася.

— Ми не в чорта, а в тебе питаємо.

— Пішли ви! — Стасько круто лайнувся й гепнувся на ліжко.

— Що з нього візьмеш. Почекаємо до вечора. Не повернеться, то щось будемо робити.

Ярчевська не повернулася ні ввечері, ні вночі, і люди, хто дужчий, пішли її шукати. Кликали й Стаська, але він лише лупав каламутними очима — певно, і вночі прикладався до пляшки. Два дні бродили лісом, а третього стрілися з чоловіком, який пас колгоспні коні, і той сказав: позаминулої неділі бачив бабу з худобою в урочищі Кип'яче. Може, і в понеділок там була.

Заходив вечір. Од того місця, де паслися. коні, до Кип'ячого (так велику улоговину називають тому, що там із-під вільх б'ють джерела, що не замерзають і взимку) було кілометрів до п'ятнадцяти. Лісник Комаха глянув на годинник.

— Може, вже завтра, га? В темряві що побачиш?

— А якщо бабі погано? — заперечив одноокий дядько.

— Боюсь, що вона вже богові душу віддала.

— Нащо таке говориш?

— Порахуйте-но, скільки її вже нема? Більше тижня. Із голоду можна дух спустити.

— Тому й не можна гаятися, — стояв на своєму одноокий. — Давай коней попросимо. Тоді буде швидше.

Конюх не відмовив, але в лісі на конях дуже не розженешся. До Кип'ячого дісталися, як сутінки добре згусли, між кущами нічого не проглядалося, на галявинах трава злилася в чорний килим. Ходили, гукали, аж поки не стемніло.

По дорозі з лісу завернули до Ярчевських. Стасько сидів край столу, схиливши голову на груди. Перед ним стояла почата пляшка, лице було брезкле, проте говорив розбірливо. Сьогодні і він ходив шукати матір, тільки з іншим гуртом.

— Ну, що там? — понуро підвів голову.

— Нічого. А у вас?

— Те ж саме. І де вона могла дітися? — в голосі Стаська пробивалися тривожні нотки.

— Завтра по дню ще пошукаємо в Кип'ячому.

Вранці до лісу відправилося троє: одноокий дядько, лісник та Стасько. День видався тихий, ясний, сонце висвічувало найгустіші зарості, тому й після недовгих пошуків набрели на розриту землю, а неподалік — на добряче пошматовану гакуру. Подумали: певно, вовки розірвали худобину. Однак, коли розстелили, то побачили: шкуру здерла людина.

— Либонь, із нашого бичка, — буркнув Стасько.

— Думаєш, тільки у вас рябий бичок, — заперечив Комаха.

— Ага, не тільки в нас, — легко погодився Ярчевський.

На сонце налягла чимала хмара, все враз довкіл посіріло, листя на вершках дерев зашелестіло глухіше.

— То що будемо робити? — подивився на чоловіків лісник.

— Шукати, що ж іще…

Вони розійшлися й мовчки стали роздивлятися кожний кущик, кожну виямку. По якомусь часі втрапили на давню яму від бомби чи снаряда, недавно завалену сушняком. Розгребли його — жахнулися: на дні ями лежала скручена в дугу й заліплена мурахами Югина Ярчевська.

3

Судовомедексперт, ворушачи хрящуватим носом (ніяк не міг звикнути до трупного запаху), говорив:

— Тут таке діло, що смерть настала тиждень тому або й більш. Ну, а точно, самі знаєте, після розтину…

Кіндратенко слухав його мовчки, блукаючи поглядом поміж деревами. Одна думка міцно засіла в голові: невже стару жінку позбавлено життя через худібку, як, приплакуючи над бабою, казала її сусідка. А до цього велося. Синявські люди в один голос заявляли: знайдена шкура — з бичка Ярчевської, а ветлікар, який був за експерта, встановив, що важив бичок біля двох центнерів. Тільки ніяк не вкладалося в голові: чому ж той, хто зважився на такий страшний злочин, не вигубив усієї череди? Та й чи треба було бабу вбивати?

Підійшов слідчий прокуратури Скрипка. Він уже встиг зафотографувати й запротоколювати, поговорити, правда, бігцем, із людьми, і навіть версію намислив. Тепер кортіло, як сам інколи жартував, обкатати її чужими язиками. Першим не починав, чекав на підполковника, але той саме зачепився поглядом за берізки, під котрими, видно, білували бичка. Від них до ями, в якій знайшли мертву бабу, біля сорока метрів. Десь тут поблизу вона й була застрелена, а що сліду не знайшли, то погано шукали.

Заряди випущено з близької відстані, один вцілив у нижню частину живота і ноги, другий — у груди. Смертельним виявився, безперечно, останній. Коли уявити, що спочатку було вцілено в живіт і ноги, то можна уявити й інше: чи не сталося те випадково? Кому намічався перший постріл: бичкові, дикому звіру (лосі, трапляється, пасуться разом із худобою) чи Ярчевській?

Білували бичка там, де вбили. Щоб було зручніше, зрубано дві берізки. Перетягти таку тушу на зручну місцину, певно, злочинці не мали сили, отже, було їх небагато — два, а то й один.

— То яка ваша думка? — глянув на слідчого Кіндратенко, подумавши: «Нетерплячим стаю під старість».

— Нічого конкретного. Одні припущення.

— А як ви ставитеся до людських балачок? Неспокійні очі слідчого нараз застигли, видовжене обличчя спохмурніло.

— Не вкладається в голові: щоб матір — за якогось бичка…

— Одначе поведінка Станіслава насторожує: мати ж, рідна мати, а він хоч би сльозу пустив.

— Це ще не доказ. І я, коли не стало матері, і не сплакнув. Зате опісля з місяць провалявся в лікарні.

— Пригадую, — кивнув сивою головою підполковник. — Тільки ж по ньому не видно, щоб смерть матері взяв близько до серця. Придивіться до нього: такий в алкогольному чаду здатний на все.

Із ліщинових кущів вийшли старший інспектор карного розшуку Турчин і дільничний інспектор Сидоренко. Обидва вивчали сліди, що зосталися на малонаїждженій трав'янистій дорозі, що розпочиналася у Синявці і губилася десь у лісових нетрях. Слідів було сім чи вісім, один від воза на гумових колесах, два від мотоцикла, а решта — від возів, кованих залізом. Переважали однокінні. Вони найдужче зацікавили, бо один навпроти місця злочину збочував із дороги, віз зупинявся, либонь, ненадовго — кінь багато землі не затоптав. Іще хтось їхав однокінкою від лісового кордону, де жив лісник Володимир Іванченко, кілометрів за три від Кип'ячого звернув на просіку, що неподалік Синявки перетинається з дорогою, виїхав на неї, і далі сліди губилися біля села.

Возом на гумових колесах проїжджали двічі — від сіл Рубіжне й Залужне. Сліди ті можна було б і не брати до уваги, аби ж не той факт, що за сто п'ятдесят метрів од місця злочину віз зупинявся, і їздовий тупцював на місці, мабуть, когось чекав. Тут же знайшли недопалок цигарки.

Мотоцикла мав Іванченко, дорогу від кордону добренько вкатав. Один із найсвіжіших слідів од мотоцикла метрів триста до місця злочину не доходив, звертав убік. Під кущем горішини була зупинка. Від дороги, як не придивляйся, нічого не побачиш. Можливо, саме мотоцикл і привіз убивцю. Для чого ж він робив кружка?

Вислухавши інспекторів, Кіндратенко зітхнув:

— І у вас нічого втішного…

— Чому ж, — заперечив Турчин. — Там, де стояв мотоцикл, знайдено плями від мастил. А в Комахи весь мотоцикл ними заляпаний.

Слідчий прокуратури бадьоро блиснув чорними очима: таке було на користь його версії. Сказав:

— А якщо врахувати, що в цього Комахи є ще однокінний віз, і він давав рушницю синові покійної, га? Це вже щось!

Підполковник подивився на Комаху. Лісник — низькорослий, круглий, із рудими вусами, що стриміли, мов дріт, — був схожий на жука. Він жваво доводив щось дільничному інспекторові Сидоренку. Лейтенант, здавалося, не дуже дослухався. Нахилився, обережно поворушив траву. Затим нахилився й Комаха, теж став придивлятися.

— Сюди! — махнув рукою дільничний. — Схоже, що тут було вбито Ярчевську.

Кіндратенко з товаришами поспішили до нього. Зім'яті, поламані стебла трави. Ось перебита дробом гілка. Тільки ж ніде й краплиночки крові.

— Кров могло змити дощем, — сказав Сидоренко.

— І все ж сліди крові варто пошукати. Гляньте, які дерева гіллясті, а дощ був не такий уже й великий.

Знову розійшлися. Комаха також шукав і так старався, що на лобі аж піт виступив. Йому й пощастило.

— Ось кров! — загукав із таким запалом, немов знайшов золото.

— Прошу всіх одійти, — знімаючи фотоапарат, розпорядився слідчий.

Після того, як було зафотографовано, вивчено сліди крові, зібралися до гурту.

— Значить, траву біля куща, падаючи, зім'яла не Ярчевська, — сумно мовив Сидоренко.

— Чого ж, — заперечив йому Турчин. — Експерт стверджує, що при пораненні в ноги й живіт Ярчевська могла в гарячці не те що йти, а й бігти.

— Таке може бути, — згодився Кіндратенко. — Але все за те, що вона таки впала біля того куща. Постріли зроблено он звідти, — показав рукою. — Виходить, бігла назустріч смерті?

— А якщо вбивця стояв за отим кущем ліщини? Тоді вона могла не бачити його.

— А звук?

— З ляку не второпала звідки.

— А якщо допустити: баба добре знала вбивцю й кинулася до нього?

— Таке могло статися тільки в тому випадку, якщо вбивця — рідний син.

— А рушниця?

— Знову ж таки — в гарячці не помітила. Та й коли помітила, то в голові не вкладалося, щоб. син підняв руку на матір. Або й порозумітися хотіла. Всяке могло трапитися…

Думки, які висловлювалися, співпадали з версією Скрипки, проте він великого наголосу на цьому не робив:

— Я також дотримуюся цього, — сказав. — Одначе замикатися на одному не будемо. Треба негайно, ще до вечора встановити, хто в найближчих селах їздить однокінними возами і мотоциклами; хто здавав яловичину в їдальні, магазини; хто справляв весілля і де брав для цього м'ясо. Мусимо ще раз якомога пильніше обстежити сліди, які зосталися на дорозі. Роботи, як бачите, багато.

— Доведеться створити кілька оперативних груп, — сказав Кіндратенко.

4

Турчину й Сидоренку випало зайнятися Станіславом Ярчевським та Василем Комахою. Почали з лісника. Працівників міліції він стрів біля високих дощатих воріт. Паркан від дороги стояв суцільною стіною з дощок, навіть щілини не проглядалося. Хата була велика, простора, дерев'яна, обкладена білою цеглою, на високому підмурку, під шифером, літня кухня. У дворі — довгий хлів, гараж для машини (правда, там зараз стояв мотоцикл).

Турчин сподівався побачити в хаті нові дорогі меблі, килими, кришталь, проте у світлиці висів лише один килим, а меблі були старі. Певно, дільничний мав рацію, говорячи, що всі свої збереження Комахи вклали у будівництво хати, і на дітей, поки вивели в люди, багато витратили — дочка вивчилася на інженера, осіла в Києві, вступила в житловий кооператив. Син після закінчення технікуму працює в лісгоспзазі майстром.

— Валю, — гукнув Комаха до дружини, товстенької молодиці, що виглянула з літньої кухні, — збери на стіл.

— Дякую, — зупинив Турчин. — Ми у справі, хочемо дещо дізнатися про Станіслава Ярчевського.

— Що ж ви хочете знати про нього?

— За що ви його, приміром, пригощали?

— Вдячні ми йому, — чомусь зітхнула молодиця. — Доньку він нашу врятував, коли топилася. Після того довго хворів. Нащо давали рушницю? Бо просив дуже. Вб'ю, казав, лисицю й добуду гроші. Про те, що зараз хутро нікудишнє, і слухати не хотів.

— Він убив її?

— Ні, — одказав лісник.

— Звідкіля ж тоді у нього взялися гроші?

Кругле обличчя Комахи нараз застигло, очі втупилися перед себе, через те й не бачив, як дружина переступає з ноги на ногу, шукає зустрічі з його поглядом. Зважилась:

— Мабуть, знову украв у матері.

Василь із вдячністю подивився на жінку, що подивувало інспекторів, бо тільки зовсім необачний може собі таке дозволити. Певно, лісник на розум неповороткий, варто допитати його одного. Ярчевська не повернулася з лісу двадцять шостого липня.

— Двадцять шостого липня Ярчевський брав рушницю?

— Брав, — поспішила Валентина. — І двадцять сьомого — теж.

Лісникове обличчя пойнялося неспокоєм: мабуть, вій не розумів, для чого жінка у всьому зізнається. Вже й так люди різне говорять…

— Саме в ці дні було вбито Ярчевську, — нагадав Турчин.

— Ви що, думаєте, це… Стасько?! — стрепенувся лісник. Здається, до нього лиш тепер дійшло, чого це завітали працівники міліції. — Можу вам поклястися… Чим завгодно поклястися: він не вбивав.

Чорні лісникові очі горіли, руді вуса гарячково посіпувалися, і Турчин подумав: звідкіля така певність?

— Ви ці дні були з ним?

Комаха завмер, а по хвильці звів очі на дружину.

— Чого ти, — мовила та спокійно, — можеш сказати, що двадцять шостого був із ним у лісі.

— Ага, був… Стасько навіть стріляв, а я тільки дивився. Лисиця була близько, палицею докинеш, а він не вцілив.

— Де це сталося?

— Неподалік того Кип'ячого, нехай би воно запалось…

— Вас хтось бачив?

— А лихо його знає. Ми, це я знаю точно, нікого не бачили.

— Ви весь час були разом?

— Весь час. Надвечір трохи перехопили на природі. Додому верталися разом. Ну, в селі Стасько наполіг, то ми ще трохи додали, і він уже був готовий, хоч сповивай.

— Стасько, якщо хочете знати, справжній алкоголік, — втрутилася Валентина. — Я не чула, щоб людина при своєму умі вночі прикладалася до пляшки. А він прикладається…

— Прикро, звичайно, дуже прикро, — повільно, думаючи, як перейти до іншого, сказав Турчин. — Тут така справа, що ми хотіли б оглянути воза й мотоцикла. А двох сусідів запросимо в поняті.

— А це нащо? — стривожився Комаха.

— Є така потреба.

— Чи не думаєте, що це ми вбили бичка й бабу? — звела брови Валентина. І махнула рукою. — Дивіться. Стасько матері не вбивав, і ми не вбивали.

Віз був ущерть напханий прив'ялою, скошеною два-три дні тому травою. Колеса, полудрабки знизу густо заляпані болотом.

— Двадцять шостого і двадцять сьомого ви їздили возом у ліс?

— Я кожного дня їжджу, бо така робота.

— Я вас питаю конкретно.

— Двадцять шостого їздив возом, а двадцять сьомого мотоциклом.

Поки вони розмовляли, лейтенант обережно руками, по маленькому жмутику скидав із воза траву. Турчин старався непомітно не спускати очей із подружжя. Валентина була зовні спокійна, Василь же помітно нервувався: ворушив нижньою щелепою, бігав поглядом, зрідка покашлював.

Віз був старий, але добре обшитий дранкою, зерно можна возити. Полудрабки заляпані болотом, мастилом, синьою фарбою. Турчин попросив у Валентини мітелку й акуратно вимів воза, і знову стали оглядати, тепер уже пильніше. Неподалік задньої люшні виднілася темнувата від пилюки кров'яна пляма завбільшки в п'ять копійок.

Підкликали Комаху. Разом із ним підійшла і Валентина.

— Це кров?

Комаха враз, як і тоді, коли питали, звідкіля в Стаська завелися гроші, застиг. І знову йому на виручку поспішила дружина:

— Звідки ми знаємо — може, кров, а може, й фарба.

— А що ви скажете? — Турчин пильно глянув на лісника.

— А що? Те саме. Може… кров збереглася з весни: я тоді кабана колов і на базар возив. Та й мисливці до нас часто з міста наїжджають. Як уб'ють щось, так я й везу до машини.

— Перевіримо. Сидоренко, покличте понятих.

— Кажемо вам, що ми до того вбивства непричетні, — дратувалася жінка. — Так ні, не вірять. Людей скликають… Це ж про нас що подумають? Вам до того байдуже. Та я скаржитися на вас буду!

— Валентино, — в'яло озвався Комаха, — не треба…

— А чого вони перед людьми нас виставляють убивцями?

— Дарма все це, — сказав Турчин. — А людям пояснимо, що й до чого. А поки що вилучимо для експертизи рушницю й набої.

Дільничний інспектор привів понятих хвилин через п'ятнадцять. Були то дві літні жінки, якісь перелякані, довго вдивлялися в пляму, старіша, зовсім сива, помітно згорблена, весь час ворушила губами, ніби контужена, і Турчин глянув на дільничного осудливо. Вона й акта не хотіла підписувати, казала, що погано знає грамоту; дивлячись на неї, і молодша жінка почала викручуватися. Турчин вдруге пояснив обов'язки понятих. Однак вони поставили свої підписи лиш після того, як Валентина сказала:

— Підписуйте, чого там… Все одно ні в чому не винні.

5

Турчин відправив дільничного в район до слідчого, щоб той якомога швидше організував експертизу з плями (її вирізали разом із шматком дошки), а сам пішов до Ярчевського. Там уже порядкували три літні жінки — готувалися до похорону.

Стасько в розмову не встрявав. Від нього за версту несло горілкою, проте тримався рівно, лиш був неповороткий, в очах його сіріло щось сумне, потойбічне.

Зайшли в хату. Вона була на одну кімнату, долівка глиняна. Меблі давні: побитий шашелем мисник, великий стіл, дерев'яне двоспальне ліжко, між ним і лежанкою тулився невеличкий тапчан. Жінки пильнували кожний рух інспектора, і він запропонував Стаськові пройтися лісом.

— А це ж чого? — повно, вперте, відколи заявився старший лейтенант, у Ярчевського прокинулася живинка.

— Треба поговорити.

Всі три жінки звели очі на Стаська. Він прокашлявся й рушив до дверей.

Ліс починався відразу за городами. Видно, тут колись було поле: борозни подибувалися, і земля ніби непогана, але її чомусь перестали орати, вона поросла березами, соснами, понад стежкою пнулося навіть два дубочки.

Присіли на невеличкій галявині. Стасько не випускав із рота цигарки.

— Так що вам од мене треба? — дихнув горілчаним перегаром і димом Ярчевський.

— Зовсім мало: розказати, де ви були двадцять шостого, двадцять сьомого і двадцять восьмого.

Стасько глибоко затягся, зморшки на лобі, обличчі ствердли, поглибшали, руки заковизли на колінах.

— Я жду. Тільки попереджую: будьте правдивими. Брехня рано чи пізно спливе на поверхню.

— В лісі був. На лисицю чигав. З лісу заходив до Комахи, там підкріплявся і йшов додому.

— Коли верталися з лісу — при світлі, поночі?

— При світлі.

— А додому?

— Як уже смеркало.

— Ви помічали, що матері нема?

— То й що?

— І вас це не насторожило?

Ярчевський підряд зробив кілька глибоких затяжок.

— Насторожувало.

— І ви нічого?

— Не знав, що таке… Думав, од мене ховається. Я під п'яну руку був брякнув… Пригрозив, значить, за того бичка. Але ви не думайте, щоб я того… Що я, зовсім звихнувся? — Стасько на інспектора намагався не дивитися.

— Де ви були в лісі?

— Скрізь.

— В Кип'яче завертали?

— Проходив стороною.

Турчин був певен, що за три дні блукання по лісі Стасько з кимось зустрічався, може, і в Кип'ячому. Тоді це показання викриє його з головою.

— Лисицю бачили?

— Бачив.

— Стріляли?

— Стріляв. Але мимо.

— Коли це було?

Стасько нерозуміюче подивився на Турчина.

— Якого числа?

— А-а. Двадцять сьомого. Ні, двадцять шостого.

— Ніби й небагато часу минуло, щоб забути. Ви тоді були з Комахою?

Якась напруга чи страх змигнули в Стаськових очах.

— То були чи ні?

— Не був.

— А він сказав, що були.

— Може, й був. Я точно не пам'ятаю.

— Вам не здаються ваші відповіді смішними?

Ярчевський змовчав, пальці на його руках тремтіли все дужче. Що це — переляк чи алкогольна хвороба?

— Ви пригощали Комаху?

— Траплялося…

— І цигарки от дорогі палите.

— Хіба не можна?

— Можна. Тільки для цього потрібні гроші, а ви ніде не працюєте. Може, скажете, де берете гроші? — Турчин дивився прямо в очі Стаськові.

Стасько кліпнув.

— В матері…

— Нам відомо, що ту сотню, а також дещо з одежі, що ви взяли, а точніше вкрали в матері, давно пропили.

— У неї ще були, і я знайшов.

— Коли саме, до смерті матері чи опісля?

Стасько подумав і сказав:

— Десь перед тим, — і додав: — А матері я не вбивав, і ви дурно до мене пристаєте.

Відпустивши Ярчевського, Павло пішов по сусідах, але ніхто не знав, чи були в Югини іще гроші, як і не знали, коли вони у Стаська завелися вдруге. Правда, кістлявий дідок порадив звернутися до продавщиці:

— Здається мені, він розбагатів у ті дні, як Югини не стало, — говорив повагом. — Я десь у ті дні був у сільмазі і бачив, як Стасько брав дві пляшки «Пшеничної». А раніше на вино налягав.

Продавщиця, середніх років, білява, худа й висока молодиця, подумала лиш хвильку й сказала:

— У понеділок я була вихідна, у вівторок Стаська в магазині не бачила. А в середу… Точно: в середу він купив дві пляшки «Пшеничної». Витяг купюру на двадцять п'ять.

За вікном задиркотів мотоцикл дільничного інспектора, і Турчин вийшов на вулицю. Ще віддалік помітив, що Сидоренко збуджений — зіскакував з мотоцикла похапцем, молоде, ледь всіяне ластовинням обличчя світилося нетерплячкою.

— Є новини?

— Є. Та ще и які!

Лейтенант, щоб перевести дух, зняв білий шолом, витер хустиною лоба, аж тоді заговорив:

— Двадцять шостого липня Станіслав Ярчевський здав у Рубіжнянське сільпо 213 кілограмів яловичини.

Старший лейтенант і собі зняв кашкета, провів долонею по чорному густому чубові.

— Ще хто здавав у ці дні?

— Всього шість чоловік. Нам наказано зайнятися двома.

— Хто другий?

— Лісник Володимир Іванченко. Той, що живе в лісі, на кордоні. Я його знаю. Загребуща натура, скажу я вам. Недавно попався на крадіжці лісу. Зняли з роботи й дали умовно рік. Але з роботою фікція виходить: лісником призначили його жінку, а вона як працювала здимщицею, так і працює, а він як глядів ліс, так і глядить.

— Зрозуміло… Ще є новини?

— Ніби все. Ще, правда, натрапили на крадія лісу. Їхав возом на гумових колесах. Судмедекспертиза встановила, що смерть Ярчевської настала двадцять шостого липня між сімнадцятою і вісімнадцятою годинами.

Турчин, нарешті, поклав на голову кашкета й глянув на вулицю. Була вона порожня, лиш майже в кінці її, під поваленим тином, породиста свиня з чималим виводком рилися в землі. І в магазин, скільки там був, завітала всього одна бабуся. А в селі ж до півтори сотні дворів.

— Що ж, підемо до Ярчевського. Почуємо, якої тепер заспіває.

Однак поговорити зі Стаськом не вдалося — розкинувши руки, лежав навзнак поперек ліжка, і скільки його не будили, навіть очей не розплющив. Із години на годину мали приїхати дочки покійної (їх викликали телеграмами), завтра привезуть труп, там похорон, отже, дізнання Ярчевського розтягнеться ще на два дні. А тут дорога кожна хвилина.

— Гайда до Комахи! Йому теж є що нам сказати.

Але й тут невдача: Комахи дома не застали. Дружина сказала, що запріг коня й поїхав у ліс.

— Може, щось передати? — улесливо заглядала в очі.

— Як повернеться, хай чекає нас.

До заходу сонця зоставалося з півгодини. Коли повернеться Комаха — невідомо, а їхати з села, не поговоривши з ним, Турчин не міг.

— Значить, так: ви залишитеся тут, почекаєте Комаху, а заодно переговорите з людьми, — мовив до дільничного. — Багато вже повернулося з роботи. Я ж махну в Біляки, треба з начальством зустрітися.

6

Біляківського голову колгоспу Павло знав. Чоловік мовчазний, понуристий, завжди чимось невдоволений, на районних зібраннях його часто критикували, бо господарство не завжди зводило кінці з кінцями. Може, й замінили б, чим не раз погрожували, тільки не було охочого сісти на безлюдні і найбідніші в районі землі. Турчин сподівався, що він поцікавиться вбивством, і тоді розмова потече невимушено. Але голова про це й не заїкнувся. Довелося починати самому:

— Що ви думаєте про вбивство у Кип'ячому?

— А що тут думати: ці п'янюги на все здатні. Як ото таке можна: чоловік два місяці нічого не робить, пиячить день при дні, а міліція і палець об палець…

— Докір справедливий. Але ж іще є сільська Рада…

— Теж до всіх руки не доходять. Ви що ж, думаєте, він один все оте накоїв? — перевів розмову на інше голова.

— Один він не міг перенести на плечах бичка аж у Рубіжне. Тут потрібна підвода. У Синявці кінь є тільки у вашого лісника Василя Комахи.

— Так Комаха ж не п'яниця. Ліс глядить добре і кожного року продає колгоспові по дві-три голови худоби. Цього року угоду склав аж на чотири. Ви краще до Іванченка придивіться. Хапуга він, яких світ не бачив. Одна хата в селі, другу в райцентрі будує. І все з лісу. Гендлює ним, як своїм. Череду худоби держить, але нашому колгоспові не продає. А тим, з кого має користь. З нас нічого не потягнеш. Ми бідні, аж сині.

Голова вмовк, його широкі губи ледь посіпувалися. Отже, не такий він уже понура, як говорять про нього. Має на лісника злість, а в злості людина чого не наговорить. Коли Павло повів мову про труну для Ярчевської, голова ще дужче спохмурнів.

— Якщо за колгоспний рахунок я почну робити труни всім бабам і дідам, які вмирають, то ми зовсім прогоримо. А ще такій, як ця Ярчевська. Від неї ж користі колгоспові не було й на копійку. Худобу й ту продавала кому завгодно, аби тільки не в наш колгосп.

— Вона одна така?

— Якби одна. Вся Синявка.

— А мені інше розказували: три роки упідряд ви складали з людьми угоди, в яких зобов'язувалися видавати комбікорми, сіно. Люди м'ясо, молоко продавали, а ви обіцянок своїх не дотримали.

— А де я візьму тих комбікормів, коли «для колгоспної худоби їх не вистачає? А сіна… Так вони там косять стільки, скільки хто здужає.

— Не всі здужають. Крім усього, Ярчевська ще й колгоспна пенсіонерка.

— У мене одинадцять сіл, і в кожному повно пенсіонерів. Діло тут таке: в кожного з них є діти, внуки, то хай турбуються, хай ховають. Ну, а для Ярчевської… Добре вже, коли ви клопочетесь, то, може, хоч дощок знайду. Але тільки заради вас.

— І за це спасибі.

У Синявку Турчин повернувся, коли уже добре стемніло. Сидоренка, як домовлялися, біля магазину не було. Не було і в Комахи, котрий саме повернувся з лісу й випрягав коня.

— Ви знову? — всміхнувся вимушено.

— Як бачите.

У хаті світилося. Мабуть, жінка встигла попередити чоловіка про те, що на нього чекає зустріч із працівниками міліції. Хвилюється дядько, хоч і намагається цього не виказувати. Видає голос — хриплуватий, скутий.

— Може, зайдемо в хату?

Турчинові не хотілося вести дізнання в присутності кмітливої дружини лісника.

— Можна.

Зайшли у світлицю. Не встиг Турчин присісти біля столу, дістати папір, як уже заглянула й Валентина.

— Не заважатиму? — привітно всміхалася.

— Як вам сказати? — зам'явся інспектор. — У нас чоловіча розмова. Так що попросив би…

— Ви все-таки нам не вірите? — подивилася на Турчина чорними чіпкими очима.

Коли вона рвучко вийшла, Комаха й зовсім посмутнів. Сидів, немов на дощі вимоклий. Павло причесав чорного густого чуба, окинув кімнату коротким поглядом і почав:

— Нам стало відомо, що Ярчевський двадцять шостого липня здав у Рубіжнянське ССТ двісті тринадцять кілограмів яловичини. Чи не могли б ви пояснити, де він її взяв?

Комаха розгублено блимнув на двері. Турчин був певний, що за ними стоїть Валентина. Хай підслуховує, не телепатка…

— Він здавав, а я тут до чого?

— Бачите, в нас закралася підозра, що м'ясо в Рубіжне Ярчевський одвіз вашим возом.

— Хіба один рябко в селі? — скривився лісник. — Міг узяти воза і в Іванченка.

— Не міг, бо вони не знаються. Зрештою, хіба так важко встановити, чим привезено м'ясо?

— Неважко, — зітхнув Комаха. — Але прошу повірити: пі я, ні Стасько не винні в тому, що сталося в Кип'ячому.

— Де Ярчевський узяв м'ясо?

— Він бичка не вбивав. Чого ви не хочете вірити?

— Хочу. І буду радий, якщо вдасться довести вашу правоту. Тільки ж ви не бажаєте нам допомогти, чесно розказати, як воно все було. Отже, нам треба самим доводити вашу правоту чи неправоту.

У кінці вулиці спалахнув сніп світла. Чи не Сидоренко? Де його носить? Мотоцикл звернув у чийсь двір, фара погасла.

Турчин скосив очі на лісника. З усього видно, пережинає чоловік, в ньому борються протилежні думки, але він не може вирішити, якій надати перевагу. Ну, ну, помучся…

Інспектор поволі підвівся й пішов до дверей, відчуваючи на спині гарячий погляд чоловіка. Коли вже взявся за ручку, почув благальне:

— Товаришу міліціонер!

Старший лейтенант так само повільно повернувся.

— Товаришу міліціонер, — Комаха на мить замовк, бо йому враз забракло духу. — Врахуйте, я зізнаюся добровільно… Хоча це нічого не дасть, штраф доведеться платити. І де він тільки взявся на мою голову! Та й де була моя голова? Лисицю хотів уполювати, а жахнув лося. Я не хотів уплутуватися, та де дінешся. Не пропадати ж добру. Ну, ми й зняли шкуру, м'ясо здали, а гроші поділили порівну. Якби не оте у Кип'ячому, то ніхто й не знав би…

— Лося, кажете?

— Лося. Чесне слово! Клянуся дітьми!

— Той, хто приймав м'ясо, знає, що то була лосятина?

— Ні, сказали, що яловичина.

— Возили вашим возом?

— Моїм.

— Ви самі здавали?

— Здавав і не здавав. Я тільки домовлявся, а потім подалі від гріха.

— Як ви можете підтвердити, що то була лосятина?

Комаха глянув на двері, за якими, був певен, стояла дружина.

— Вже й не знаю, як… Можна було б по шкурі, так ми її продали циганові за п'ять карбованців. Хіба що по кишках… Ще е ноги і голова… Ми все закопали там же, у Вовчому. Це недалеко від Кип'ячого.

Сніп світла знову пропоров темряву і згас біля двору Комахи. В хату, блискаючи синіми очима, хутко зайшов дільничний.

— Прошу пробачення, Павле Якимовичу, за відлучку. Діло було.

Турчин глянув на годинник — уже підбиралося до одинадцятої.

— Потім. А зараз треба поїхати в ліс. Пошукаємо там сліди забитого лося. У вас ліхтар є? — спитав у Комахи.

— Знайдеться.

— Тоді збирайтеся. Ми вас почекаємо у дворі.

Як вийшли надвір, Сидоренко сказав, що був на хуторі Кам'яному.

— Чого це вас туди носило?

— Це найближче до Кип'ячого. Тамтешні люди теж пасуть корів у Кип'ячому. Так от: я натрапив на чоловіка, який двадцять шостого липня після обіду бачив у Кип'ячому лісника Іванченка.

— То його обхід?

— Ні. А двадцять сьомого, як ви знаєте, він здав м'ясо. Виходить, якщо не Комаха, то…

— Іванченко, — здогадався Турчин.

7

Ранком другого дня Турчин поїхав у Синявку разом із слідчим прокуратури Скрипкою. Біля сільмагу на них уже чекав дільничний інспектор. Його молоде, веснянкувате обличчя було напружене й воднораз стривожене.

— Що сталося?

— Стасько втік.

Скрипка саме приготувався вилазити з коляски, вже й підняв на руках обважніле тіло, і так на якусь мить застиг, потім знову сів. Турчина теж вразила новина, можливо, навіть більше, ніж слідчого, бо йому в голові не вкладалося, щоб син, хай і п'яниця, за бичка вбив матір.

— Нічого не збагну. Адже все за те, що вони порішили лося.

— Ну, а щоб без сумніву, — озвався Скрипка, — треба ще раз пильно оглянути місце, де були закопані залишки лося.

— Згоден. Але спочатку заглянемо до Ярчевських, — сказав Турчин.

У дворі Ярчевських голубою фарбою поблискувала «Лада». З хати вийшли дві молоді жінки — круглі, чорняві, ніби близнючки, навіть у сукнях однакових — голубих, поцяткованих дрібненькими червоними квіточками. Обидві були з підфарбованими бровами й віями.

— Дочки покійної, — впівголоса пояснив Сидоренко. — Ота, що з підскубаними бровами, старша. Марією звуть. А меншу — Катериною.

У ході сестер, у рухах, поведінці виразно пробивалися втома, розгубленість. Привіталися тихо.

— Сьогодні привезуть матір, — мовив Турчин. — Про машину ми вже домовилися.

— Спасибі, — важко зітхнула Катерина.

— Ми хотіли б знати, — повільно підбирався до головного Павло, — що сталося з вашим братом?

— А що з ним сталося? — відповіла Марія.

— Втік із дому.

— Чого ж йому тікати?

— Ніби не знаєте? — знову Марія. — Він же матір убив.

— Маню, — смикнула сестру за рукав Катерина. — Це ж балачки…

— Балачки? Ніби не знаєш, чого від нього втекла жінка?

Катерина помовчала.

— А чого вона втекла? — спитав слідчий.

— Він, як нап'ється, дурним стає. Погрожував убити. З ножем бігав. А тепер от таке…

Марія схлипнула. Скрипка пошкріб пальцями над правою бровою, прокашлявся. Турчин помітив: подвір'я вже підмели, дрова склали під парканом акуратним стосиком. Мабуть, дочки постаралися.

— Чого ж все-таки Станіслав утік? — порушив мовчанку Скрипка. — Може, посварилися?

Катерина глянула на Марію. Та підібрала губи, в очах знову блиснув гнів.

— Ми вночі приїхали, а він горілку цмулить. Привіталися з ним, як із людиною, а він гиркнув, як собака. Але ми змовчали, бо що з п'яного візьмеш. Ну, а вранці, коли сусіди все розказали, не могли змовчати…

— Обізвали його вбивцею?

— А хто ж її, бідну, окрім нього? Все село говорить…

— Балачки — то ще не факт.

— І я таке кажу, — озвалася Катерина. — Даремно ти його, Маню. Хай би міліція розібралася, а тоді вже…

— А ти не захищай! — Тонкі Маріїні брови затремтіли, а лице взялося червоними плямами. — Не брат він нам. Не брат! І прошу вас: зловіть його і судіть. Щоб сьогодні та за поганого бичка… Я його заздрість помітила ще тоді, як мама нам дала трохи грошей на машину. Як він тільки тоді мене не обзивав! У них, проклятих алкоголіків, нічого святого за душею нема. Це він. Він! — Марія заплакала.

«Невже тільки сварка погнала Стаська з дому? — думав Турчин. — Якщо так, то далеко він не побіжить, одлежиться в лісі, щоб не муляти сестрам очей, і повернеться. Гірше — якщо його погнав страх бути викритим».

У двір, несучи напхану чимось важким брезентову сумку, увійшов одноокий сусід і далекий родич покійної Ярчевської.

— Спасибі за турботу, — схилив голову перед Турчином. — Голова хоч за гроші, а відпустив дощок на труну. І майстрів виділив.

— Я хотів би з вами поговорити, — звернувся Турчин до нього. — Бажано без свідків.

— Раз треба, то чого там. Маріє, чи ти, Катерино, однесіть до хати сумку. Тут дещо з продуктів, — і до Турчина. — Може, підемо до мене додому?

Скрипка почекав, поки старший лейтенант та чоловік вийдуть за ворота і запросив сестер у садок, на траву.

— Станіслав зранку був п'яний?

— Не дуже, — мовила Катерина.

— Добре мені «не дуже», — розсердилася Марія. — Ледве на ногах держався! А як дверима грюкнув?!

— І нічого не сказав при цьому?

— Сказав, аякже: «Вдавіться ви тою худобою й машинами!» — Марія вмовкла, поглядаючи по боках. — Він заздрив, рідним сестрам заздрив. Та якби тільки це. Він ненавидів нас. Тому я й не стерпіла, кинула йому: «Ми не вдавимося, а от тебе вдавлять». Я ще додала, що такого брата не хотіла б бачити й на своєму похороні. Тільки він того, мабуть, не чув, бо вже був у сінях. Здається, в село, до магазину подався. Тут таке горе, а йому треба сліпи залити. Нічого в нього святого нема!

Чим довше слідчий слухав Марію (Катерина більше мовчала), тим дужче переконувався, що вона їла брата поїдом, і він утік од неї, а не від страху бути викритим у тяжкому злочині. Одначе свідчення одноокого, яке видобув у нього Турчин, перечили цьому: виявляється, вночі Комаха заходив до Ярчевського і пробув у нього біля двох годин. Не інакше, як підбивав на втечу. Так легше буде заплутати сліди.

— Про всяк випадок, треба вжити заходів, аби не вислизнув з району, — зосереджено шкріб над правою бровою. — Давайте-но, Сидоренко, натніть у Біляки та подзвоніть у райвідділ. IIу, а ми з Турчином заглянемо ще до Комахи. А там буде видно.

Лісник саме порався по господарству. Завидівши небажаних гостей, заспішив їм назустріч, несучи на губах вимушену усмішку.

— Учора, Василю Петровичу, повернувшись із лісу, ви відразу лягли спати?

Зігнутим вказівним пальцем Комаха торкнувся цупких вусів (Турчин теж так робив, як хвилювався) і скосив очі на хлів, із дверей якого виглядала дружина. Повагавшись, Валентина переступила поріг, але Павло заспішив їй назустріч, зупинив. Обличчя Комахи стало жалібним, безпорадним.

— Я відразу не ліг. До Стаська ходив, аби попередити, щоб не відпирався. Тут таке діло, що можна штрафом одбутися, а там як підшиють справу, то й зі світом білим розпрощаєшся. Тільки я це знаю, чи дійшло до нього: ледве на ногах тримався…

— Ви знаєте, що Стасько зник?

— Чув.

— Що ви на це скажете?

Лісник глянув на свої ялові розтоптані чоботи, потім на дружину, з якою все ще розмовляв Турчин, і відповів:

— Нічого не скажу, бо нічого не знаю. Чесне слово! Мабуть, сестрички допекли. Не тікав же він од штрафу. Та і я товкмачив йому, що сам заплачу, бо де йому стільки грошей взяти. Сестри його штучки добрі, особливо старша, Маня. Матір, як липку, обчищала. Як побуває в гостях, так бідна баба й хліба не має за що купити. Тепер-от біситься, що увірвалося.

— Ви усвідомлюєте, що все вами тут наговорене ми легко перевіримо?

— А що там? Я розказав, як воно було.

— Ну, тоді поїдемо у Вовче.

— Мені своїм мотоциклом чи з вами?

— Виводьте свого.

Вовче недаремно носить цю назву: місце в гущавині. Улітку тут земля ніколи не бачить сонця, хіба що на невеликих галявинах. Трава в одному місці сягала вище пояса, в іншому — дрібна, з тоненькими, майже безлистими стеблами і непримітними квіточками. Саме на такій галявині Стасько, якщо пірити Комасі, підстрелив лося. Яма справді була розрита вовками — сліди їхніх кігтів виднілися добре.

Скрипка сфотографував яму, склав протокол, далі всі троє взялися перетрушувати землю, сподіваючись відшукати якісь сліди. І в довколишніх кущах — ніде нічого. Тепер надія на цигана, якому продали шкуру. Кілька циганських сімей жило на залізничній станції.

Пригнічений Комаха тільки руками розводив.

8

Лісник Іванченко саме звідкілясь приїхав і, мабуть, поспішав, бо добре вгодований кінь аж парував. Візок заляпаний болотом, певно, кілька днів тому, бо вже встигло засохнути, побіліти. Хата простора, дерев'яна, такі ж самі хліви. Двір обнесено парканом, дошки поприбивано густо, собака не пролізе. Під хлівом лежав чималий ярус дубових метрових дров, а під тином — теж дубові, покоровані колоди, зверху накриті шифером.

Скрипка і Турчин іще й у двір не встигли вступити, як два здоровецьких псюри забряжчали ланцюгами, загавкали грубо, а троє менших — аж захлиналися. Іванченко нічого не робив, аби їх угамувати. Широке обличчя було похмуре, насуплене, сірі очі з-під кущистих брів дивилися недовірливо.

— Приберіть собак! — гукнув з-за тину слідчий. — Ми з прокуратури й міліції.

Іванченко щось буркнув, затим басовитим, різким голосом наказав собакам замовкнути, і ті відразу попідгинали хвости. Сам же одійшов від воза й став на стежці, іцо від хвіртки, ніби перепиняв шлях гостям у глибину двору. Дивився некліпно, обидві руки тримав у кишенях.

— То що привело до мене прокуратуру й міліцію? — заговорив першим.

Скрипка повільно витер хустиною повновиде обличчя — мабуть, за звичкою, бо воно було сухе, — так само повільно заховав хустину в кишеню піджака. Прокашлявся. Турчин відзначив: синіх прожилок на жовтих щоках Іванченка погустішало — отже, хвилюється чоловік.

— Ми до вас у справі. Є потреба зайнятися тим м'ясом, що ви двадцять сьомого липня здали на харчокомбінат.

— А це ж чого така потреба виникла, хотів би я знати? Наскільки я петраю в політиці, це діло зараз у нас заохочується. Правда, моє начальство вимагає, щоб я здавав усе в колгосп, допомагав, значить, колгоспові плани виконувати. Я не проти. Колгосп теж платить добре. Тільки ж гроші можеш одержати через півроку, а то й більше. Мені ж зараз потрібні. Будуюсь я. Не вікувати ж мені у цій глушині.

— М'ясо возили возом?

— А чим же ще?

— Ми його оглянемо.

— Оглядайте, ваше право. Тільки даремно все це.

Скрипка й Турчин перезирнулися: виходить, лісник здогадується, чого вони тут. Певно, і про плями крові, які знайшли на возі Комахи, знає. Якщо так, то свого воза язиком вилизав. Але нічого.

Слідчий дістав лупу, яку завжди носив із собою, обстежив кожну підозрілу цятку, а дві свіжі мазутні плями зішкребли ножиком і загорнули в папір: а може, заляпав сліди крові?

Іванченко стояв збоку й глузливо посміхався.

— Навряд чи знайдете, що шукаєте. Я, коли віз бичка, застелив воза клейонкою.

— А клейонка де? Ми хотіли б на неї глянути.

— Клейонка вдома. Я зараз винесу. Але ж знову-таки на ній навряд чи що знайдете: я її, ще як вертався назад із харчокомбінату, в річці добре вимив.

Клейонка й справді, якщо це та, якою застеляв воза, була чиста, ніде й маленької плямки. Проте її про всяк випадок вирішили вилучити.

— У вас із бичка нічого не зосталося?

— Ні. Я здав усе.

— І шкуру?

— І шкуру.

— Є квитанція?

— Аякже. Зараз покажу.

Коли Іванченко зайшов у хату, Скрипка зітхнув:

— У мене таке враження, що ми товчемо воду в ступі.

— І в мене теж. Хоча хто знає: може, за безтурботною грубістю щось ховається. Видно зразу: чоловік він слизький, пронирливий, не кожному з сільських вдається вибити садибу в райцентрі. Та й хати зводить явно не по кишені. Правда, міліція вже займалася тими хатами. На всі будівельні матеріали є документи.

— А де він стільки грошей набрав — цікавилися?

— Є підстави стверджувати, що лісом гендлює.

Покашлюючи в кулак, у дверях з'явився Іванченко. В одному з вікон Турчин угледів хлопця-підлітка, що аж приліпився носом до шибки.

— Ось вам і квитанція.

Квитанція як квитанція: номер, число, підписи.

— Її теж ми вилучимо, — сказав Турчин.

— Забирайте. Вона ні до чого мені. Перед жінкою вже відзвітував.

— То ваш син? — капітан показав очима на вікно.

— Мій.

— Покличте.

— Для чого? Дитя ж іще. Досить того, що мене тягаєте.

— Ми вас не тягаємо. І взагалі, нікого не тягаємо, — з притиском промовив Турчин. — Вашу підводу двадцять шостого липня бачили в Кип'ячому, тому й прибули до вас. Чи, може, люди помилилися?

— Ні, не помилилися. Я там таки був.

— Чого, адже це не ваша ділянка? Навіть ліс не державний, а колгоспний.

— Хіба мені не вільно там побувати?

— Чому ж. І все ж, хотілося б знати, що ви там робили саме двадцять шостого липня.

Лісник, либонь, уперше не відповів одразу.

— Їздив у третій квартал, а це через Кип'яче.

— Яка нужда погнала вас туди?

— З животом у мене непорядок, то їздив шукати чагу. Бо поблизу її нема.

— Ну, і знайшли?

— Аякже. Можу показати.

— Заодно покличте сина.

Турчин і Скрипка були певні: якщо лісник у чомусь винен і домашні про це знають, а то й гірше — причетні до злочину, то вони вже давно домовилися, як вестися перед слідством. Однак, знали з досвіду, що всього передбачити не можуть навіть найдосвідченіші злочинці.

Сина звали, як і батька, Володимиром. Як і батько, був коренастий, броватий, поглядав насторожено, недовірливо. Не привітався.

— Ось вам чага, — простягнув Іванченко чорну грудку.

Скрипка взяв, обдивився. І оце такий наростень позбавляє людину від раку? Важко повірити. А що це може дати слідству? Псино, експерти зуміють встановити хоч приблизно, коли чагу вирубали з дерева.

— Ви не могли б показати березу, на якій взяли чагу?

— Важко.

— Тоді дозвольте її залишити поки що в себе.

— Якщо вам треба — можете не повертати, я собі ще знайду.

Малий Іванченко спідлоба пильнував за дорослими. Коли Скрипка спитав у нього, чи різав батько бичка, відповів одразу:

— Різав.

— Батько сам возив здавати м'ясо чи з тобою?

— Зі мною.

— А що ви здавали?

Хлопець метнув погляд на батька. Той приязно всміхався.

— М'ясо здавали, що ж іще.

— А ноги, голову?

— Теж здали.

— Тепер ось що. Принеси нам сокири, які у вас в. Скільки їх?

— Три. Дві великі й одна мала.

— Принось усі.

Володя подивився на батька.

— Чого ти, принеси, коли просять, — звелів.

На сокирах сподівалися відшукати сліди крові, а ще — встановити, котрою зрубано дві берізки на тому місці, де білували бичка. Вирішили вилучити також рушницю й набої. Певно, все це треба було зробити раніше, принаймні тоді, як стало відомо, що Іванченко здав м'ясо. Що й казати, дали промашку. Хоча поведінка лісника змушує замислитися: або він до злочину не причетний, або завчасно все продумав і надійно замів сліди. Он як люто світить очима.

— Люди далеко звідси працюють?

Замість відповіді Іванченко сердито сказав:

— Хотів би я знати, яка це падлюка мене обгадила?

— Не треба так, — м'яко зауважив Павло. — Ми ж вам уже пояснили, що перевіряємо усіх, хто в ті дні, коли було вбито Ярчевську, здавав м'ясо. Так що вже потерпіть.

Від спокійної, розважливої мови старшого лейтенанта лісник чомусь іще дужче спохмурнів.

— То як із людьми? — не терпілося слідчому.

— Кілометрів за п'ять звідси садять посадку.

— Володю, ти знаєш, де це?

— Знаю.

— Тоді з'їздимо зі мною, — сказав Павло. — Треба привезти двох понятих.

— Ви що, обшук збираєтеся робити? — насторожився лісник.

— Поняті знадобляться для того, аби засвідчити, що ми у вас вилучили клейонку, сокири, чагу, рушницю та набої, — пояснив слідчий.

— На позорисько мене виставляєте? — зле блимав очима Іванченко. — Якщо опісля не вибачитеся, не поясните людям, що мене опаскудили даремно, то я на вас у суд подам.

— Як знадобиться, то вибачимося. Чого там, — спокійно сказав Турчин.

Скрипка глянув на Іванченка не вельми привітно: лісник йому не подобався.

9

Понятих назад на роботу повіз Іванченко, а Скрипка й Турчин покуріли мотоциклом на Синявку. Кілометрів за сім од кордону звернули під дуб, що стояв неподалік дороги. Павло зняв із коляски фартуха, і на ньому розіклали хто що мав: бутерброди з м'ясом та ковбасою, варені яйця, три смажені рибини. Окинувши все це задоволеним поглядом, слідчий потер руки:

— Красота…

— А якби напали на слід злочинця, тоді й зовсім було б добре, — сказав Турчин.

— Нападемо, — вмощуючись зручніше, мовив Скрипка. — Як на мене, діла йдуть добре.

— Ви думаєте?

— У нас іще нема висновків експертизи. Це раз. По-друге, ще не закінчено перевірку усіх, хто здавав м'ясо. Але вже зараз можу сказати: ланцюжок замкнеться на котромусь із лісників.

— А Стасько?

— Важко повірити. Але… всього можна чекати. Торік, пам'ятаєте, алкоголік зарубав дружину і двох діток… — І докірливо. — Чого карася обминаєш? Моя половина смажила, а вона в цім ділі неперевершена.

— Е, так готувати рибу, як моя Люба, ніхто не вміє.

— Якщо вже на те пішло, — наминав бутерброд Скрипка, — давай зробимо вилазку на природу. Тоді хай і наші жінки покажуть клас.

— Ай справді! Чому б якоїсь неділі не махнути на річку? А то ми хоч прихапцем, та десь посидимо, жінки ж наші майже не знайомі між собою. Але про це потім. Зараз… — і не докінчив думки: на дорозі заторохкотів мотоцикл Сидоренка. Зупинившись біля дуба, дільничний неквапливо стягнув шолом і заходився витирати запилюжене обличчя. Не квапився, із цього було видно, що привіз новини.

«Ну-ну, хто з нас терплячіший?» — Турчин усміхнувся й потягся до карася.

— Приставайте до гурту, — запросив Скрипка лейтенанта, якого мало знав.

— Діло закручується, — сказав Сидоренко. — Стасько повісився.

Павло чекав на наслідки експертизи, про які, думав, дільничний дізнався по телефону. А тут — ніби грім із ясного неба.

— Де? — зворухнувся Скрипка.

— В лісі, неподалік села. І щоб ви бачили як: почепив паска від штанів на сучок, став на коліна, заклав у петлю голову…

— Труп зняли?

— Ні. Хотіли, але я не дозволив. Поставив двох чоловік, щоб нікого не допускали, а сам — за вами. А що, як усе підстроєно?

Інспектор і слідчий перезирнулися: кому Стасько став на заваді — Комасі?

— А що кажуть люди?

Веснянкувате обличчя лейтенанта схололо.

— Один дід із Синявки ніби бачив, як Стаська на лісовій дорозі наздогнав однокінкою якийсь чоловік. Вони про щось розмовляли. Той, що на возі, певно, гарячкував, бо розмахував руками. У діда із зором кепсько, то й не впізнав чоловіка. А може, зовсім його не знає.

— Що б це могло значити? — знову пошкріб пальцем над бровою слідчий.

— Не розумію, — знизав плечима інспектор. — Навряд чи то був Комаха. До зустрічі з нами він ніби з дому не відлучався. Може, Іванченко? Тільки ж вони не знайомі.

— Будемо займатися обома, — рішуче мовив Скрипка. — Почнемо з Іванченка. Треба неодмінно встановити, чи він цими днями зустрічався з Ярчевським. Як, Сидоренко, зможете?

— Постараюсь, — просто відказав той.

— І дізнайтеся, де він був сьогодні. Але — максимум обережності. На нього намагайтеся не виходити. Ну, а ми до Стаська… А там обставини покажуть, як бути далі.

… Ліс, де знайшли мертвого Ярчевського, був молодий, дерева поросли густо, грунт глеюватий, твердий, слідів нема, і все ж Скрипка й Турчин були певні: Стасько повісився сам, хоч здоровий глузд і не сприймав такого. Щоб отак…

Біля вішальника, здавалося, зібралася вся Синявка. Тут були обидві сестри Стаська з чоловіками. Сестри дивилися на слідчого жалібно, благально, чоловіки — опечалено, похмуро. Люди мовчали, навіть не перешіптувалися.

— Може, хтось щось бачив, чув? — звернувся до них Скрипка. — Прошу розказати.

Всі принишкли, дехто опустив голову, рідні покійного теж уникали поглядів слідчого та інспектора. Хтось стишено кашлянув. Турчин відразу глянув туди: то був низенький, худенький дідок, який бачив, що Стасько з кимось зустрічався в лісі. Поговорити з ним ще не встигли.

— Значить, ніхто й нічого не знає. Шкода, — слідчий глянув на діда, котрий знайшов труп.

Той, зіпершись на сучкуватий костур, стояв попереду. Очі ледь-ледь примружив, ніби від сонця. Його вже опитали, тільки він нічого до того, що розказав дільничному, не додав. «Іду попасом за коровою і бачу: стоїть чоловік навколішки біля дерева. Подумав, що хтось пилочкою ріже, але згадав, що такі крадії давно перевелися. Не на плечах тепер тягнуть із лісу, а на возах і машинах. Певно, хтось на гриби натрапив. Підходжу ближче й кажу: «Добрий день!» А він і не зворухнеться. Я аж тоді побачив, що повісився».

До Скрипки підступила Марія. Синя фарба під очима розпливлася і червоної на губах було менше — видно, плакала. Проте зараз очі були сухі. А менша сестра, Катерина, ще схлипувала. Її під руку підтримував кремезний чоловік, зрідка нахилявся до вуха й щось шепотів.

— Товаришу слідчий, — заговорила Марія, — ви заберете його на експертизу чи дозволите поховати відразу? Ми просили б віддати зараз. Бачите, вже поїхали по маму, то хотілося б разом…

Нічого такого ніби й не було в цьому проханні, але за серце слідчого щось немов дряпнуло. І Павло глянув на молодицю не зовсім привітно.

— Труп відправимо на експертизу.

— Але ж це для нас зайві клопоти. Та й з роботи ми відпросилися всього на три дні.

Розмова велася стишено, але Катерина почула, про що вона.

— Маню, — губи жалісно сіпнулися, — не треба… Вони, — кивнула на слідчого, — знають, що роблять.

Тоненькі Маріїні брови невдоволено зворухнулися, проте змовчала.

Майже одночасно з двох боків під'їхали машина від села та Іванченко з лісу на мотоциклі. Зоставивши машину й мотоцикла на дорозі, шофер і лісник підійшли до гурту. Лісник зупинився серед людей, а шофер підступив до Скрипки й сказав, що його прислали забрати труп.

— Так що, товариші, невже ніхто нічого не бачив і не чув? — пильно вдивлявся в людські обличчя слідчий.

Ніхто не уникав його погляду, а от дебелий, кремезний дідуган одвернувся. Крупне обличчя зробилося непроникним. Як зняли труп, Скрипка й підійшов до нього, чим старого здивував.

— Так що ви маєте нам сказати?

— Я… Я нічого, — дідуган оглянувся. — Ну, забіг до мене сьогодні ще засвіт Стасько, ну, попросив похмелитися. Гроші мені тицяв. У мене тої горілки було в акурат півпляшки, то й віддав йому, аби відчепився. Грошей із нього я не брав. Ось вам хрест, що не брав, — старий хапцем перехрестився.

— Про що ви з ним балакали?

— Я ні про що. То він, як випив, розпустив язика: Маньку, сестру свою, значить, кляв на чому світ стоїть.

А потім ні з того ні з сього став у мене допитуватися, чи вірю, що він убив матір. І, знаєте, дивився якось так…

— А все-таки ви вірите тому, що люди говорять?

— Стільки всяких балачок… Вже й не знаю.

— Чого ж він повісився?

— Життя, видно, таке дурне набридло. Може, здурів од горілки. Лихо його знає.

Дідок був останній, хто бачив Ярчевського живим.

— Худобу в ліс допомагав онукам виганяти, — розповідав він. — Вони в мене з міста, на канікулах. Побув трохи з ними — та й додому. Дорогою присів під дубом перепочити. Аж бачу — Стасько хитається. У розмову я не встрявав — нащо з п'яницею зв'язуватися. Невдовзі чую — підвода тарабанить. Я собі своє думаю, а коли підвів голову, бачу: підвода стоїть, а біля неї двоє чоловіків розмовляє. Один руками розмахує, а другий голову звісив і ніби й не обзивається. Здається, той, що слухав, був Стасько. Таки Стасько, бо ж ніхто більше не йшов.

— А того, хто на підводі, не впізнали?

— Я вже казав нашому дільничному, що не впізнав. Недобачаю я. Хоч кінь, либонь, був лісника Іванченка, того, що на кордоні живе. Білі латки на боках у його коня, а біле я бачу краще.

— Чим же скінчилася їхня зустріч?

— Той, хто їхав, скочив на воза й покотив далі, а той, хто йшов, постояв трохи і почвалав слідом.

— Стасько йшов від села?

— Ага. І підвода теж звідти їхала.

— Їздовий міг вас бачити?

— Може, міг, а може, й ні. Я сидів під дубом, на сонечку, а це навкіс, через дорогу, то, якщо не роздивлятися по боках, міг і не бачити.

— Дякую вам. Масте час, почекайте, ми скоро будемо їхати і вас підвеземо. Заодно й покажете, де бачили Стаська, де він зустрівся з підводою.

— Якщо треба, то можна. Чого там, — вже повернувся, щоб іти і враз згадав: — А знаєте, то таки був лісник. Голос ніби його… З очима в мене погано, а вуха нічого, добре чують.

— І що ж ви почули?

— Щось там таке: чи постріл, чи розстріл. Ще щось про матір кричав. Я, знаєте, не все чув, тільки окремі слова. Як крикне голосніше, то й почую. І не запам'ятовував, бо й пам'ять уже не та. Спитайте мене, що я рано їв, то не скажу.

Те, що старий цього не сказав дільничному і зараз не все домовляв до кінця, у всьому сумнівався, зроджувало до нього недовіру. Чому він такий: когось боїться, не хоче вплутуватися чи й справді до пуття нічого не розібрав? Зрештою, і так можна зрозуміти: хтось залякував Стаська. Тоді для чого: штовхнути чоловіка в петлю і цим самим обрубати кінці, чи спровадити слідство по неправильному шляху? Мабуть, останнє. Для того, щоб відповісти на ці питання, треба найперше дізнатися, як вони зустрілися в лісі: навмисне чи випадково.

— Думаю, нам треба до дрібниць простежити Стаськів шлях із дому до… петлі, — смикнув себе за вус Павло.

Скрипка мовчки кивнув головою.

10

На дорозі біля мотоцикла на слідчого й інспектора чекав лісник Іванченко.

— Діло у мене до вас є, — одразу й почав. — Син мій двадцять шостого липня бачив Стаська у Кип'ячому. З рушницею там швендяв, а Володя гриби збирав. І худобу бачив.

Скрипка й Турчин перезирнулися. Помовчали.

— І бабу? — глянув на хлопця Павло.

— Ні.

— А тебе?

Хлопець ледь крутнув головою і відвернувся.

— Не знаю…

— А пострілів не чув?

Володя низько опустив голову, здається, і дух затамував.

— Чого ти? — підбадьорив батько. — Скажи як було. І не бійся, міліція нічого лихого тобі не заподіє.

— Не чув.

— Чому не сказав тоді, як ми були у вас?

Хлопець знизав плечима.

— Ви ж про це не питали, — втрутився Іванченко. — А потім він не знав, що то Стасько. А це побачив повішеного та й каже: «Тату, це той дядько, що в Кип'ячому ходив із рушницею». Я й відразу до вас.

— Що ж, дякуємо. Ну, а ви, Іванченко, знали Ярчевського?

— Знав. Зустрічалися з ним у Синявці.

— Коли?

— Недавно. Десь за днів два до вбивства.

— І все?

Лісник замислився лиш на коротку мить.

— Ні. Стрічався ще сьогодні, на цій дорозі. Їду, а він бреде серединою. Я гукаю, щоб звернув, а він нуль уваги. Я розізлився: зупинив коня, зіскочив із воза й до нього. А він п'яний, хоч викрути. Чесно, хотів батогом його огріти… Я, знаєте, сам не штунда, але щоб так набиратися день при дні…

— Ви часто отак через дрібниці нервуєте?

— Трапляється…

— А до чого було у вашій сварці слово «розстріл» чи «постріл»?

Лісник звів брови, затим глянув на сина, що його Турчин одіслав у ліс, аби не чув їхньої розмови.

— Не казав я того…

— А давайте покличемо он того діда, він нагадає.

— Хоч десять кличте… І взагалі, не знаю, чого ви хочете від мене. Я перед вами, як на духу, а ви так і хочете вкусити. Віднині я ні з чим не прийду. Так і знайте. Бо хотів, як краще, а ви… — лісник спересердя махнув рукою.

— Ну, так чи ні — побачимо. А поки що просив би вас далеко не відлучатися.

— Як то, вдома сидіти?

— За межі району.

— Ну й діла, виходить — садовите під домашній арешт. А за що, дозвольте спитати вас?

— Не треба наїжачуватися, Володимире Івановичу, — сказав Скрипка. — Ви ж не хлопчик і знаєте, що воно й до чого. А зараз скажіть ще таке: де ви були сьогодні до того, як на лісовій дорозі стрілися з Ярчевським?

Іванченко зле блиснув сірими очима й відказав різко:

— В Синявці.

— В кого?

— Та в сільмазі був. Купив дві пляшки горілки, а по дорозі додому завернув до діда Гавриленка. Попросив, щоб зробив діжку під огірки. А звідси прямісінько у свій обхід.

— Після Ярчевського ні з ким не зустрічалися?

— В лісі бачив кількох грибників.

— Когось із них знаєте?

— Нікого.

В очах лісника колючилася гостра неприязнь до слідчого й інспектора, і він цього не приховував. Поїхав, не попрощавшись. Скрипка якийсь час дивився на бинду пилюки, що знялася за лісниковим мотоциклом, морщився, потім повернувся до Турчина:

— Нічого не скажеш, фрукт…

— Треба дізнатися, що він робив у Синявці, з ким зустрічався, у яких стосунках був із Стаськом, простежити шлях Стаська від дому аж до… — не домовив. — Та й ви самі знаєте, що робити. А я поїду: через три дні суд по приписках у «Прогресі», треба папери привести в порядок.

Поки їхав у село, Турчин устиг кілька разів перебрати подумки все, що зібрали за день, і з гіркотою мусив зізнатися: не густо з фактами. Стаськове самогубство ще дужче все переплутало. Може, це звичайнісінька біла гарячка? І як його смерть пов'язати з Іванченком? А так: вона лісникові вигідна з усіх боків — і якщо вони спільники, і якщо сам вкоїв злочин, а Ярчевський до нього зовсім непричетний. Треба також помізкувати, що ж Комаха має від смерті Стаська?

Навпроти двору Ярчевських стишив біг мотоцикла. Людей там не бачив, певно, сестри вирішили ховати разом матір і брата, щоб менше витрачатися на похорони. У дворі Гавриленка — теж нікого. Правда, інспектор зараз і не збирався завертати до діда, спочатку треба було поговорити з продавщицею.

Сільмаг був на замку, довелося їхати до неї додому. Хату вона звела років десять тому, проте не таку, як, приміром, у Комахи — всього на три кімнати. Зате килимів висіло ледь не на кожній стіні, в буфеті поблискував кришталь, меблі сяяли свіжим лаком. Казали, що вона вступила у райцентрі в кооператив, записавши цю хату на матір.

— Що вас привело до мене? — приязно всміхалася.

— Треба дещо уточнити.

— Прошу, прошу. А що саме?

— Мене цікавить, чи був сьогодні в сільмазі лісник Іванченко?

— Був, аякже. Купив дві пляшки «Пшеничної», куриво.

— І відразу поїхав?

— Ні, трохи погомоніли, про все потроху, а найбільше про оте, що в Кип'ячому сталося.

— Іванченко не розпитував, що чути про вбивцю?

— Розпитував. І я в нього про це питала. Він же скрізь їздить, більше чує, знає. А я за роботою й світу не бачу.

— А Комахою не цікавився?

— Я сама йому розказала, що ви часто його допитуєте. І про Стаська розказала.

— А про Стаська що?

— Ну, що всі говорять, нібито він із Комахою наробив оте в Кип'ячому. Їх же обох, там бачили.

— Хто вам таке казав?

— Марія Бондарчучка.

— Вона бачила їх сама?

— Ні, їй казала Тетяна Бушиха, а Бушиха теж від когось чула.

Турчин і зовсім засмутився: все балачки. Мало дала і розмова з бондарем Гавриленком.

— Заїжджав, заїжджав, — кивав Гавриленко лисою головою. — Просив змайструвати діжку для огірків. Я відмовився, але він вговорив. А що він там уброїв? — Дід стишив голос і оглянувся. — Придивіться до Комахи. Є в нього замашки на чуже. Це ж він років п'ять тому убив бичка Марини Ясинської. До міліції, правда, не дійшло, бо умовив жінку. А щоб людям роти позатикати, пустив чутку, ніби ненарошне вбив: цілив у козу, а попав у бичка, який буцімто пасся за кущем.

Це вже щось важило. Зайшли в хату. Була на одну кімнату, з глиняною долівкою, провислим сволоком.

— Де сидів лісник?

— Ось тутечки, на цім місці.

Турчин відзначив: звідси добре проглядався двір Ярчевських. Випадково чи навмисне?

— Іванченко довго у вас був?

— Може, годину, а може, й більше.

Турчин прикинув: значить, лісник бачив, як Стасько вийшов з дому і поплівся в ліс. Чого його туди несло? Чи вже мав на умі самогубство?

11

Оперативка проходила в кабінеті Кіндратенка. Сонце світило прямо у вікна, всіх розморила спекотлива задуха. Скрипка інформував про хід розслідування вбивства у Кип'ячому. Він мав кислий настрій від того, що не міг дати один-єдиний напрямок слідству. Те, з чим він прийшов на оперативку, було суперечливе. Ось хоч би висновки експертиз: кров на возі Комахи належала худобі, а на підводі Іванченка — лосю; берізки на місці, де білували бичка, зрубані сокирою Іванченка; двадцять шостого Іванченків син нібито бачив у Кип'ячому Стаська, а люди — Іванченка. Комаха твердить, що здали м'ясо лося, а шкури з нього нема, і цигана, якому буцімто її продали, не знайшли; в Іванченка є квитанція на шкуру зарізаного бичка, проте встановити, скільки в Іванченка було худоби, не вдалося. Не допомогла й судово-балістична експертиза. З обох рушниць стріляли недавно, їх навіть не встигли змастити (чого лісники не заперечували: з Комашиної Стасько вбив лося, а Іванченко — стріляв по лисиці), набої в обох однакові — куплені в товаристві мисливців та рибалок…

В операції брало участь до десяти чоловік, у таких випадках оперативки проходять жваво, на них народжуються і вмирають версії, спалахують гострі суперечки. А нині — хоч би хтось подав голос. Кіндратенко глянув на Турчина.

— Що скаже карний розшук?

Старший лейтенант торкнувся двома пальцями своїх елегантних вусиків, підвівся й обсмикнув кітеля.

— Думка така, як у всіх: коло звузилося навколо лісників.

— А кому надаєте перевагу?

— Важко сказати… Думаю, що треба до кінця довести версію з лосем. Ймовірно, що тварину вбив браконьєр, а Комаха випадково набрів на ту яму і тепер морочить нам голову.

— А як же з сокирою? Ви допускаєте, що Стасько з Комахою могли її викрасти в Іванченка, а потім підкинути?

— Перше. Таке навряд чи можливе. В Іванченка ціла тічка собак. Друге. Навряд чи оті двоє знали щось про трасологічну експертизу.

— Все ніби логічно, — зітхнув Кіндратенко. — А от ця плутанина з кров'ю. Чи не думаєте ви, що Іванченко дещо раніше вбив лося?

— Ми перевіряли: в липні він м'яса не здавав, — сказав Скрипка, — Хіба що когось підмовив, аби здав за нього.

— Що ж, тоді доведеться перевіряти всіх, хто здавав яловичину.

— Якраз цим займаємося.

Кіндратенко поклав руку на блокнот, що лежав перед ним, обвів усіх уважним поглядом і знову спитав Турчина:

— Ви не допускаєте, що ці троє… зв'язані одним мотузком?

— Ні, — твердо відповів інспектор. — Вони між собою ніколи не були в дружніх стосунках.

— Але всі троє добряче таки насмітили. І це могло їх об'єднати.

— Можливо…

Підполковник забарабанив пальцями по столу. Всі чекали, що він скаже. Пальці Кіндратенка зупинилися, завше Після цього він починав говорити, але нині мовчав і тільки хмурився. Він був невдоволений самим собою, своїми думками — вони видавалися йому дрібними, не вартими уваги. А може, то надмірна обережність? Скажеш не те, і піде по райвідділу: «Здає шеф… Пора йому на спочинок…» Воно ж, якщо по совісті, не хочеться знімати погони, хоч і роки підпирають, і здоров'я вже не те: серце ночами налатається, мов навіжене.

Мовчання затягувалося. Скрипка дістав хустину й витер змокріле обличчя, хтось із тих, що сиділи трохи далі від начальникового столу, зашепотів сусідові на вухо. Кіндратенко прокашлявся, зібрався говорити, але звівся на ноги дільничний Сидоренко — віп трохи припізнився на оперативку й примостився біля самих дверей.

— Дозвольте, товаришу підполковник? — виструнчився.

— Що там у вас? — в голосі начальника прохоплювалося невдоволення.

— Я не знаю, чи це щось дасть, але мені вдалося дізнатися, що третього серпня Іванченко у малинецькому буфеті пригощав бухгалтера сільського споживчого товариства Дудника. Дудник там же в буфеті написав записку і передав Іванченку. — І вже до Скрипки: — Про це мені відомо стало сьогодні.

Кіндратенко тепер дивився не в блокнотик, а на працівників міліції. Врешті зупинив погляд на Сидоренкові:

— Що він міг писати у тій записці?

— Можливо, просив своїх друзів посприяти лісникові придбати якийсь дефіцит, а може, й зі справою зв'язане. Якби ту записку прочитати…

— Важкий номер, — сказав Скрипка. — А от кому вона адресована, встановити можна. Треба тільки дізнатися, з ким лісник зустрічався в ці дні.

— Ви думаєте — зустрічався?

— А чом би й ні? — замість слідчого відказав Кіндратенко. — Чи в голові йому зараз дефіцити? Так що, Турчин, займіться цим Дудником. Я його трохи знаю: то калач тертий.

— А хто займеться здавачами м'яса? — спитав Скрипка.

— Подумаємо, — трохи збадьорів Кіндратенко.

Оперативка тривала.

12

Дільничний інспектор добре знав бухгалтера Малинецького сільського споживчого товариства Дудника: вже в літах, двоє дорослих дітей живуть і працюють у Києві, обоє мають кооперативні квартири, сам він має хату на шість кімнат, доладні дворові будови, машину «Ладу», у райспоживспілці вважається добрим працівником, його посилають на ревізії в інші споживчі товариства.

— Де він стільки грошей бере? — поцікавився Турчин.

— Хазяйство держить: худобу, свиней, птицю…

— Невже це єдина стаття доходу? Ви, як дільничний, повинні були б цим зацікавитись.

— Цікавився, та все марно. Дружина його в буфеті працює, якось попалася на недоливанні спиртного. Сам він був замішаний у махінаціях з уціненими товарами, але вийшов сухим із води.

— Та-ак, чоловік він слизький, голими руками його не вхопиш.

— А ми спробуємо! — весело підморгнув Турчин. — Де і як із ним краще познайомитися? Так, щоб невимушено було?

— А він вас не знає?

— Думаю, ні.

— Тоді спробуйте в буфеті. Він завжди там обідає, бо ж сам із Гришківки.

… Турчин сів за сусіднім від бухгалтера столиком. Узяв борщ, котлету, дві склянки чаю. Дудник замовив відбивну, грамів триста домашньої ковбаси, склянку сметани. Байдуже ковзнув поглядом по присутніх, лиш на Павлові затримався довше, ніж на інших — певно, тому, що стрів його тут уперше, навіть бровами поворушив, намагаючись пригадати, де бачив цього чорнявого, стрункого молодого чоловіка. Пам'ять йому нічого не підказала, і він спокійно заходився біля обіду. Впоравшись із ним, не те що не розрахувався, а й не подякував.

Інспектор поклав гроші на стіл і вийшов слідом. Бухгалтер умостився в березовому скверику на лавочці й запалив цигарку. Турчин присів поряд, теж дістав цигарку й попросив у Дудника прикурити.

— На сірниках економимо, — мовив той насмішкувато і глянув пильно. У сірих очах щось зблиснуло, але відразу й погасло.

— Доводиться, — зітхнув Павло.

— А я от не економлю. Для чого? Раз живеш на світі, і те, що нажив, із собою в могилу не забереш. А у вас же яка скрута змушує відмовлятися од земних благ? Не від сірників, звісно.

— Будуюся я, то доводиться затягувати паска. Ще якби з матеріалами добре, а то куди не поткнешся, всюди відмовляють.

— Да-а, такий дурний світ настав. Я сам все це на власній шкурі випробував.

— То може, порадили б, де можна придбати п'ять-сім кубометрів деревини. Щоб на дошки.

— Чорним ходом?

— Та вже яким завгодно.

— Строго зараз…

— Звичайно, строго. Хіба я не знаю? Але і я міг би стати вам у пригоді. Приміром, знаю, де можна придбати шиферу. Правда, деруть трп шкури, але, скажу вам, шифер — як дзвін, і я не шкодую, що переплатив.

— Дякую, тільки я вже не збираюся будуватися.

— Щасливі. І все ж я просив би порадити мені когось. Може, і я вам колись у пригоді стану.

Дудник ще раз, либонь, вже пильніше подивився на Турчина.

— Воно, конєшно, гора з горою… А де ви працюєте, якщо не секрет?

— Який там секрет! Експедитором у райсільгосптехніці. Маю діло із залізом. Так що, коли на колесах, міг би посприяти із запчастинами.

— А хіба ви до «Жигулів» щось отримуєте? — аж підсунувся ближче Дудник.

— Дуже рідко. Зате часто дають запчастини до «Москвичів», «Волг», «газиків» та «уазиків». Так що про всяк випадок запишіть мою адресу.

— Записати можна, але чогось обіцяти… гм…

Дудник вийняв блокнотика — не зовсім нового, в коричневій палітурці. Може, той, із якого вирвано листок на записку? Писав кульковою ручкою на буфетному столику. Був напідпитку, значить, не поспішав, намагався виводити букви чітко — дивись, і зосталися сліди від натиску.

Павло диктував вигадану адресу й дивився, дивився, як бухгалтер її записує на чистому аркушику. Почерк чіткий, розбірливий. «Як його дізнатися, чи в блокнотику вирвані листки? І дізнатися так, щоб не насторожити?»

— Можна глянути ваш записничок?

Обличчя бухгалтера на мить застигло, потім взялося здивуванням.

— Це ж для чого?

— Позаминулого тижня я вже тут був і загубив точнісінько такого. Там адреси знайомих, друзів. Хоча… хіба ви можете зласитися на чужий блокнотик?

Дудник якийсь час підозріло дивився на молодого чоловіка, але блокнотика подав.

— Не хочу, щоб ви думали про мене погано, — пояснив.

Турчин хапцем погортав сторінки. Надибав одразу на два вирвані листочки. Певно, треба було вилучати, бо Дудник щось запідозрює. Ех, була не була! Старший лейтенант прокашлявся.

— Прошу мені вибачити за деякий обман. Я не той, за кого себе видав. Я старший інспектор карного розшуку. Ось моє посвідчення.

Дудникові руки опустилися на коліна. На губах зродилася посмішка.

— А я собі голову морочу: де це я вас бачив? А тепер згадав: у райспоживспілці.

— От і добре. Далі поведемо пашу розмову, так би мовити, офіційно. Мені треба вилучити ваш блокнот.

Обличчя бухгалтера пересмикнулося.

— Як то вилучити? За яким законом? Я буду скаржитися!

— Ваше право. В блокноті, як ми передбачаємо, є записи, які цікавлять слідство. Щоб усе було законно, давайте пройдемо в буфет, там я напишу постанову і при понятих оформимо все протоколом. І не бійтеся: нічого з того, що не стосується справи, не буде розголошено.

— Слухайте, якої справи? Що ви мені шиєте?

— Справи кримінальної. І не треба гніватися. Якщо наші здогадки не підтвердяться, я вибачусь. Так що ходімо в буфет.

Дудник важко підвівся.

Офіціантка й кухар, яких Турчин узяв у поняті, підписи свої ставили неохоче і все дивилися на бухгалтера винуватими очима. Їдучи сюди, Турчин на працівників буфету покладав велику надію, але після того, як побачив, що вони годують Дудника безкоштовно, надія зникла. Одного поля ягідки.

Іванченко та Комаха доказів про причетність до злочину мали майже однаково, проте Павло упереджено ставився до Іванченка. Чи, бува, не тому, що Комаха не запобігав перед слідством, ні на кого не набалакував, навіть на мертвого Стаська. Більше того, після його смерті колгоспний лісник якось пригас — хода стала важкою, всміхався рідко, вже, як про щось питали, не кликав на підмогу жінку. Ще того дня, коли Стасько повісився, він у розмові з дільничним побивався:

— Господи, нащо я давав йому рушницю! Якби не бродив із нею по лісу, то Манька не гризла б його, і він не наклав би на себе руки.

Обох лісників Турчин запросив до сільради. Першим прийшов Комаха. Поки він переступав порога, інспектор устиг подумати: «Здається, йому однаково, що чекає на нього. Невже так подіяла Стаськова смерть? А коли в такий спосіб хоче здобути прихильність до себе?»

— Прошу, сідайте, — показав рукою на стілець. Комаха важко сів, не подякувавши. Дивився на стіл.

Руки склав на колінах.

— Сестри Ярчевські вже поїхали?

— Поїхали. Пересварилися, бо грошей, що виручили за корову й телицю, не поділили. А все вона, Манька. То така глитайка, що не доведи господи.

— А що в селі говорять?

— Всяке…

Не роблячи паузи, Павло зненацька запитав про головне:

— Ви стверджуєте, ніби здавали лосятину, а на возі кров великої рогатої худоби. Чим це пояснити?

У поведінці Комахи нічого не змінилося, був спокійний.

— Хіба я мало худоби перевозив? Може, щось там і зосталося.

— Коли возили в останній раз?

— Десь місяць тому. В однієї баби корова мінеральних добрив нализалася, то мусила дорізувати.

— Як же так: коров'яче м'ясо возили з місяць тому, і сліди є, а лосятину більше тижня — і слідів нема?

— А де ж ті сліди візьмуться, коли м'ясо загорнули в брезент.

— Чому ж яловичини не загортали?

— Бо не ховалися. А тут боялися, щоб ніхто не побачив. Брезент зверху, ще й сіном притрусили.

— На брезенті кров зосталася?

— Не знаю. Тоді було багато, але я мив…

— Добре, подивимося. Ну, а тепер спробуйте пригадали, де ви були двадцять шостого і двадцять сьомого липня. І щоб хвилина в хвилину.

— Що там пригадувати, коли я нічого не забув. Двадцять шостого зранку був удома, а потім у лісі з лосем возився. Двадцять сьомого теж до обіду був удома, потім мотоциклом поїхав у контору колгоспу, звідти — прямо в ліс. В лісі й пробув до смерку.

— Вас хтось бачив?

— Дві жінки з Рубіжного. Обох жінок знаю. Вони мене ще й питали про грибне місце. Пізніше стрів незнайомого чоловіка в солом'яному брилі.

— Увечері вас хтось бачив дома?

— Не знаю… До нас ніхто не приходив.

— А двадцять шостого вас ізранку вдома бачили?

— Теж нічого певного не скажу. А от коли їхали із Стаськом до лісу, то стрілися з дідом Ковальчуком.

Все, що говорив Комаха, вимагало уточнення. Павло збирався впоратися з цим пізніше, як поговорить з Іванченком, але той у сільраду не з'явився. Довелося гнати мотоцикла на кордон. По дорозі завернув у Синявку.

Дід Ковальчук морщив синюватого лоба:

— Комаха завжди їздить, як не конем, то мотоциклом. Зовсім запанів чоловік. Чи їхав двадцять шостого? Не пам'ятаю, а брехати не буду.

— Ви тоді біля воріт стояли, — підказав Турчин.

— Я завсігди стою біля воріт. Самому скучно, то й стою, людей виглядаю…

З брезентом пощастило: знайшов на ньому аж три чималі плями крові. Комаха, як і в сільраді, був понурий, до всього байдужий, а коли жінка, відкликавши його вбік, стала про щось похапцем, напівпошепки говорити, він несподівано гримнув:

— Одчепись ти ради бога!

Валентина спалахнула, кинула швидкий погляд на інспектора. Губи в жінки пересмикнулися: видно, такого не ждала. «Що зломилося в Комасі?» — думав Павло, але відповіді не знаходив.

На кордоні не було нікого, тільки люто гарчали собаки — два бігали подвір'ям по натягнутому дроті, третій шкірив зуби з хліва. Турчин присів під дубом, роздумуючи, де шукати лісника, коли це з сосняка вигулькнув вусатий, у чорному поношеному костюмі чоловік. За його спиною теліпався речовий мішок.

— Іванченка ждете? — привітавшись, запитав.

— Так.

— Навряд чи діждетеся. Він у Соснівці гуляє на весіллі у свого хрещеника…

І знову загадка: невже людина, у якої на душі нечисто, яка з хвилини на хвилину жде, що її можуть викрити, стане так веселитися?

13

Кіндратенко непоспішливо зайшов до кабінету Турчина (таке з начальником траплялося не часто). Очі його бадьоро поблискували:

— Є висновки експертизи, — одразу почав із головного. — Кров на брезенті таки з лося. Є також уривки із записки. Ось гляньте…

Павло перечитав написане раз, удруге. Це справді був, як любив висловлюватися колишній заступник Кіндратенка майор Кузьмич (він уже на пенсії), «залізний факт».

«Адаме Іванов… у! Випиши на шку… яловичу кви…ію Водо… р. Іва… у 27 ли… ем. Це дуже тр… Розр… після: 1.8… р.»

— Он яка в нього квитанція! — забідкався Павло. — 1 чого мені раніше не стукнуло в голову придивитися до неї!

— Ще не пізно, — заспокійливо мовив Кіндратенко. — Так що не гайте часу. Скрипку я вже поставив до відома. Почніть із Адама Івановича.

Заготівельника Турчин застав дома: скидав з воза у повітку ганчірки. Був низенький, круглий, карі маленькі очі вертілися в орбітах, мов кульки, і старшому лейтенантові ніяк не вдавалося з ними зустрітися.

— Я з міліції, — відрекомендувався Турчин.

— Дуже приємно. Чим можу бути корисним?

— Хочу глянути на копії квитанцій за липень і серпень.

— А це ж для чого? — очі Адама Івановича на мить завмерли. — Я депутат сільради, так що…

— Статус депутата тут не порушується.

Поміркувавши трохи, заготівельник дістав із брезентової сумки, яка лежала в передку воза, стосик квитанцій. Рука, котра подавала їх, ледь тремтіла.

Ось те, що треба: квитанція 955607, видана Іванченку і датована 27 липнем. Однак її номер був близьким до виписаних у серпні.

— Чим це пояснити? — спитав Турчин.

— Дуже просто, — не розгубився заготівельник, — квитанція виписана пізніше, а число поставлене тоді, коли здано шкуру.

— Чому так?

— Іванченко не погоджувався з сортом, який я встановив. Останнє слово у таких випадках за завскладом, а я тоді не мав часу до нього поїхати.

— Поїхали пізніше?

— Ні. Сам додав вищий номер, аби відчепився.

— А коли віддали йому квитанцію?

— Точно не пам'ятаю. Десь у перших числах серпня.

Тепер Адам Іванович уже був спокійний, і це дивувало Турчина.

— Отже, ви не хочете говорити правди? Що ж, у райвідділі уточнимо деякі деталі…

Адам Іванович неквапом застібнув сумку й поклав на віз.

— Ви що, арештовуєте мене?

— Запрошую. Можу й пояснити для чого: почути показання у справі вбивства в урочищі Кип'яче. Чули про таке?

Заготівельник спалахнув:

— Ви що? Я до прокурора дійду! Ви мене компрометуєте!..

— Вам почитати статус депутата? Радив би не козиряти цим, бо нам відомо більше, ніж ви здогадуєтеся. Певен, що сесії доведеться давати дозвіл на притягнення вас до відповідальності за покривання злочинця або як за співучасть у злочині. Так що випрягайте коня і сідайте в мотоцикл.

Із бригадної контори Турчин подзвонив Скрипці. Сказав йому, що їде із заготівельником і попросив притримати лісника Іванченка і бухгалтера сільпо Дудника.

— Гаразд, — мовив у трубку слідчий і подивився на Дудника, якого саме запросив до кабінету і встиг лише привітатися.

Сонце заглядало у верхні шибки, в кабінеті було спекотно. Скрипка витер хустиною обличчя і пильніше придивився до бухгалтера — ані найменших ознак хвилювання.

— Ви мене кликали, щоб віддати записничок? — озвався.

— Так. Заразом треба дещо вточнити.

Дудник насторожився, але й відразу розслабився, напустивши на губи усмішку.

«Хитрий. Та й на хитрих є ловці», — подумав Скрипка.

— Отже, Почнемо. І почнемо з головного. Сподіваюся, ви знаєте, що в таких випадках треба говорити правду. Нас цікавить записка, яку ви дали ліснику Іванченку.

Дудник нерозуміюче кліпнув рідкими віями. Найперше — звідкіля слідчий знає це? Адам не такий бевзь, щоб оддати її в руки прокуратури чи міліції, а Іванченку й сам бог велів мовчати.

— То що скажете?

— Хіба я знаю? Така справа…

— Не раджу викручуватися, бо тим ще більше ускладните вашу провину.

— Яку провину? Я що, злочинець?

— Ви допомагали приховувати злочинця, коли просили Адама Івановича, заготівельника, видати заднім числом квитанцію на здану шкуру. Чи скажете, не знали, що робите?

Дудник із натугою проковтнув слину. Губи його вмить висохли.

— Я не знав. Він сказав, що убив лося, його запідозрили…

— А хіба вбивство лося, який знаходиться під охороною закону, не є злочин?

— Воно то так… Але ж не убивство людини. Скрипка вдоволено пригладив ріденького чуба — не сподівався, що бухгалтер так легко зізнається.

— Значить, ви не заперечуєте, що запискою просили Адама Вощенка видати квитанцію на неіснуючу шкуру?

— Ні.

— А опісля була з Вощенком про це розмова?

Дудник дивився на слідчого жалібно. Руки нерухомо лежали на столі, і Скрипка мимоволі відзначив: рукава сірого піджака потерті, комір рябенької сорочки теж витертий, туфлі стоптані. Прибіднюється?

— То була розмова чи ні?

— Була. Три дні тому. Він був у споживтоваристві, зайшов до мене і сказав, що квитанцію видав.

— І все?

— В буфеті посиділи…

Протокол допиту Дудник підписав не читаючи, ніби приречений, але коли слідчий сказав, щоб додому не їхав, а посидів у коридорі, — стрепенувся:

— А це ж чого? Я ж у всьому зізнався.

— Можете ще знадобитися.

— Але я в усьому зізнався, — твердив. — Повірте.

«Так он чого ти такий шовковий. Видно, таки й справді знову погрів руки на уцінених товарах».

Турчин із заготівельником зайшли до кабінету слідчого якраз тоді, коли той скінчив допитувати Дудника. З виразу обличчя Скрипки Павло зрозумів, що в нього все гаразд. Сподівався, що й Адам Іванович у прокуратурі стане більш зговірливим. Правда, його маленькі рухливі очі хоч і не вертілися в усі боки, проте глипали важко й роздратовано. Та він знову, коли спитали, чому з квитанцією виходить таке непорозуміння, почав плести про сортність, із визначенням якої буцімто не погоджувався Іванченко.

— От що, громадянине, — обірвав його слідчий, — справа не в сортності, а в записці, яку вам Іванченком передав Дудник.

— Яка записка? Що ви говорите?

— Значить, заперечуєте? Шкода. Доведеться прочитати, може, пригадаєте.

— Як? — шарпнувся заготівельник, піднявши руку до нагрудної кишені, і тут же відсмикнув її.

Слідчий та інспектор посміхнулися.

— Не хвилюйтеся, оригінал на місці. А копія у нас. Так от слухайте…

Заготівельник слухав мовчки, зціпивши зуби.

— Що тепер скажете?

— Те саме: ніякої записки я не отримував.

— Але ж вона у вас, у нагрудній кишені. Може, все-таки пошукаєте? Чи нам дозволите пошукати?

— Не дозволю. А самі не маєте права: я депутат…

_ Покличте Дудника, — попрохав Турчин. — Вас же, громадянине Вощенко, поки будемо розмовляти з бухгалтером, попрошу помовчати.

— Що ви затіваєте? Я буду скаржитися! Прошу негайно зв'язати мене з прокурором. Ви не маєте права мене викликати, затримувати. Будете відповідати! Мій син у самій Москві живе. Це вам так не минеться…

— Добре, добре. І з прокурором зв'яжетеся, і синові напишете. А зараз просимо мовчати. Інакше ваш непослух теж буде вам поставлено на карб.

Боком, непевно зайшов бухгалтер.

— Дудник, ви можете пригадати, що було написано в записці?

Не підводячи голови, Дудник буркнув:

— Можу.

— Неправда! Він обмовляє мене!

— Ти, Адаме Івановичу, вже пробач мені, — хрипко заговорив бухгалтер, — що підбив тебе на таке. — Не подумав, чим воно може скінчитися, — все ж спробував виправдатися. — Я зачинщиком був, мені й відповідати. Тож розказуй…

На мить запала тиша, було лише чути посапування заготівельника — слова бухгалтера його ошелешили.

— То що, Адаме Івановичу, оригінал записки залишите собі на пам'ять чи віддасте нам?

Заготівельник застиг, потім різко шарпнувся.

— Хай… Хай вона пропаде! — тремтячими руками витяг із нагрудної кишені блокнота, вийняв із нього записку й кинув на стіл. Затим повернувся до бухгалтера: — А ти… ти…

Дудник опустив голову, принишк.

— Не треба сваритися, громадяни, — мирно мовив слідчий. — Для вас же було б гірше, аби й далі говорили слідству неправду. Ну, а поки що почекайте в приймальній прокурора. З Іванченком у розмову не встрявати.

… Коли за бухгалтером і заготівельником зачинилися двері, Скрипка вдоволено потер руки:

— Ось такі, значить, пироги. Ну, то що, будемо брати Іванченка?

— І чого людині не вистачало? Дві хати, гроші, своя череда худоби випасається в лісі, а він за п'ятсот карбованців позбавив людину життя.

— Жадібність, друже мій, жадібність. Є така порода: чим більше має, тим більше хоче. — І, помовчавши: — А вину його все ж іще треба буде довести. Що ж ми маємо у своєму активі? Комбінація із запискою — раз; свідок, який бачив Іванченка 26 липня в обід у Кип'ячому, — два; чага, вирубана з берези не в липні, а значно раніше, — три; берізки на місці, де білували бичка, зрубані сокирою Іванченка, — чотири… Да, а ще ж комбінація з квитанцією на здану шкуру, а шкури — нема.

— От бачите, скільки фактів, а ви потерпаєте, — підбадьорив слідчого Турчин.

— Та щоб уже так дуже потерпав, то пі… Знаєш, я, мабуть, іще пораджуся з прокурором. Може, він сам захоче допитати Іванченка.

Скрипка підвівся.

Справа сьома

ПОЛУНИЧНИЙ СЕЗОН

1

Начальник відділу карного розшуку обласного управління внутрішніх справ, міцний, широкоплечий, із добрим привітним обличчям полковник, ступив Турчинові назустріч і простяг тверду, міцну руку:

— Іще раз вітаю з присвоєнням чергового звання! Бажаю дослужитися до генерала, товаришу старший оперативний уповноважений карного розшуку.

Павло здивовано подивився на полковника. Той посміхнувся.

— Є наказ міністра… Інспектори відділів карного розшуку і боротьби з крадіжками та спекуляцією перейменовуються на оперуповноважених. Цим ніби підкреслюється оперативність нашої роботи, — і почекавши, поки капітан сяде, продовжував: — Ну, а тепер ближче до справи, заради якої вас викликав. Так от, є думка довірити вам справу за межами вашого району. — Помітивши тривожну настороженість Павла, поспішив підбадьорити: — Треба ж вам колись виходити на ширший оперативний простір. Суть ось у чому. Десь тижнів два тому у ставку втопився заготівельник обласного аграрно-промислового об'єднання консервної промисловості Микита Полонин. Експертиза встановила, що він перебував у стані легкого сп'яніння. Два його дружки-заготівельники пояснюють, що вони після роботи ввечері на березі ставка «по краплинці» випили. Жінка Воловика скрізь оббиває пороги, шле скарги на тих дружків, вимагає віддати їх до суду за те, що вони нібито втопили її чоловіка. Якихось вагомих підстав у неї нема. Проте скарга є скарга. Обласна прокуратура дала їй хід. Нею буде займатися їхній слідчий Скуратівський, чоловік вельми приємний і тямущий. Він попросив виділити йому на підмогу когось із наших працівників. Вибір упав на вас. Я ще раз хочу підкреслити: Скуратівський — працівник досвідчений, тямущий, але в нього, як і у всіх прокуратурських, обмаль часу. Тому почнете самі. Зробите, так би мовити, розвідку боєм. Як натрапите на щось серйозне, слідчий відразу й підключиться. А може, і раніше. Все залежить від того, коли він упорається зі справою, яку зараз веде. Ось вам скарга громадянки Воловик, — полковник подав Турчинові два густо списані аркуші паперу. — Як бачите, написано багато, з обох боків, а зачепитися нема за що. Не можна ж узяти за відправний пункт те, що, як твердить жінка, її чоловік добре плавав. Нічого не написано і про головне — мотивацію убивства. Одне слово, починати доведеться з нуля, бо і в тамтешній прокуратурі, а також у міліції нічого нема, і я нічого конкретного не можу порадити. Лише скажу: з висновками не поспішайте, міряйте по сім разів. При потребі дзвоніть. Що іще? Здається, все. Може, у вас буде щось до мене?

Павло не встиг зібратися з думками й коротко відповів:

— Ні, не буде.

— Ну, тоді, як кажуть, з богом!

Капітал стримано усміхнувся. Приємно було дізнатися, що тебе «у верхах» цінують, не кожному з району довірять таке. І страх брав: а що як не справиться? Те роздвоєне почуття не полишало його всю дорогу, було з ним і тоді, як переступав поріг продовгуватого, з єдиним вікном кабінету начальника райвідділу.

Був начальник іще молодий, ледь перебігло за тридцять, худорлявий. В карих очах зблискували веселинки. Він одразу сподобався Турчинові.

— Турчин, Турчин… — мружився майор. — Це, бува, не про вас недавно писала обласна газета?

— Про мене.

— Гарно написано. Нічого не скажеш.

Тепер начальник пильніше придивився до чорнявого, на перший погляд ніби вайлуватого капітана. Від недавньої приязної усмішки майора вже нічого не зосталося. Він, либонь, був невдоволений тим, що скаргу приїхав перевіряти оперативник із району.

Павло знітився. Намагався того не показати. Майор, ніби демонструючи свою зверхність, і досі не запросив сісти. Щоправда, й сам не сідав.

— Була дружина Воловика й тут, — похмуро говорив начальник. — Те саме співала. Але в нас нема ніяких підстав заводити справу.

— Хто ці заготівельники, котрих вона звинувачує?

— Обидва ніби порядні. Принаймні в обласному об'єднанні їх характеризують із найкращого боку. І не такі вже п'яниці, як вона про них говорить. Такими їх ніхто не бачив. Ну, а коли там щось було після роботи, то… Детальну інформацію отримаєте від слідчого прокуратури. Ми ж так, на побігеньках: дізнайся про одне, виясни друге… Так що прошу вибачити, — майор глянув на Турчина знову доброзичливо. — Сідайте, чого ви, — запросив і сам сів.

Павло не чекав на таку зустріч і, як те часто з ним траплялося в подібних випадках, скортіло, аби там що, поставити своє зверху. З цим настроєм Турчин зайшов до слідчого прокуратури. Від начальника міліції він був на років п'ять-шість старший, але статурою такий же — високий, приємне обличчя. Вислухавши капітана, якусь хвильку мовчав, потираючи нижню губу вказівним пальцем.

— Чим я можу вам допомогти? Здається, нічим. Як і начальник райвідділу, переконаний: складу злочину тут нема. Випили трохи, от і сталося… Добре, що всі троє не пішли на. дно. Вас цікавить, що вони за одні? На обох компрометуючих матеріалів не надійшло. Обом недавно виповнилося по двадцять п'ять, безпартійні, військовозобов'язані, на утриманні мають по одній дитині, народилися в Молдавії, сім'ї і зараз прожинають там, а вони — в нашому обласному центрі,— слідчий розповідав так, ніби вичитував із справи. — Начальством характеризуються з найкращого боку. Моринець завідує приймально-переробним пунктом, а Добровольський — заготівельник. — І, помовчавши: — Оце ніби все, що я можу вам сказати. Хочете, дам прочитати протокол огляду місця пригоди та висновки судово-медичної експертизи. Ага, ще одне: дружина Воловика і в нас була, погрожувала дійти до Москви, то я знав, що буде перевірка.

— Дайте гляну.

Турчин уважно перечитав усе, що було в тоненькій папці. Справою Воловика, з усього видно, ніхто глибоко не займався, занотували факт і на цьому поставили крапку. Він не був певен, що вдасться стерти оту крапку, проте бажання таке було. А це багато важить.

Коли Павло вийшов із прокуратури, до вечора зоставалося добрих чотири години. Можна було б поїхати в Ярешки, тільки ж і їсти хотілося, і до готелю треба зайти.

В Ярешки виїхав другого дня рано-вранці, першим автобусом.

2

Настя Воловик поралася в городі. Середнього зросту, з трохи задовгими, тонкими руками, в чорній хустці й чорній сукні, з гострим, ледь горбатим носом. Вона Павлові нагадувала великого птаха, що заплутався в розкішному картоплинні й не міг злетіти. Вгледівши на подвір'ї чужого чоловіка, довго роздивлялася, потім вдарила долонею об долоню, збиваючи землю і, важко ступаючи, пішла назустріч.

— Я приїхав перевіряти скаргу, — привітавшись, пояснив. — З області приїхав.

— І добре зробили, а то я вже збиралася писати в столицю, бо думала, що і в області такі само бездушні, як і в районі. Не інакше, як Моринець і Добровольський піддобрилися до них: то такі крутії, що всіх і все можуть обкрутити. Вони і Микиту мого обкрутили.

— Як то?

— Задурманили йому голову великими грішми. Він, правда, спочатку не хотів, відмовлявся, а потім усе ж зласився. А нащо мені ті гроші, як його немає і ніколи не буде, — Настя зайшлася плачем.

«У тому і все лихо, що людини ніколи більше не буде, — думав Турчин, намагаючись не слухати надривного голосіння. — І в тисячу разів трагедія ця посилюється, коли людину забирають зі світу не хвороби, не старість, а дурні випадки…»

Далі сотати думки хоч про будь-що не міг, бо Настя вже ридала ридма. І те ридання зроджувало в Павловому серці щемкий біль: Воловикові через чотири місяці мало виповнитися тільки тридцять років. Якось би розраяти молодицю, трохи заспокоїти, тільки хіба таке можливо?

Павло припалив цигарку і, бачачи, що плач вгамується не швидко, перебив жінку:

— Які у вас є підстави вважати Моринця й Добровольського вбивцями вашого чоловіка?

Настя ніби не чула запитання, очі її, залиті слізьми, дивилися на нього й нічого не бачили. Врешті, молодиця здригнулася і замовкла, лиш тонко, немов мале скривджене дитя, схлипувала. Незграбно тильною стороною правої руки витираючи сльози, заговорила:

— Ви розумний чоловік, самі посудіть, чи міг він утопитися в ставку, який перепливав десятки разів, не відпочиваючи? Про це вам усяк в селі скаже.

— Але ж не забувайте — він був нетверезий.

— А хто його споїв? Вони ж… Доки не пішов у ті прокляті заготівельники, доти й не набирався під саму зав'язку.

— Але й це не привід.

— Як то не привід?! — підвищила голос Настя. — Вони його з путі збили, вони й погубили зовсім. Микита сам жалкував, що зв'язався з ними. А ви мені тут про привід торочите.

Очі жінки недобре заблищали. Півень, який грібся неподалік у колі курей, підвів голову й сторожко подивився на людей.

— Кажуть, без причини й листок не впаде з дерева, — спокійно мовив Турчин. — Яка ж все-таки була причина в Добровольського й Моринця, щоб спровадити зі світу вашого чоловіка?

— Значить, була причина, коли спровадили. На те ви й міліція, щоб знайти її.

— Добре, будемо шукати. Але й ви повинні нам допомогти. От ви кажете, нібито ваш чоловік шкодував, що зв'язався із заготівельниками. А чого? Що погане вони йому зробили? — Турчин намагався говорити лагідно, розважливо. Він чув, як жінка уривчасто дихає, як із грудей її раз по раз виривається гіркий здушений зойк, бачив змарніле обличчя, синці під очима, бачив натруджені руки, її, безперечно, зігнуло горе, і в серці його ворушилася щемлива жалість. Якщо він і знайде вбивць, то хіба тим утішить жінку? — Може, хоч щось знаєте? Для нас це дуже важливо.

Настя дивилася на город. На буйній зелені поблискували промінці, пахло картоплинням, соняшниками, за городом височіли дерева, верби та вільхи. Все те про щось нагадувало, будило в серці якісь затаєні почуття.

— У мене вже про те питали, — важко зітхнула Настя. — Що я можу сказати? Як пішов у заготівельники, почав випивати, дому не тримався… А в колгоспі робив, то прийде з роботи, балакає, жартує. А це надметься й мовчить. Не бачила я в нього радості і тоді, як премію отримав. А через оті премії, через отой «грубий» заробіток і пішов у заготівельники. Бачите, хата в нас добра, ми давно її звели, на другий рік після весілля. Батьки, звичайно, багато допомогли. Ну, а тепер надумали купити машину. Йти знову до батьків із простягнутою рукою не хотілося. Бо ж машина не хата. Без машини можна обійтися. Та й батьки наші вже на пенсію вийшли. В колгоспі, правда, ще роблять, тільки яка вже робота…

— А що, в заготівельниках чоловік заробляв багато?

— Більше, ніж в обліковцях. І набагато. Але якби я знала, що таке станеться, то хай би оті заробітки згоріли синім полум'ям, а заразом і машина. Жили без неї стільки і ще прожили б.

— Моринець і Добровольський бували у вас дома?

— Бували, і не раз. Мій на вечерю їх приводив… Вони ж тут самі, без сімей.

— Про що вони розмовляли?

— Про все потроху, а найбільше про полуниці та про гроші.

— Коли були останній, раз?

— Днів за три до того… Вже притьопали напідпитку. Я здогадалася, що премію замочували і що дуже були невдоволені нею. Хтось там отримав багато, а їм перепало менше. А вони ж так старалися… Мій прямо й сказав: «Ми робимо, а він загрібає гроші». Моринець на те йому: «Сезон заготівель полуниць тільки-но почався. Попрацюємо краще, то й будемо більше мати». Мій знову своєї: «З таким живоглотом матимеш. Він тільки про себе дбає. На чужому горбі в рай їде, а я цього не хочу». Моринець знов став Микиту заспокоювати, говорячи, що все їхнє попереду.

— А Добровольський що, мовчав?

— Він тягнув руку за моїм.

— Ви не можете пригадати, що він казав конкретно?

— Те, що і мій: «Він бере наше, кровне. Треба йому сказати це в очі». Мій іще кинув Моринцю: «Може, він із тобою ділить, коли ти його так захищаєш!» — «Не мели дурниць! — гримнув Моринець. — Кожен має свій процент. Більше заробиш — більше маєш».

— Скільки ваш чоловік. отримав премії?

— Насправді… я не знаю, бо він мені їх не дав, а як його не стало, то я шукала й не знайшла. Проциндрив, мабуть, з тими поганцями.

— У чоловіка ворогів не було?

— Та ніби й не було. Правда, один тут ревнував його до своєї. В нього таки жінка гуляща, тягається, але Микита до неї був байдужий. Я сама слідкувала за ними, то знаю.

— Як ви вважаєте: за те, що чоловік ваш протестував проти неправильного розподілу премій, його могли вбити?

— Я нічого не вважаю! Я серцем чую…

Про серце вона писала і в скарзі, і Турчин зрозумів: нема зачіпки. Все голе, як перший лід. Хіба що перевірити розподіл премій… А щодо серця? Сам у багатьох випадках довірявся інтуїції, йшов за нею, і вона не раз допомагала. То чому має на чужі передчуття махати рукою?

3

Приймально-переробний пункт містився у звичайній селянській хаті, старі господарі якої повмирали, а молоді жили в місті. Хату в них ніхто не купував, бо село лежало далеко від райцентру і автомобільних шляхів. На просторому, відкритому для всіх вітрів подвір'ї стояло дві вантажні машини, в кузовах виднілися виквацяні в полуниці порожні діжки. Шофери дрімали під розлогим осокором.

На сусідських подвір'ях ніхто не порався. Здавалося, там давно не ступала людська нога — густо поросли споришем, ніде не проглядалося й латочки землі. Спориш підступив до самих порогів, поплівся по них. На пункті двері були навстіж, але голосів не чулося. Лише крізь розчинене вікно просочувався запах цигаркового диму. Турчин підійшов до дверей і зупинився, позираючи н. а вікна.

— Вам кого? — почулося за спиною.

Біля зеленої (друга була жовта) машини стояв чоловік, середній на зріст, простоволосий, у рябій, із підкачаними рукавами сорочці. Років йому було за двадцять п'ять. Де він узявся? Не інакше, як вислизнув із перекособоченого, під толевим дахом хлівчика, бо обидва шофери все ще спали.

— То ви до кого? — повторив чоловік. — Якщо у справі полуниць, то до мене. Я завідуючий пунктом.

— Може, й до вас. Тільки не в справі полуниць, а в справі нещасного випадку, який стався із заготівельником Микитою Воловиком. Із міліції я, Михайле Семеновичу.

Завідуючий пунктом насупився.

— То вона ще й досі не вгамувалася? От уже людина, так людина. Крові їй забажалося. Але повірте: в тому, що сталося, ні моєї, ні Добровольського вини немає. Самі поміркуйте: ми ж йому не заливали. Сам пив. Перебрав міру… Ми теж пили, і теж перебрали.

— І не чули, як Воловик на допомогу кликав?

— А таки не чули. Та й чи кликав… Думається мені, що не кликав, бо з нас двох хтось та почув би.

— Розкажіть, як це сталося?

Моринець невдоволено засопів, потім дістав цигарку, затягся кілька разів. В голосі прохоплювалося неприховане роздратування.

— Ви пробачте, але мене вже бере злість. Іще того дня, коли виловили Микиту, мене й Добровольського допитував слідчий прокуратури, потім допитували з міліції, потім сам прокурор. Тепер-от знову з міліції. І коли воно скінчиться? Ми теж, знаєте, люди, і нерви в нас не залізні…

— То все-таки як воно було?

— Так і було. Після роботи ми втрьох пішли до ставка, щоб скупнутися, а заодно й перекусити. День, скажу вам, випав морочливий, полуниць прийняли чимало, всі переробили, то хотілося відпочити. Вже як почало сутеніти, чи й трохи пізніше, Микита знову поліз у воду. Що довго не вилазив, ми не звернули уваги, бо ж знали: плаває не гірше риби. Вже як комарі стали гризти, погукали його, а він ні мур-мур. Тоді я й сказав Добровольському, чи не переплив Микита на той бік і там не заснув? Не ждати ж нам, поки він прокинеться. Зібралися, щоб іти додому, бачимо: лежить Микитина одежа. Це ж коли її тут зоставити, то хтось підбере, а нам відповідай. Давай, кажу, ще підождемо. Але хіба ті кляті комарі дадуть? Поїдом їли. Думали так: Микита, як прокинеться, може і в плавках додому прибігти. Отож забрали його одежу й пішли. Вранці Добровольський поніс її, а Воловика вдома нема. Тут Настя й зняла ґвалт, ледь Добровольському очей не видряпала. Ну, потім стали Микиту шукати і знайшли навпроти того місця, де ми відпочивали. Я вже казав і ще скажу: він таки не кричав, пішов на дно, мов сокира, бо якби кричав, ми неодмінно почули б.

— Але ж він, самі казали, плавав не гірше риби.

— Що плавав, то плавав. У селі рівних йому, мабуть, не було. Але чоловіка міг ухопити параліч. Про це й лікарі кажуть. Ще якби не п'яний, то, може, зумів би якось вибратися, а так…

Один із шоферів під осокором прокинувся, підняв голову, прислухаючись до розмови. Моринець скосив на нього очі, голосу не стишив, навпаки, заговорив голосніше. В хаті щось стукнуло, забряжчало, і завідуючий хутко повернув туди голову. На обличчі його нічого не змінилося.

— Добровольський тут? — спитав Турчин.

— Тут. Покликати?

— Краще пройдемося до нього.

Моринець ішов у хату попереду. Ступав твердо, впевнено, біля дверей зупинився й пропустив капітана. В обличчя одразу війнуло запахом полуниць. Ними були густо заляпані стіни, долівка і навіть подекуди стеля. У двох кімнатах стояли чотири чани, у третій — два преси. В одному з них порпався Добровольський. Засмаглий, аж чорний, у сірих штанях і голубій тенісці, з руками, забрудненими мастилом, з густим розпатланим чубом, що спадав за комір, він виглядав значно молодшим за Моринця, хоч вони були однолітки.

— Ось товариш із міліції, — сказав Моринець. — Цікавиться пригодою з Воловиком…

— Знову, — невдоволено буркнув заготівельник.

Турчин перейшов до вікна, де було трохи чистіше. Він не знав, про що питати у Добровольського. Здавалося, про все ж довідався від Моринця. І як завше у подібних випадках, в душі заворушився сумнів: може, не треба було відразу зустрічатися із заготівельниками, варто було спочатку розпитати про них у людей, найперше — в дільничного. Той мусить знати, що вони за люди.

Добровольський стояв і чекав, спідлоба поглядаючи на Турчина, і той, аби не мовчати, спитав:

— Ви чули, як Воловик Микита кричав?

— Ні.

— Але ж ви не були до безтями п'яні?

— Одначе і тверезим не був.

— Скільки ж випили?

— А біс його знає… Літрів два, здається. Так, Михайле?

— Десь біля цього.

— То ви не пам'ятаєте, скільки брали горілки?

— Випивкою завідував Михайло.

— Як я зрозумів, пили не в складчину?

Добровольський на мить осікся, в очах його, либонь, змигнула пересторога, проте відразу зникла.

— Не в складчину. Тоді черга пригощати випала Михайлові.

— Ви часто отак, по черзі?

— Траплялося, — озвався Моринець. — Знаєте, за день накрутишся, як білка в колесі, то хочеться душу відвести. Та міру ми знаємо: ще ніхто не бачив, щоб ми знімали бучу чи щось подібне… Так що не подумайте про нас погано.

Турчин мовчав. Та й що казати, коли всякому відомо: де випивка, там і зло. В якій воно сорочці — час покаже.

4

Із дільничним інспектором Кривошиєнком, молодим лейтенантом міліції, Турчин зустрівся під вечір. Акуратно підстрижений, підтягнутий, з карими проникливими очима, з розважливою, точною мовою, — він справив на капітана приємне враження.

— У мене думка така, — сказав без поспіху, — як і в слідчого прокуратури та начальника міліції: Воловик утопився сам. Однак довіри до заготівельників не маю.

— Думка, не підтверджена фактами, нічого не значить, — зауважив Турчин. — Чи у вас є конкретні, незаперечні факти?

— Як вам сказати? Є висновки судмедекспертизи: на тілі не знайдено бодай найменших слідів насильницької смерті. Це по-перше. По-друге, мені вдалося розшукати двох рибалок, які того вечора вудили неподалік. Один із них пішов додому раніше і не бачив, коли Воловик заліз у воду, скільки там льопався. Другий — бачив, коли заліз, а коли виліз — ні.

— Свідчення не вельми… Хто цей рибалка?

— Петро Сірко із Ярешок.

Турчин занотував прізвище.

— Ну, а тепер поясніть, чому у вас нема віри до заготівельників?

— Випивають частенько, і не самогон, а «Пшеничну», «Екстру», коньяки. Окрім покійного Воловика — всі нетутешні: Моринець та Добровольський із Молдавії; шофер, він же заготівельник, із Чернігівської області. Питається, якого лиха заганятися в таку далечінь? Чи не пахне тут якоюсь аферою?

— Ну, для чого так, всіх під один гребінець? Ви цікавилися їхніми заробітками?

— Ні.

— Шкода. А вони у них, кажуть, солідні. Проте так чи інакше, а придивитися до них треба буде. Найперше — маємо все знати про їхні стосунки із Воловиком. Дружина Воловика твердить, ніби вони були невдоволені премією…

Вони розмовляли в невеличкій кімнаті, де містився штаб народної добровільної дружини села. Тут був старенький стіл зі слідами од кісточок доміно, п'ять потертих стільців, на стіні — графік чергування дружинників. Уже зовсім посутеніло, в багатьох хатах засвічувалося, а вони сиділи у напівтемряві, дільничний на правах господаря — за столом, Турчин — біля столу.

— Як ви думаєте, з чого нам треба починати?

Кривошиєнко подивився на вікно. Він щось обдумував, прикидав. Крізь розчинену кватирку запливали м'які запахи і тиша.

— Отак відразу сказати важко. Слід все зважити, поговорити з людьми. Найперше, мені здається, треба зустрітися з рибалкою, який додому пішов пізніше, — лейтенант подивився на годинник. — Може, привезти його?

— Давайте.

Повернувся Кривошиєнко із рибалкою дуже швидко. Було тому за п'ятдесят, однак у кімнату зайшов твердим, ледь не стройовим кроком. Сиву голову тримав високо.

— До того, що доповідав товаришеві лейтенанту, більше нічого не додам, — заявив. — Воловика я зоставив іще у воді.

— Ви точно знаєте, що він там був?

— Спочатку, як заліз у ставок, то добрий підняв шум. Я навіть розсердився, бо ж рибу розігнав. Потім він утихомирився: льопне раз-другий і сидить тихо, жде, щоб вода горілку витягла. Жінка в нього до цього строга.

— Тоді вже було темно?

— Ага.

— Як же ви вудили?

— А я не стільки вудками, як закидушками. А вони, як знаєте, без поплавків. Що я вам хочу сказати? Мені один знайомий із Глобівки, села, що по той бік ставу, таке розказував: того вечора, як утопився Воловик, він ставив ятері, то й помітив, як хтось із їхнього боку тихенько роздягнувся й поплив аж до нашого боку. Може, він підкрався до Воловика й потяг його на дно, га?

Турчин кинув швидкий погляд на дільничного. Той знизав плечима.

— А чому ви товаришеві лейтенанту цього не сказали?

— Бо тоді, як він мене допитував, я цього не знав. А оце їхали автобусом, із райцентру, розговорилися, то й розказав.

Очі Турчина неспокійно блиснули: у нього вперше прокинувся інтерес до цієї справи. Схилився над блокнотом і повільно, щоб не виказати збудження, записав прізвище нового свідка.

— Було б добре, якби з ним зустрітися ще сьогодні.

— Це можна, чого там. Він живе недалеко, над ставом.

Зоставшись сам, Павло послабив краватку, розстебнув на сорочці верхні ґудзики. Сидів коло вікна. Вже зовсім стемніло, і в селі була така тиша, як у степу. Аж дивно. Хотілося закурити, але чомусь не зважувався запалити цигарку. Може, треба було самому поїхати у Глобівку, там би й поговорив із новим свідком? Пройшовся по кімнаті, знову сів, поблукав трохи поглядом по стінах, долівці, потім згадав, що у портфелі є третій том Хемінгуея, дістав його і став читати. За цим і застав його дільничний.

— А де ж свідок?

— Не може їхати, радикуліт вхопив. Але я з ним поговорив, — лейтенант мить помовчав. — Значить, діло було так. Він якраз стояв під кущем і натягував штани, коли хтось підійшов до ставу, хутенько роздягнувся і поліз у воду. Об цій порі купальники не дивина, але вони глибоко не залазили, обмиються біля берега, пропливуть якийсь метр-другий — і назад. А цей поплив і поплив, і зовсім нечутно, як риба. Коли заговорили, що Воловика втопили нарошне, в нього й закралася підозра.

— Він не дочекався, поки той купальник вилізе на берег?

— Ні, вбрався й пішов. Ніяких шумів на ставку не чув. Про всяк випадок я вивідав у нього про всіх рибалок, які ставлять ятері. Може, котрийсь із них щось бачив, чув…

5

Турчин пройшовся по кімнаті, подумав, потім зупинився навпроти Кривошиєнка.

— То що будемо робити?

Дільничний скосив очі на вікно, за яким уже зависали рідкі сутінки. Десь протяжно мукала корова й настирливо деренчав трактор.

— Я знаю… З рибалками треба поговорити. І відкладати не варто. Завтра порозбігаються по роботах — і шукай вітра в полі. А зараз в акурат сидять по хатах. Тільки давайте спочатку перекусимо. Тут у мене дещо є.

Кривошиєнко збігав надвір, взяв у колясці мотоцикла хліба, сала, пучок молодої цибулі.

— Все власного виробництва, — хвалився.

…Із чотирьох глобівських рибалок, які ловлять рибу ятерями, дома застали трьох. Четвертий працював шофером у автопідприємстві й поїхав у далекий рейс. Один клявся і божився, що того вечора ятерів не ставив. Другий ставив, але у вершині, звідти ж до чистого плеса, де купаються, далеко. Третій, гостроносий Грицько Гриб, у сусідки на толоці був, у воду заліз десь опівночі, коли за отими заготівельниками і слід прохолов. Але, почухавши вузьку потилицю, сказав:

— А знаєте, того Воловика міг послати до раків Петро Захарченко.

— Хто це?

— Юльки, тої, що на пункті сік чавить, чоловік. Я чув, як він погрожував Воловикові: «Я тебе, бугаїсько такий, як не відстанеш од Юльки, зі світу зведу!» Коли мені не вірите, можете спитати людей. Тоді на пункті чоловік десять було. Ягоди здавали.

— Воловик щось мав із жінкою Захарченка?

— Тут таке діло, що стверджувати не буду… Може, щось і було, бо Захарченко прилаштувався аж у харчокомбінаті експедитором, чи ким там, дома буває раз на тиждень. А Юлька — молодичка у соку, кров грає… Захарченко до того ще й макуха: Юлька їздить на ньому, як на ішаку.

— Який же він макуха, коли таке підняв?

— Хіба то він? Горілка. Та й геройство своє показував, поки Юлька не заявилася. Побачив її, відразу став шовковим — узяла його за руку і, мов теля, вивела за ворота. Кіно безплатне!

Кривошиєнко усміхнувся. Турчин глянув на годинник — уже підбиралося до одинадцятої. Він не вірив у Грицькове припущення: як правило, ті, що бистрі на язик, повільні в дії.

Гриб помітив посмішку.

— Не вірите? Захарченко на що хоч здатний. Ну, діло давнє, — заговорив стишено. — Замолоду я трохи впадав за Юлькою, то вже знаю, що в тихому болоті чорти водяться. Розкажу, то не повірите. Веду Юльку з клубу додому, а Петро суне позаду нас, як тінь. Ми стоїмо біля перелазу, гомонимо, цілуємося, відповідно, а він стовбичить неподалік. Кіно безплатне, їй-богу! А якось підстеріг мене. — «Відстань од Юлі, а то погано буде». «На хвіст солі мені насиплеш!» — я йому. Його така злість взяла, що аж збілів. А десь через місяць зайнялася наша хата. Добре, що була мурована, то згорів тільки дах. Я здогадувався, що та робота не втекла Петрових рук. Та не упійманий — не злодій.

Розповідь щось важила, і Турчин пожвавішав.

— Захарченко того вечора, як не стало Воловика, дома був?

— Оцього вже не скажу. Він найчастіше приїжджає по суботах та неділях, а тоді, пам'ятаю, будень був. Як треба, то я дізнаюсь. Не важко. Може, вас іще щось цікавить?

— Поки ні.

Гриб провів їх за ворота, до мотоцикла. Коли прощалися, руку простяг першим.

— Чи не збирається мстити за спалений дах? — як трохи від'їхали, озвався дільничний.

— Ніби схоже. Проте придивитися до Захарченка варто. Під лихий час і кум за собаку. Ну й… спробуйте переговорити з рибалками Ярешок, а найперше з браконьєрами. То такий народ, що все бачить, знає. Невже того пізнього купальника бачив тільки один чоловік?

Вони їхали повз приймально-переробний пункт. Там іще світилося. Павло, ледь повагавшись, торкнув дільничного рукою.

— Може, заглянемо? Уточнимо, чи цей Гриб не наплів зайвого.

Кривошиєнко, не відриваючи погляду від дороги, згідливо кивнув головою.

На пункті біля чанів поралися Моринець, Добровольський та чорнявий, із маленькими вусиками хлопець. Добровольський та Моринець тримали зачервонені копистки, коло чорнявого стояло відро, під стіною лежав мішок цукру. Всі трос дивилися на пізніх гостей ніби злякано, особливо хлопець. Він, здається, й дихати перестав.

«Чого вони? — здивувався капітан. — Ніби ми упіймали їх на гарячому. Може, таки й справді смерть Воловика на їхній совісті? Якась причина є».

— Що привело вас так пізно? — нарешті зворухнувся завпунктом. — І так зненацька, що нам аж неприємно стало. При нас, знаєте, гроші, а від теперішніх людей всього можна чекати.

— А ви чого так пізно?

— Полуниця йде, а робочих рук — нема. То я ось їх підмовив, — кивнув на Добровольського й хлопця. — Знаєте, зобов'язання на сто п'ятдесят процентів — не абищо. Тут треба крутитися, як веретено. І все таки, що вас привело в таку нору?

Турчин розповів про Юлю і її чоловіка.

— О, був концерт! — розтяг на весь дрібнозубий рот посмішку Моринець. — Ніхто не чекав такого від Захарченка. Тихий же та смирний, хоч воду на ньому вози. А тут таке закотив… Думаєте, він зробив, як погрожував?

Турчин промовчав. Моринець поклав копистку на чан і став очима шукати, чим би витерти руки. Не знайшовши, знову заговорив:

— Моє діло, конєшно, сторона, але думається мені, Петро не здатний на вбивство. Та й у селі тоді він, либонь, не ночував.

— А що, у Воловика справді щось було з Юлією? — спитав Павло про інше.

— Те хай Захарченко чи й вона сама скаже. Тут, самі знаєте, діло тонке… Конєшно, спробувати вивідати можна, але ж, кажу, тонке діло…

6

Переночував Турчин у Кривошиєнка. Про роботу не говорили, хоч обох непокоїла думка, чому поява працівників міліції в пізній час на пункті сполохала заготівельників. Виправданню Моринця не вірили. Чи, бува, не «хімічать» вони з полуницями? Отой мішок цукру під стіною, нащо він? Може, потихеньку самогон цідять? Вкладаючись у постіль, Павло висловив свої припущення, Кривошиєнко усміхнувся й авторитетно заявив:

— Ніяких махінацій бути не може. Сік вони здають на завод, а там роблять аналіз, і не вибірково, а з кожної бочки. І самогон відпадає: я оглянув усі кімнати. Цукор їм, певно, знадобився, щоб підсолоджувати полуничний сік, як і березовий. Зрештою, можна поцікавитися.

— Як ви думаєте це зробити?

— Лихо його знає. Треба помізкувати. Знаю одне — в них самих питати не можна, бо як щось є, то насторожаться.

— А знаєте що, — аж сів на постелі Турчин, — поцікавтеся в довколишніх магазинах, можна і в райцентрі, скільки заготівельники купують цукру. Якщо брали мішок там чи два, то ні про яку «хімію» із соком, думаю, не може й мови бути.

— Резонно, — похвалив інспектор.

Раненько поїхали на ставок, спочатку на ярешківський бік, потім на глобівський. На ярешківському, де випивали заготівельники, трава була витовчена, видно, не одні вони тут бували. Очерети, до сивий чоловік кидав закидушки, виднілися трохи далі, але тихого вечора можна було розібрати мову. Всюди валялися недопалки, клапті паперу, подибувалися бляшані банки з-під консервів, сріблясті кришки від пляшок.

— Геть берег запаскудили, — обурювався Турчин. — Невже не можна приструнчити цих дикунів?

— Сюди з усього світу з'їжджаються. Якби хоч сторож пильнував за порядком, а то він каже, що його діло — риба.

Трава на глобівському березі була витовчена ще дужче — до коріння. І засмічена густіше.

— Тут що, весь район купається?

— Трохи є… Зарості хоч і близько, але дно піщане.

— То невже тільки один чоловік бачив того нічного купальника?

— Може, й не один… Будемо шукати. Проте варто взяти до уваги: ніч уже була. А у воду він залазив приблизно звідси.

Турчин кинув поглядом на ярешківський берег, туди, де сиділи заготівельники. Було це майже навпроти. Отже, треба шукати нічного купальника.

Від ставу поїхали в магазини спочатку глобівський, потім у ярешківський. І там, і тут продавщиці, коли почали питати в них, чи продавали заготівельникам цукор, помітно сторопіли, однак нічого не сказали.

— Не хвилюйтеся, я все знатиму, — заспокоював капітана дільничний. — Ми ж не на безлюдному острові.

Домовилися: Кривошиєнко бере на себе рибалок, шукає нових свідків, займається цукром, а Турчин поїде автобусом на консервний завод, заодно й загляне на харчокомбінат, до працює ревнивий чоловік Юльчин — Петро Захарченко.

День випав ясний, тихий. Павло, хоч і полягали пізно, почувався бадьорим. Чим ближче райцентр, тим більшало в душі бадьорої певності у самому собі. Проте з автобусної станції пішов не на завод, а на пошту. Не минуло й десяти хвилин, як уже розмовляв по телефону з дружиною. Дома все було гаразд, донька не хворіла, скучила за татком, часто питала в мами, коли він приїде. Люба просила одне, аби не шкодував грошей на харчі, вчасно їв. Вона боялася, щоб і в чоловіка, як і в батька її, не сталася виразка шлунку — той працює у колгоспі агрономом, трапляється, як піде з дому раненько, ледь світ, то повернеться пізнього вечора. Ото й нажив хворобу.

Після розмови з дружиною Павло аж сяяв. Те сонце в душі приніс і в заводську лабораторію, і троє дівчат-лаборанток, чорняві, засмаглі, в білих накрохмалених халатах, дивилися на нього зачудовано, а найнижча і найтонша, на якій Турчин затримав погляд найдовше, спалахнула, мов ружа. «Бути удачі, — все промовляло в капітанові. — Неодмінно бути».

— Я з міліції, — відрекомендувався. — Хотів би познайомитися з методикою аналізу полуничного соку.

Лаборантки відразу насторожилися.

— Що саме вас цікавить? — сухо мовила кирпата.

— Як ви берете аналіз, що визначаєте.

Кирпата зняла з полички продовгуватий напівскляний прилад із різними позначками.

— Ось цей прилад опускаємо в сік, і він показує вміст сухих речовин, кислотність; колір визначаємо на око.

— Не було випадків фальсифікації?

— Були. Три дні тому з березівського пункту забракували двісті літрів. Був великий вміст води і сухих речовин на п'ятдесят процентів нижче норми.

— Більше такого не траплялося?

— Ні.

— Іще одне. На переробних пунктах цукор у сік додають?

— Ви що! Це вже була б явна фальсифікація, адже в цукрові містяться майже всі сухі речовини, які є в полуничному сокові.

У кімнату заглянув середніх років чоловік, у сірому потертому костюмі.

— Дівчата, скільки можна ждати? — мовив невдоволено.

— Людо, — звела очі кирпата на низеньку лаборантку, — піди зроби аналіз.

Люда поправила зачіску і легко заспішила до дверей. Турчин подумав, що не завадило б самому побачити, як робиться аналіз, і вийшов слідом за нею. У дворі стояла забрьохана машина. Люда вже була на машині й чаклувала над бочками: по черзі опускала в кожну прилад, виймала й зі шкали списувала показники в блокнот.

— А розчинений у сокові цукор прилад установить? — поцікавився Турчин.

— Ні. Треба хімічний аналіз. Але хто буде розчиняти цукор? Завод же не приймає соку, якщо в ньому процент сухих речовин вищий.

— А якщо додати води й цукру?

— Є ще забарвлення, запах. Влийте на відро соку літрів два води, і вже колір стане не той. Однак пробачте, невже міліція думає, що ми приймаємо сурогат? І чому вас усе це зацікавило?

— Виникла така потреба, — відказав коротко.

Турчин уже хотів прощатися і йти у райвідділ, як на територію заводу в'їхала одна з двох машин, що вчора стояла у дворі ярешківського пункту. За кермом сидів хлопець із вусиками. Його минулої ночі бачив на пункті із заготівельниками. Легко зіскочив на землю і пругкою ходою підійшов до капітана й лаборанток.

— Здрастуйте!

Тримався впевнено, незалежно. У круглих, з темним переливом очах проглядалося молодече завзяття, а коли зводив погляд на лаборанток, до того завзяття додавалася задерикувата веселість.

— Ну, як, Людочко, настрій? — торохтів. — Контрольну з хімії зробила? Вона, товаришу капітан, заочниця. Сушить заочно голову. А чи варт? Он мій брат університет скінчив, у науково-дослідному інституті випари хімії нюхає, а заробляє 120 керебе. Я ж, рядовий шофер, кладу в кишеню набагато більше.

Турчин не міг збагнути, до чого ця балаканина: залицяється до дівчини і хоче виставитися, та не знає, як і чим, а чи хоче показати, що не боїться міліції, загладжує, так би мовити, вчорашній переляк. Як сталося нещастя з Воловиком, хлопця не було. Міцно збитий, м'язистий, груди, як у штангіста, такий, мабуть, довго може пробути під водою. Може, саме цей молодик, якого лаборантка називає Костиком, і шугнув із глобівського берега в став? Пильніше приглянувся до нього. В голосі, жестах, виразі обличчя та очах все було звичне, природне. Лише раз, коли Турчин спитав, чи не хочеться йолі у спати, бо ж цілу ніч працював на пункті, він на коротку мить замовк, ніби вразили болюче місце, але тут же відказав:

— Ми впоралися до першої, і ще на сон часу вистачило.

Поки вони розмовляли, під'їхала нова машина. Аналіз привезеного соку також був нормальний.

7

Майор Лівончик зустрів оперуповноваженого привітно: як тільки Турчин переступив поріг, заусміхався, підвівся й пішов назустріч.

— Ну як, переконалися? — міцно потиснув руку.

— В чому?

— Що вбивство Воловика — найчистішої води вигадка.

Павло пройшов у глиб кабінету, не чекаючи запрошення, сів неподалік столу. У широке, з великими шибками вікно заглядало сонце, із блискучого чорнильного приладдя зривалися сріблясті колючі «остюки», залітали начальнику райвідділу в очі, і він мружився.

— З приводу цієї справи я ще не знаю чого сказати, бо навіть не вивчив її добре.

— Що ж вас привело до мене?

Турчин неквапно двома пальцями розгладив вусики, подивився у вікно і розповів про свою та дільничного думку щодо заготівельників. Майор рипнув стільцем. Насупився.

— Швидкі ви, одначе. Прийшов, побачив, переміг. Лише добу в районі, а вже тикаєте нас пикою об стіл.

— Для чого ви так…

— Не сподобалося? Я, знаєте, такий чоловік: що думаю, те й кажу. Не вмію й не люблю гратися в котика й мишку. А ви вже як хочете, так і судіть про мене.

Лівончик випрямився. Сидів нерухомо, губи були міцно стулені, в кутиках карих очей й разу не зблиснули веселинки, які при першій зустрічі посіяли в Павлову душу приязнь до начальника. Тепер перед ним не чоловік, а пихата мумія. «Здається, майор із тих, для кого честь мундира над усе, — зробив висновок Турчин. — Тільки ж я не чіпаю тієї честі. Якщо заготівельники й справді хімічать із полуницями, то все піде в заслугу відділу». Павло і собі нагнав на обличчя холоду.

— Я теж із того десятка, що й ви, — мовив із притиском. — А тому ще раз настійно прошу зайнятися заготівельниками.

Майор несподівано посміхнувся, правда, посмішка була зверхня, ледь презирлива. Тепер Турчин спохмурнів навсправжки.

— Наївна ви людина, капітане, чесне слово. Зайнятися… А за що зачепитися, скажіть мені? За мішок цукру? Так я певен, його купив хтось із заготівельників для себе. Більше ж у вас проти них нічогісінько. Ах, як я забув: Кривошиєнку вони не подобаються. Може, й Кривошиєнко комусь не подобається, то накажете заводити на нього справу? Треба думати!

Мова Лівончика була тверда, запальна.

«Здається, він правий: піддався я емоціям дільничного, і сам учора поглядав на заготівельників, як на злочинців, а нині ось хочу схилити до цього й начальника».

— У вас щось буде до мене?

— Просив би дати в поміч Кривошиєнка.

— Молодий він іще і фантазер великий, як, пробачте на слові, і ви. Вам би в поміч когось старішого, із холодною головою. Але коли самі просите…

8

На харчокомбінаті Турчин зустрівся з начальником відділу збуту й постачання, чоловіком уже літнім, але по-молодечому рухливим, підтягнутим, акуратним — одразу видно, з відставників. Він не став розпитувати, чому експедитор Захарченко цікавить міліцію. Поклав руку на папери, які перед ним лежали, і став ніби з анкети вичитувати: дисциплінований, на роботу не спізнюється, що накажеш, те й робить, із начальством не сперечається, якби ще й не випивав у відрядженнях, був би золотим робітником.

— Він часто буває у відрядженнях?

— Ледь не кожний день.

— Двадцятого червня де був?

— Хвилиночку, — постачальник підтяг до себе товстого зшитка, погортав. — Їздив на станцію по борошно. Зробив два рейси.

— Коли повернувся з останнього?

— Точно не скажу, але, мабуть, як завжди — під восьму вечора.

— Ви, бува, не знаєте, де він квартирує?

— Чого ж, знаю. У гуртожитку райсільгосптехніки. За домовленістю ми там орендуємо три ліжка.

Чергова по гуртожитку, молода, з добрими, допитливими очима жінка безпорадна розвела руками:

— Хіба я слідкую, хто й коли почує? Моє діло таке: дивитися, щоб чужі не заходили. Оно прийдуть чоловіки, з якими він живе, в них і питайте. Хоча… чекайте-но: десь у другій половині червня, пригадується, Захарченко повернувся в гуртожиток пізно. Я ще й здивувалася, бо за ним такого не водилося. А якого числа було, того не скажу.

Двоє сусідів Захарченка по кімнаті говорили те, що й чергова, але числа теж не пам'ятали. А от третій впевнено заявив: двадцятого червня. І запам'ятав тому, що того дня теж повернувся пізно: відзначав іменини знайомого.

Експедитора Турчин застав на комбінаті. Був це чоловік, як і уявлялося, вайлуватий, понуруватий кремезняк. Дізнавшись, хто його викликав на розмову, збентежився.

— Де ви були в ніч із двадцятого на двадцять перше червня?

Захарченко знизав плечима.

— А ви пригадайте. Тоді ви повернулися в гуртожиток пізно. За кілька хвилин раніше од вас прийшов з іменин ваш сусід по кімнаті Коляда.

Експедитор захвилювався:

— Пригадую. Тільки я тоді нічого поганого не зробив, аби мною займалася міліція. Чи не натякаєте ви на мою поїздку в село?

— Вгадали.

— То особисте…

— Може, й так. Але нам треба знати все. Коли щось інтимне, можу вас запевнити: за ці стіни воно не вийде. Тільки попереджую: нам потрібна правда.

Захарченко опустив голову. Він думав про щось важке, щось вирішував, і Павло не підганяв його. Дивився крізь вікно на дорогу, якою шмигали машини, зрідка — мотоцикли. Став шкодувати, що свого мотоцикла залишив удома.

— Я їздив додому, — тихо промовив експедитор.

Турчин різко повернув до нього голову.

— Додому?

— Ага.

— Чого б то раптом?

— Бачите, я… моя… — чоловік почервонів і замовк.

— Тільки прошу: я мушу знати правду. А для чого, поясню пізніше.

Експедитор важко зітхнув, наважився:

— Бачите, все село гомонить, що моя жінка плутається з чужими чоловіками. Я її допитував, але вона клянеться, що то наговір. От я й вирішив її вислідити…

— Розкажіть із подробицями: де і як вистежували, хто може це підтвердити.

— Мене ніхто не бачив, і я нікого не бачив. У темряві підкрався берегами та городами до свого двору, заліг у садку і пролежав до півночі. В хату ніхто не заходив, то я й поїхав, мотоциклом. Попросив Івана Драчука, щоб завіз у село, сказав, що треба взяти грошей на куртку. Куртки тоді зелені, з пасочками й погонами продавалися в універмазі.

— Де був той Драчук, коли ви знаходилися в садку?

— У Глобівці. Там у нього знайомий чи родич. Ми з ним домовилися, що я чекатиму на нього після дванадцятої на мосту.

— Крім садка, ви більше піде не були?

Захарченко трохи помовчав.

— Не був.

— Це правда?

— Правда.

— Хочу вірити. А де вас Драчук зсадив?

— Біля приймального пункту. Я хотів дізнатися, чи нема там жінки.

— Чому сказали Драчуку, що будете ждати його на мосту, а не там же, біля пункту?

— До мосту від моєї хати ближче.

— Ну, то до кого ж ви ревнуєте свою дружину?

— До покійного Воловика. — І, помовчавши: — Чи не думаєте ви, що то я його втопив?

— Погрожували із ним розправитися?

— Було таке. Випив я тоді зайвого, от і ляпав. Та як би його втопив? Він же ого-го як плавав, краще за мене. Але не думайте, що так легко втопити людину, аби ніхто не чув. А на березі ж були п'яниці-заготівельники… Сам він утопився, і даремно ви шукаєте винних. Так усе село думає, тільки одна Воловичка вбила собі в голову, що його втопили. І то не на мене каже, а на заготівельників.

— Іван Драчук сьогодні на роботі?

— На комбінаті нема. Поїхав по щось там в область. Повернеться, мабуть, під вечір. Неодмінно його допитайте, бо, крім нього, у мене свідків нема.

— Допитаємо. І не лише його.

Захарченко мовчав.

9

Турчин повернувся в Ярешки вечірнім автобусом. Од ранкового піднесеного настрою нічого не зосталося. Дільничний був у своїй кімнаті — розмовляв із окатим, давно неголеним чоловіком. Кивнувши головою, аби не зважав на нього, капітан пройшов і сів під стіною. Вже з перших слів зрозумів, що Кривошиєнко пісочить якогось лайдака й п'яницю; до справи, якою воші займаються, він не причетний. Турчин недвозначно прокашлявся. Лейтенант скінчив розмову. Чоловік поспішив зникнути.

— Ну, як, лейтенанте?

— Нема чим хвалитися: рибалки, з якими я зустрівся, нічого не бачили і не чули. Вже й не знаю, як бути. А що нового у вас?

Турчин розказав про Захарченка. Кривошиєнко замислився. Його худорляве, обвітрене обличчя то насуплювалося, то ледь ясніло. І капітанові починало те обридати, бо в цьому вбачав щось неприродне, награне, але терпляче ждав.

— А знаєте, — нарешті заговорив Кривошиєнко, — від цього експедитора всього можна чекати. Торік він упіймав у своєму садку сусідського хлопчика, то ледь не до смерті прибив. Не знаю тільки, як од тюрми викрутився. Мабуть, задобрив батьків. А ще таке люди кажуть: був приревнував до своєї жінки Павла Яремчука, теж йому погрожував, а тоді, напившись, хотів підпалити хату.

— Деталі важливі.

— І я так думаю. Отож, важливо установити, чи й справді він весь час лежав у своєму садку. Буду розпитувати в людей…

— Ви ж уже розпитували.

— Однобоко, можна сказати. Мене в основному цікавили заготівельники і чи ніхто не чув крику, шуму на воді.

— Ви радите зосередитися на одному Захарченку?

— Чому ж… Заготівельників минати не можна. Ненадійний народ. Мені продавщиця з Межирічки розказувала, що шофер-заготівельник Кайдаль купив у неї аж вісім центнерів цукру. Нащо так багато? Не інакше, як солодять хлопці воду. Ну, а що аналізи нормальні, то ви самі казали, що вони нічого не варті. Моя порада: завтра самі відвезіть сік в область на експертизу, а я тим часом пошукаю слідів Захарченка за межами його саду.

— Хай буде так.

Другого дня рано Турчин уже був на консервному заводі. Його директор, молодий, років під тридцять чоловік, коли дізнався, що працівнику міліції потрібні зразки соку з усіх партій, які надійшли за весь сезон із ярешківського приймально-переробного пункту, безнадійно розвів руками:

— Такого зробити не можемо. По-перше, сік до нас іде з трьох пунктів. По-друге, він у нас довго не буває: вантажимо й відправляємо за сімома адресами. Найбільше — в Одесу.

— Тоді візьмемо зразки того, що є.

— Може, завскладом нас виручить. Ходімте до нього. — Як ішли, директор поцікавився: — Я хотів би знати, що сталося? Може, міг би допомогти.

— Поки що нічого не треба. Проби будемо відбирати при понятих і все оформимо протоколом.

— Зрозуміло…

Недовіра Турчина образила молодого директора, і він став мовчазний, на запитання відповідав одним-двома словами. На щастя, завскладом виявився кмітливим і показав сік, який надійшов із пунктів за останні чотири дні. Були слоїки і з перших переробок. Їх набралося стільки, що Турчин мусив просити в директора машину, аби завезла на автостанцію. Той дав вантажну, хоча в нього біля гаража поблискував на сопці новенький «Москвич». В область дістався після обіду. Найняв таксі й поїхав прямо в обласне управління. Начальник відділу карного розшуку, побачивши його, обтяженого слоїками, здивовано підвів брови, а тоді заусміхався.

— Що це все значить?

Турчин присів біля столу і, злегка ворушачи побілілими пальцями, почав розказувати. Не забув згадати і начальника міліції Лівончика, який і слухати не хотів про заготівельників. Вони для нього поза будь-якою підозрою. В голосі Турчина звучало обурення.

— Ви так говорите, ніби вже маєте проти заготівельників незаперечні докази, — зауважив полковник.

— Вони заховані в котромусь слоїку.

— Хай так. І все ж не можна прямолінійно. А потім… Не подумайте, що я піклуюся тільки про свій город. А нас в першу чергу цікавить сумна історія з Воловиком. Як ви пов'яжете це з фальсифікацією соку?

Турчин мовчки проковтнув гірку пілюлю.

— Зараз не можу сказати. Версій багато. Може бути, що заготівельники не поділили між собою крадене, бо вони так званими «преміями» були невдоволені. Або таке: Воловик чимось не сподобався їм. Я схильний і до того, що стався нещасний випадок.

— А нічні відвідини села експедитором?

— Все було так, як він розказував.

— Хай би. Проте, якщо то був нещасний випадок, те теж треба довести.

— Це буде зробити найважче.

— В цьому вся й складність. Як ви надалі збираєтеся вести справу?

— Все залежатиме від висновків експертизи. Поки що маю намір побувати в об'єднанні, переглянути особисті справи заготівельників, поцікавитися їхніми заробітками, преміями.

Полковник підвівся, підійшов до вікна і став дивитися на червону стіну сусіднього будинку. Стояв нерухомо, потім так само повільно повернувся обличчям до Турчина.

— Якщо ваш здогад із фальсифікацією соку підтвердиться, будемо підключати відділ по боротьбі з розкраданням соціалістичної власності. Хлопці там розторопні…

— А може, відразу порушити справу і передати слідчим?

— Ви що ж, хочете руки вмити? — ворухнув бровами полковник.

— Чому ж… Будемо займатися, так би мовити, паралельно — вони фальсифікаторами, а ми — смертю Воловика.

— Ніяких паралелей… Певно, доведеться бити по всіх точках. І — ранувато ділити шкуру невбитого ведмедя. Треба спочатку хоч побачити того звіра.

10

Чорнява, симпатична молодичка, що була начальником відділу кадрів обласного аграрно-промислового об'єднання консервної промисловості, навідріз відмовилася показати особисті справи та трудові книжки ярешківських заготівельників.

— Я це можу зробити тільки з дозволу генерального директора.

— Тоді беріть дозвіл.

Молодичка підняла трубку внутрішнього телефону.

— Олександре Борисовичу, це я. Тут товариш із міліції вимагає особисті справи завідуючого ярешківським приймально-переробним пунктом Моринця та заготівельників Добровольського і Кайдаля. Посвідчення? Показував. Так, зрозуміла вас. — Молодичка поклала трубку й подивилася на оперуповноваженого привітніше. — Директор дозволив. Ви вже вибачте, але в нас так заведено.

Всі три трудові книжки були чисті, не потерті, лише в Моринця значилося чотири записи, а в Кайдаля й Добровольського — по два. Моринець до завідування працював продавцем в одному із споживчих товариств Молдавії, лиш часто міняв магазини; Добровольський був товарознавцем у тому ж товаристві; а Кайдаль у Чернігівській області їздив на колгоспній машині.

— У вас що, всі заготівельники з інших областей?

— Ні, лиш на ярешківському пункті.

— Ви оформляли їх на роботу? Поцікавилися, чого вони опинилися в наших краях?

Начальниця кадрів враз замислилася — вагалася, а чи щось пригадувала.

— Ні, не цікавилася.

На заявах ярешківських заготівельників були розмашисті резолюції генерального директора.

— А хто розмовляє з людьми, яких приймаєте на роботу?

— Як правило, я. Але, буває, і директор.

— А з цими директор розмовляв?

— Здається… У нас, знаєте, робітників багато… А ще й сезонники… Про всіх усього не запам'ятаєш.

Коли Турчин підвівся, щоб іти, молодичка сказала:

— Олександр Борисович просив вас, як звільнитеся, зайти до нього.

— Хто це?

— Цугаль. Генеральний директор. Я проведу вас.

… Ледь Турчин ступив на поріг, Цугаль підвівся з-за масивного двотумбового столу й пішов назустріч. Ступав широко й легко, хоча мав, певно, всі шістдесят, був високий, прямий, із відкритим обличчям. Посадив капітана коло приставного столика, сам сів навпроти, виклавши перед себе руки з довгими випещеними пальцями.

— Я пробачаюся і не наполягаю. Проте, як директор, хотів би знати: чим викликаний ваш візит?

— Займаюся перевіркою деяких сигналів.

— Прикро, коли сигнали підтвердяться. Це ж найкращий пункт в об'єднанні. А потім… Усіх ярешківських заготівельників, за винятком покійного Воловика, давно знаю з найкращого боку. Я довгий час працював головою колгоспу у тім селі, звідки Моринець і Добровольський. Якби за ними водилося щось погане, ніколи й на гарматний постріл не підпустив би їх до об'єднання. Ну, а Костя Кайдаль — мій небіж. Якщо й справді вони щось там хімічать, то мені буде добрий ляпас.

«А чого це ти близьких і знайомих прилаштував на одному пункті?» — якось мимоволі подумалося Турчину. Відкинувшись на спинку стільця, Цугаль дивився на ріжок столу. Обличчя віддавало важкою задумою.

— А знаєте, — враз пожвавішав, — я таки не певен, що вони пішли на авантюру і цим підвели мене. Заробляють же непогано. Я їх, якщо вже на те пішло, послав на найбагатшу на ягоди зону. І мене вони шанують.

«Ти, чоловіче добрий, ніби вмієш читати чужі думки, — здивовано дивився на Цугаля капітан. — Не встиг я подумати, а ти вже відповідаєш. Ну й діла…»

— Поки що йде перевірка. Може, сигнал і не підтвердиться.

— Як кажуть, дай боже. І все-таки, що вони можуть учворити? Обважують людей? Це найвірогідніше. Бо на гроші, які заготівельники отримують під звіт, повинна закуплятися продукція. І надходить вона добротна, як ви знаєте. Вчасно звітують. Звіти теж нормальні. Хоч убийте, не знаю, з якого боку до них підійти.

З усього видно, директор переживав, хотів знати правду, але Турчин вдавав, що не помічав того.

— Робота заготівельників якось контролюється?

— Зрідка на пункти виїжджає мій заступник або я сам, але дивимося лиш за одним — аби байдиків не били. Ну, а за справною цифрою пильнують усі, бо від того залежать премії. Але на ярешківському пункті з планами завжди гаразд, тому й буваємо там рідко.

— Як заготівельники отримують гроші?

— Під звіт. Документи оформляються в бухгалтерії, а видає касир.

— Премії у вас великі?

— Як у кого. Найвищі у тих, хто безпосередньо зайнятий виробництвом.

— З яких розрахунків виплачуються преміальні?

— В основу, як і скрізь, береться план. Ярешківський пункт його вже виконав і перевиконав.

— Яка ж була премія?

— Вона нараховується по закінченні сезону.

«Отуди до лиха! Про які ж тоді премії говорили заготівельники в хаті Воловика? І чому всі були ними невдоволені? Чи не в цьому причина?»

— Зрозуміло, — сказав Турчин, аби не мовчати.

Здається, і Цугалю не було про що говорити. Він уже сидів зсутулений і дивився на оперуповноваженого втомленими, добрими очима. Як той зібрався йти, промовив:

— Коли що треба, прошу, я до ваших послуг. Хоч, якщо відверто, мені буде не зовсім солодко, коли в об'єднанні знайдуться пройдисвіти та ще й серед тих, кому я найбільше довіряю.

11

Начальник відділу карного розшуку обласного управління стрів Турчина веселою, бадьорою усмішкою:

— Ну, капітане, можу вас привітати: ваш нюх вас не підвів — у двох слоїках виявлено не полуничний сік, а сурогат з води, лимонної кислоти, виноградного барвника та справжнього полуничного соку. Останній у невеликій кількості додавався, певно, для запаху. Ось матеріали аналізів. Можете познайомитися.

Полковник поклав перед оперуповноваженим списаний аркуш. Павло читав його ніби й уважно, та з написаного мало що затримувалося в голові. Зрозумів: хвилюється. Спробував заспокоїтися. Де там! «Що це я, мов хлопчак! — гримнув подумки на себе. — І не соромно?»

— Чого мовчите? — блиснув зіницями полковник. — Напали на слід ведмедя, дивись, і до барлога дійдемо.

— Сподіваюся, — байдужим голосом відказав Турчин.

Полковник здивовано глянув на капітана. Поведінка його була йому незрозуміла, проте вважав за потрібне про це не говорити.

— Ми вже тут радилися. Думаю, що комбінаторів буде викрити легко, бо діють вони, безперечно, по-старому: складають відомості на виплату грошей міфічним особам за продаж міфічної полуниці. Непокоїть інше: як пов'язати це зі смертю Воловика? І не настроюйтеся на те, що складу злочину тут нема. Тепер це стає вірогіднішим. Такої думки дотримуються і в обласній прокуратурі. Слідчий Скуратівський завтра з вами виїздить у район. Ви ж переночуєте в готелі «Україна». Місце вже замовлено. Але перед тим зв'яжіться зі слідчим. Він хоче з вами поговорити. Можна і з мого кабінету. — Полковник набрав номер. — Іван Трохимович? Доброго дня ще раз! Тут у мене Турчин. Дещо роздобув. Звичайно, істотне. Неістотним не торгуємо, — пожартував. — Хай зараз під'їде? Гаразд. На все добре!

Капітан, слухаючи телефонну розмову, проймався невдоволенням — збирався попросити в начальника дозволу поїхати додому. Ще встигав на останній автобус, а завтра міг би десь на одинадцяту повернутися. Може, сказати?

— Ви щось хотіли? — проникливо глянув полковник.

— Ні, — відповів Турчин і повернувся до дверей.

Іван Трохимович Скуратівський, чоловік уже в літах, чимось нагадав Павлові слідчого районної прокуратури Скрипку. Хіба що Скрипка зросту нижчого. А то і розмовляють однаково: повільно, розважливо. Вислухавши уважно оперуповноваженого, Скуратівський заговорив:

— Сказати правду, підпав я під вплив свого колеги з району і скарзі мало вірив. Тепер бачу, що в ній щось є. Я згоден — найперше треба шукати привід для вбивства. Певно, думки наші співпадуть, коли скажу: дев'яносто дев'ять із ста — у розподілі крадених грошей. Воловик запротестував, що їх не так розподіляють, і його прибрали. А кому завше найбільше перепадає? Організаторові. Отож і організатора треба шукати. З якого кінця краще підійти до нього, варто добре помізкувати.

— В такому разі слід простежити оту «дорогу» грошей до заготівельників. Може, вдасться встановити, до чиїх рук їх найбільше прилипло.

— Тоді будемо на коні. Не завадило б дізнатися, де заготівельники беруть виноградний барвник. В області його нема. Я вже цікавився.

— А що це дасть для розкриття вбивства?

— Я ще й сам не знаю. Одначе в нашій роботі білих плям не повинно бути.

Те, що слідчий був відвертий, сподобалося Турчину.

— Ви не гнівайтеся, що на вас усе зіпхнув. Геть закрутився. Сьогодні ніч не посплю і, сподіваюся, з роботою впораюся. Завтра на місце пригоди поїдемо разом в обід чи трохи пізніше. Поки я тут буду коптитися в кабінеті над паперами, ви, може, заглянете в об'єднання, поцікавитеся, хто має відношення до грошей, які визначені для закупівлі ягід. Ну, і барвником займіться… Взагалі, прозондуйте настрій у працівників об'єднання, зважте на думку директора…

— Директор справив на мене гарне враження.

— Я особисто з ним не знайомий, але чув про нього багато. Кажуть, пихатий.

— Ніби не помічав. І слідству старається допомогти.

— Це добре. З об'єднання мені зателефонуйте. Може, треба буде і нам підключитися.

12

Наступного дня о дев'ятій ранку Турчин уже був в об'єднанні. Секретарка, як давньому знайомому, всміхалася йому.

— Зараз доповім про вас.

Не встиг Павло обдивитися простору, зі смаком обставлену приймальню, як секретарка вигулькнула з високих дверей, несучи на червоних устах усмішку.

— Олександр Борисович вибачається й просить вас почекати кілька хвилин. У нього якраз головний інженер та головний технолог. Ви, будь ласка, присядьте он там, подивіться свіжі газети, журнали, — показала на невеличкий столик біля стіни.

Однак капітан не встиг перегорнути і двох сторінок в «Огоньку», як знову розчинилися високі, оббиті чорним дерматином двері й випустили двох моложавих чоловіків. З-за їхніх спий виглядав Цугаль і привітно всміхався.

— Прошу.

Директор, як і вчора, посадив Турчина коло приставного столика, сам сів навпроти, виклавши перед себе руки з довгими пальцями. Дивувало — такі літа і такі пальці. Мабуть, ніколи не бачили фізичної праці. Був Цугаль спокійний, упевнений у собі, кожне слово по-діловому виважене. Заготівельників інших двох приймально-переробних пунктів теж хвалив, казав, аби і в них такі умови, як у ярешківських, і вони б набагато перекривали план. Ця віра у підлеглих, благодушність — насторожували. Дивно. Начальник відділу карного розшуку обласного управління говорив про Цугаля як про керівника тямущого, такого, що розбирається в людях, вміє організовувати виробництво. За короткий строк вивів старенький плодоконсервний завод у передові, був ініціатором створення обласного аграрно-промислового об'єднання консервної промисловості, за чиєюсь рекомендацією очолив об'єднання, можна сказати, з самого першого дня. Об'єднання стало працювати ритмічно, виконувати й перевиконувати плани.

Коли Турчин сказав Цугалю, що хоче зустрітися з головним бухгалтером, той враз спохмурнів і мовив із жалем:

— Значить, мені не вірите. Шкода. І все ж я стояв і буду стояти на своєму: бухгалтер гарна людина, хоч інколи і псує мені нерви. Я на те не гніваюся, камінь за пазухою не ховаю, бухгалтер робить свою роботу — дотримується інструкцій і параграфів. А тут, скажу вам, накручено такого, що сам лихий ногу зломить. У нашого брата, господарника, вони — як кайдани на руках. Особливо важко було спочатку, коли на ноги спиналися. До чого не доторкнись, усе валиться: заводи малопотужні, обладнання старе, морально давно застаріле, дисципліна нікудишня, заробітки мізерні. А культура виробництва, умови праці… Звідси — плинність кадрів. А постачання? Краще й не згадувати. Доводиться тукати кривих стежок, йти в обхід інструкцій і параграфів. І що ви думаєте? За моє жито мене й бито: викликали на засідання комітету обласного контролю. Добре, що мене зрозуміли, відбувся переляком — доганою. І бухгалтер догану відхопила, хоч я і говорив на засіданні: вини її у тих порушеннях фінансової дисципліни — нема. То все моя воля.

— Звідки народному контролю стало відомо про ваші, як ви кажете, криві стежки?

— Анонімщик постарався.

— Маєте на когось підозру?

— Ні. Я дотримуюсь правила — не підозрювати, поки не зловлю за руку.

Чим довше інспектор розмовляв із директором, тим більшою симпатією проймався до нього. Аж дивно. Зовсім же недавно дивився на Цугаля, як на ліберала, чоловіка, який для всіх хоче бути добрим дядьком, чим і користуються злочинці.

— Поки ви будете воркувати з Ніною Іванівною, я займуся з інженером та технологом. До вашого приходу ми вирішували одне питання. Якщо знадоблюся, буду в інженера.

Турчинові було ніяково випроваджувати з кабінету його господаря. Сказав про це Цугалю. Олександр Борисович замахав руками:

— Ви що, про що мова? Мені в головного навіть зручніше: там усі папери, креслярська дошка.

Турчин підійшов до розчиненої кватирки, замислився й не почув, як розчинилися двері й до кабінету боязко ступила смаглява жінка з вінцем товстої коси на голові. Зупинилася за крок од порога.

— Добрий день! Ви мене кликали? Я бухгалтер.

— Сідайте, — показав Турчин на стілець, де донедавна сидів Цугаль. — Така, значить, справа: у міліцію надійшла скарга, що окремі заготівельники займаються не тим, чим треба, — заговорив туманно. — Адміністрація ж нічого не робить…

— Я особисто роблю все, що можу, щоб менше було фінансових порушень. Але я не всесильна. Розпорядник фінансів, як ви знаєте, директор, а він у нас упертий. Оно скільки попереджувала, що не можна видавати в одні руки великі суми грошей. Та як горохом об стіну.

— Чи не могли б ви пояснити детальніше, як заготівельники отримують гроші з каси?

— За інструкцією кожен заготівельник повинен отримувати в касі невеликі суми під звіт. А в нас так роблять заготівельники тільки Миронівського пункту. Для ярешківських і слобідських отримують завпунктами і — чималі суми. Директор це пояснює виробничою необхідністю: Миронівськнй пункт найближче до обласного центру, часу на поїздку заготівельники витрачають мало, а ярешківським і слобідським для того, щоб узяти гроші в об'єднанні, треба день втратити.

— Хіба не можна щось придумати? Ну, приміром, щоб касир розвозив гроші по пунктах.

— Таке допускається. І я пропонувала Олександру Борисовичу, але він іще накричав на мене: де я, мовляв, візьму охорону для касира? І машину спеціальну треба. Навіть пригрозив: якщо мені не подобаються його порядки, то можу собі шукати роботу в іншому місці.

— І часто вас директор штовхає на порушення інструкцій?

Бухгалтер трохи помовчала.

— Зараз не часто. А раніше було… За це нас і слухали в народному контролі.

— Які порушення були допущені в цьому році?

Бухгалтер провела долонею по столу і, не підводячи голови, мовила:

— Директорову машину лагодили приватні особи. Їм було виплачено готівкою триста карбованців. А ще — купили токарного верстата, а гроші перерахували як за прес.

— Що іще, крім грошей, отримують заготівельники?

— Нічого. Правда, завідуючий ярешківським пунктом виписав два центнери барвника виноградного. Нібито він надає сокові товарного вигляду. Це зроблено, як пояснив директор, у порядку експерименту. Барвник закупили в Молдавії. Розрахунки провели через банк.

— Кому здають заготівельники відомості на закуплені полуниці?

— Мені або моєму помічникові.

— Директор їх бачить?

— Він затверджує.

— Ви давно на посаді головного бухгалтера?

— З дня заснування об'єднання. Попервах важко було, думала — не спрацююся з Олександром Борисовичем, а тепер нічого. Втяглася. Порядний він, не мстивий. Ото нагримає, нагримає — і вже через годину жартує, всміхається. І за виробництво серцем уболіває….

«Хоч як воно там, — думав інспектор, — а генеральний директор зовсім не ліберал, як мені здалося. Вміє наполягти на своєму, підлеглих тримає в кулаці і на їхню думку не зважає».

13

Скуратівський і Турчин дісталися в район надвечір. У райвідділі на них чекав Кривошиєнко. Був, як завжди, чисто поголений, підтягнутий, очі нетерпляче поблискували, проте говорив неквапливо.

Сиділи в кабінеті начальника райвідділу. На повних майорових губах блукала зверхня посмішка. Інколи він замислювався, нікого не слухав і ні на що не дивився.

— Я, як було домовлено, зустрівся з багатьма людьми, — доповідав дільничний. — Тепер не зосереджувався тільки на рибалках, і цього разу вдалося встановити, що Захарченко обхитрив нас. Він не пролежав весь вечір у садку. Його бачили на стежці, яка веде до ставка.

Скуратівський після цього повідомлення пожвавішав, але мовчав. Лівончик також чогось вичікував.

— Ви розмовляли із Захарченком? — запитав Турчин.

— Ні.

— Хто його бачив на тій стежці?

— Двоє молодих людей, хлопець і дівчина.

— Він їх помітив?

— Навряд. Вони стояли під кущем безу. Йдучи до ставка, Захарченко часто оглядався й прислухався.

— А скажіть, будь ласка, — подав голос Скуратівський, — той кущ далеко від берега?

— Метрів за триста. Звідти вночі побачити, що робиться коло ставка, не побачиш. А от якби хто кричав, неодмінно почули б.

— Як поводяться заготівельники зараз?

— Біля ставка більше не з'являються. На пункті теж довго не затримуються, як було раніше.

— Зрозуміло.

Запала тиша. Першим її порушив Лівончик:

— Що й казати, заготівельники не такі святі та божі, як думалось. А тут іще Захарченко зі своїми ревнощами вплутайся. І все ж осмілюся наполягати на своєму: вбивства не було. Воловик не настільки був п'яний, аби його можна було втопити без шуму.

— А ви не допускаєте, що в горілку могли підсипати отруту?

— Допускаю. Але в легенях була вода.

— І все ж аналіз крові не завадив би…

— Це зробити і зараз не пізно. Тільки прошу зважити, — наполягав начальник райвідділу, — рибалка бачив, що Воловик у воду заліз сам. І був там довго, до того ж сидів тихо. Я допускаю, що він уже тоді пішов на дно.

— Можливо, його потяг Захарченко? Отже, треба за будь-яку ціну дізнатися, чи не бачили його на глобівському березі.

14

Захарченко, почувши, що від нього вимагають сказати правду, де був того пам'ятного вечора — в садку чи на березі ставка, обм'як і ніби захолов на стільці, затиснувши руки коліньми.

— Якщо не станете відповідати, — говорив слідчий обласної прокуратури, — ми змушені будемо вам улаштувати зустріч із людьми, котрі бачили вас на стежці, що веде до ставу. В такому випадку про це знатиме все село. Вам таке подобається? Мовчите. Що ж, — слідчий звів очі на Турчина, — розпорядіться, щоб запросили свідків.

Захарченко зіщулився ще більше, ніби на нього вилили холодну воду.

— Не треба. Я все скажу. — Дістав хустину й витер спітніле обличчя. Руки все ще тремтіли, і він стиснув їх коліньми. — Я тоді, як дістався свого двору, побачив, що вікна не світяться. Почекав трохи, потім своїм ключем відімкнув двері і зайшов у хату. Юлі не було. Я знову замкнув двері й заліг у саду. І скільки там лежав, стільки й пекло мене: жінка веселиться, а я пантрую темні вікна. Я знав, що заготівельники найчастіше збираються на березі ставка, на Солонці, і пішов туди. Пора вже була пізня, то я не думав, що мене бачили. Виходить, помилився, — Захарченко зітхнув і замовк.

Турчин відчув, як увесь розслаблюється: невже так просто?

— Закінчуйте, чого ж ви! — підганяв Скуратівський.

Експедитор іще раз зітхнув і продовжував:

— Заготівельники сиділи під вербами. Між ними не було ні моєї жінки, ні Воловика. Я й скипів: вони десь удвох. Але тут із води вилазить один Воловик. І хоч скільки я слухав, але не чув, аби у ставку ще хтось був. Я знову гайда додому. В хаті все ще не світилося, та соломини, яку я встромив у замкову дірку, не було. Значить, жінка заявилася. Стояв під вікном, слухав, аж у вухах дзеленчало, а хоч би тобі якийсь звук. Коли стало підбиратися до першої ночі, подався до мосту. Оце й усе, що тоді було.

— Про що розмовляли заготівельники, ви чули?

— Трохи чув. Все більше про жінок… Моєї Юлі й разу не згадали. Може, все то наговір? Вона в мене гарна, то багато хто заздрить.

— Вам видніше. А коли Воловик виліз із води?

— Точно не скажу, але десь перед дванадцятою, бо хутко після цього я пішов, побродив біля дому і згодом, як і домовлялися, вже був на мосту.

— З води більше ніхто не вилазив?

— Вилазив з очерету якийсь рибалка.

— Рибалка пішов додому, коли Воловик іще був у воді, чи коли він уже виліз?

— Воловик ще був у воді.

— Вам добре було чути розмову між заготівельниками?

— Я ж уже казав: не зовсім. Усе чув тільки тоді, як розмовляли голосно. Коли Воловик підійшов до них, вони спитали, чи холодна вода. Він відповів, що прекрасна.

Потім пили і знову балакали про жінок. Згадували якихось Лєну й Надю. Юля моя теж їм потрапила на язик, але ніхто нічого поганого про неї не сказав. Хіба що Моринець назвав її задавакою і такою, що викаблучується. Але хіба в цьому є щось погане? — Захарченко дивився на всіх благально. Турчин не витримав того погляду й опустив очі. Скуратівський сказав:

— А тепер поясніть, чому ви про все це не розповіли при першій зустрічі з міліцією?

Руки Захарченка затремтіли ще дужче, і він міцніше затис їх коліньми.

— Боявся, — мовив зчавлено. — Колись п'яний наговорив… Погрожував Воловику… Люди чули… Могла впасти підозра…

— Навпаки, тепер підозри на вас впаде ще більше. І якщо ми не зуміємо довести, що все було так, а не інакше, то вже й не знаємо, як воно складеться…

— Я не знаю… Я не зумію… Прошу вас: доведіть, знайдіть… Ви ж можете… Мене ж знайшли… — Захарченко злякався, він хапався за соломину…

15

Скуратівський зостався вдоволений зустріччю з експедитором. Навіть уранці другого дня, коли їхали на прокурорському «уазику» в Ярешки, часто жартував, сміявся. Від того Павлові ставало зле, бо здавалося, що слідчий обласної прокуратури почуває себе, як отой давній римський імператор, котрий «прийшов, побачив, переміг». Хоч, якщо бути відвертим, все ніби й до цього велося: показання Захарченка дають слідству в руки немалі козирі. Треба тільки вміти ними скористатися.

На приймально-переробному пункті застали Моринця та Добровольського. Моринець був привітний, зрідка усміхався, говорив ніби безтурботно, проте капітан помітив, що все це дається йому надсилу, всі думки чоловіка, вся напруга нервів зосереджені на одному: що сюди привело слідчого й оперуповноваженого? Добровольський у розмову не встрявав, постояв трохи і ступив до дверей.

— Далеко не відлучайтеся. Ви нам знадобитеся, — попередив його Турчин.

Добровольський кивнув головою і зачинив двері.

— Все шукаєте вбивцю Воловика… — не втерпів Моринець.

— Все шукаємо, — стрельнув поглядом Скуратівський.

Завідуючий пунктом пожвавішав.

— Ви як собі хочете, а я вам скажу: дарма час гаєте.

— Ви так думаєте? Ну, ну… Чому ж ви ввели слідство в оману?

— В яку оману? Ви що?

— Давайте розберемося. На берег ставу ви прийшли всі троє разом. Спочатку викупались, потім сіли до горілки. Так?

— Так.

— Опісля ще купалися разом?

Моринець мить повагався.

— Ні.

— Після того, як добре підпили, Воловик поліз у воду сам?

— Сам.

— І більше не вилазив?

— Ні.

Скуратівський пильно подивився на завпунктом. Той голови не опустив.

— А нам відомо інше: перед дванадцятою Воловик виліз із води і ви знову пиячили утрьох. І розмовляли про жінок — Лєну, Надію і Юлію.

Слова ці приголомшили Моринця. Кілька хвилин він, важко дихаючи, мовчав.

— Ми говорили про жінок. Справді, говорили. Все інше наклеп! Хто це бачив, чув? Покажіть мені його!

— Можемо показати. Для цього доведеться їхати в район. Отож збирайтеся.

Моринець звів благальний погляд.

— Але ж… Я не вбивав. Клянусь матір'ю, дітьми, власним життям. Ну, що мені зробив Воловик, щоб я його вбивав?

— А Добровольський?

— І він не вбивав. Ми разом були. Воловик, мабуть, сам утопився.

— Мабуть… Значить, ви в цьому твердо не переконані?

— Бо я не бачив, як він топився.

— Хотів би вірити вам, але… Ось ми поїдемо в район, і свідок вам скаже в очі, що Воловик виліз із води після того, як рибалка, котрий ловив рибу неподалік в очереті, вже пішов додому. Він вам перекаже все, про що ви розмовляли, починаючи з вашого запитання, чи холодна вода. Ось так.

Моринець кілька разів важко вхопив повітря, вилиці його сіпнулися й застигли. Губи теж стислися. Здавалося, ніяка сила не змусить їх розтулитися. Проте по хвильці з них зірвалося:

— Але я чув, що й експертиза не знайшла насильницької смерті.

— Ми зробимо повторну експертизу.

— Може, щось і знайдете, але то не ми… А Воловик… Воловик справді після того, як рибалка пішов, вилазив із води. І ми ще випили, але потрошку. Затим усі втрьох полізли у воду. Казали: освіжимося — й додому. Ми з Добровольським плаваємо погано, можна сказати, зовсім не плаваємо. Льопаємося при березі, мов жаби. А Воловик почувався у воді, як риба, — шубовснув і поплив. Ми на те — нуль уваги. Самі вилізли на берег. Погукали, як стали збиратися додому. А він ні звуку… Ну, а далі було все так, як уже розказували.

— Чому ж спочатку не зізналися?

— Злякалися. І все вона, Воловичка… Мокрим рядном нас накрила: чоловіка звели зі світу. А чим довести, що не ми? От і придумали брехню. Ви були на тому місці, де ми вечеряли, і все обдивилися. І очерет, який росте неподалік, бачили. Ото в тому очереті ми запримітили дядька, котрий ловив рибу. Бачили й коли він додому пішов. Воловик тоді ще був у воді. Ми й порішили: стануть нас тягати, ми знайдемо того чоловіка, і він підтвердить, що Воловик купався сам. І не думали, що в ту пізню пору ще хтось біля ставка товчеться.

Запросили Добровольського. Він почав розповідати те, про що говорив раніше, але Скуратівський урвав його:

— Цю казочку ми вже чули. Перевертайте пластинку на інший бік і починайте з того, як чоловік, котрий рибалив неподалік в очереті, пішов додому і як після цього з води виліз Воловик.

— Я вас не розумію, — розгублено кліпнув Добровольський.

— Моринець, поясніть йому.

— Вони знають все, — дивився на стіну завпунктом, — І експертиза стверджує, що сам утопився. То нам нема чого боятися тої Воловички. Я розказав, як усе було, і тобі раджу.

Добровольський витер долонею раптово спітніле обличчя і глухуватим голосом повторив ледь не слово у слово розповідь Моринця. Саме це і зродило сумнів: чи не змовилися? Слідчий та оперуповноважений довго думали, як бути їм з показаннями Моринця й Добровольського, аж поки не зійшлися на одному: треба робити ексгумацію тіла Воловика й повторно шукати слідів насильницької смерті. І неодмінно встановити, чи вміють заготівельники плавати.

16

Працівникам служби боротьби з розкраданням і спекуляцією поталанило. Чотири оперативники роз'їхалися по селах, прихопивши з собою по відомості на виплату грошей за закуплені полуниці. В одній відомості з тридцяти п'яти чоловік лиш четверо ствердили, що продали стільки полуниць і отримали суму грошей, яка значиться, іншим кількість ягід і грошей була завищена. У другій відомості такі приписки були зроблені у восьми з сорока одного здавача, у двох інших документах усі прізвища були вигадані і навіть недосвідчене око могло встановити, що підписи підроблені. Першу відомість складав Добровольський, другу Моринець, дві останні Воловик і Кайдаль.

— Я думаю, що заготівельників зоставляти на волі не можна, — мовив начальник райвідділу Лівончик. — Підстав для затримання і навіть арешту більш ніж досить.

— Так то воно так, а як бути зі смертю Воловика, — стомленим голосом сказав Скуратівський. — Захарченко, певно, відпаде…

— Може, в процесі слідства щось проясниться… Зараз треба шукати організатора злочинної зграї, — Лівончик подивився на Турчина, певно, шукав у нього підтримки. — Наскільки я інформований, гроші проходили через руки бухгалтера, касира й Моринця. Ними й треба зайнятися в першу чергу.

— Моринець відпадає, — заперечив Турчин. — Жінка Воловика свідчить, що він теж був невдоволений розподілом так званих преміальних.

— А не пахне тут маскуванням? Не хто ж інший, як Моринець просив своїх полигачів не здіймати галасу, мовляв, усе ще попереду.

— Може й таке бути. Але все одно зоставляти на волі заготівельників не можна. Як ви думаєте, товаришу Скуратівський?

— Згоден.

Першим на допит покликали Моринця. Був він добряче стривожений, розгублений: безбарвні, розпливчасті очі дивилися перед себе, проте, либонь, нічого не бачили — ішов як сліпий. Навіть, перш ніж сісти, помацав стілець рукою.

Лівончик поклав перед ним відомість на виплату грошей за закуплені полуниці.

— Ви її складали?

Завпунктом мовчав. Він кілька разів пробував підвести голову й глянути на присутніх, але не вистачало духу. Його чималий лоб рясно зросив піт.

— Я, — нарешті вичавив із себе.

— Може, розкажете, як її складали? І знайте: нам відомо, що замість соку на консервний завод ви відправляли сурогат. Тож коли хочете пом'якшення, розказуйте все, як було.

Моринець сидів нерухомо, його руки перестали тремтіти — він напружено думав. Затим все ж зважився глянути на присутніх, і ті зрозуміли його: чоловік багато дав би, аби знати, що відомо слідству про їхні комбінації.

— Почитайте пояснення людей, прізвища яких стоять у цій відомості…

Моринець схилився над поясненнями… Нашвидку пробіг очима й відсунув од себе.

— Ну, як? Ваша вина, як і інших заготівельників, у розкраданні державних грошей незаперечна. Ствердите ви це зараз чи трохи пізніше — великого значення немає. Нас, якщо хочете знати, цікавить інше: в чиїх кишенях осідала левина частка вкраденого. Є всі підстави вважати, що у ваших…

— Ви що? — рвучко підкинув голову Моринець.

Це було так несподівано, що на те не можна було відреагувати одразу. Лиш після мовчанки Скуратівський запитав:

— Якщо не у ваших, то в чиїх?

— Я не знаю! Я нічого не знаю! — закричав Моринець. — Це вигадка!

— І навіть відомість, пояснення — вигадка?

— Усе… Все наклеп.

Завпунктом, певно, криком намагався заглушити страх. Але це йому не вдалося. Вже весь тремтів. Очі зробилися великими.

— Ви чоловік при своєму розумі й таке говорите. Тільки ускладнюєте свою провину. А вона у вас, повторюю, і так чи не найбільша: у нас є всі підстави вважати вас ватажком злочинної групи.

— Але ж це неправда!

— Тоді скажіть правду.

— Я не знаю… Я нічого не знаю! Це наклеп! — знову зірвався на крик.

Те починало сердити Скуратівського.

— От що, громадянине Моринець, перестаньте розводити істерику. Вина ваша у крадіжці грошей доведена. Правда, ми ще не знаємо, скільки ви зі своїми приятелями украли. Але це справа часу. І хто ватажок, дізнаємось, Але якщо хочете пом'якшити свою провину, то зізнайтеся у всьому самі. Поки ми будемо допитувати ваших колег, подумайте.

Моринець мовчав.

17

Добровольський брав відомість на виплату грошей за закуплені полуниці, ніби міну, що мала ось-ось вибухнути.

— Ви складали?

— Я… А може, не я.

— Ви що, не знаєте свого почерку?

— Знаю, але… Але все може бути. Колись один дядько з нашого села почерком об'їждчика писав анонімки на голову колгоспу. Можете уточнити, всі живуть там і зараз. А об'їждчикові влетіло! Голова з роботи вигнав. Так що…

— Про це іншим разом… — урвав слідчий. — А тепер скажіть: гроші від Моринця ви отримували?

— Які гроші? Нічого я не… Хтось на мене наговорив, а ви по… повірили.

Слідчий ман на увазі гроші, які виділялися на закупку полуниць, а тепер побачив, що той подумав про якісь інші гроші. Отож, ватажок — Моринець.

— Від кого ж тоді ви їх отримували?

— Які гроші? Він видавав нам тільки на закупку ягід.

— А «преміальні», ті самі, про які ви балакали в хаті Воловика? Скажете, не було такої розмови? Але ж чула Воловикова жінка. Мова, безперечно, йшла про крадені…

— Я не знаю ніяких крадених грошей. То все Воловичка наговорила. То пристала, що чоловіка втопили, а тепер це. Я в суд… за наклеп!

Турчин посміхнувся: «На що ці заготівельники покладаються? Не мали часу, не сподівалися, що нападемо на слід». Від Добровольського, як і від Моринця, так нічого й не добилися. Коли його вивели, Скуратівський неквапом витер хустиною піт на обличчі, прокашлявся й заговорив:

— Нормальні люди, а таке верзуть… На що тільки сподіваються? Хто ж у них, лихий забирай, ватажок? Павле Якимовичу, ви їх найкраще знаєте…

Турчин над цим вже думав. Припущень було багато, а чогось істотного — нічогісінько. Тому й озвався непевно:

— Різне в голову приходить. Із грішми мали справу також бухгалтер і касир: бухгалтер виписувала в одні руки великі суми, чого не мала права робити, і виписувала не тому, кому слід. А касир ті гроші видавала. Є й те, що якоюсь мірою виправдовує обох: бухгалтеру наказував директор, чого він не заперечує, а касир… То вже літня жінка, дружина підполковника у відставці, живуть у достатку, гульбищ не влаштовують, і взагалі, обидві жінки ніби порядні люди.

— На цьому грішному світі все може бути, — зітхнув слідчий. — Все-таки треба буде прискіпливіше придивитися до обох. Ну, а як бути з Кайдалем? Давайте і його допитаємо.

Кайдаль серед заготівельників був наймолодший, тому, певно, для солідності запустив маленькі вусики. Зайшов до кабінету твердим кроком. Відомість, яку йому подали, покрутив у руках і поклав на стіл.

— Ви складали її?

— Я.

— У Сочівцях не проживає жодна людина, що тут записана.

— Не проживає.

— Отже, визнаєте, що відомість фіктивна?

— Визнаю.

— Дуже добре. А тепер скажіть, на скільки карбованців ви склали отаких фіктивних відомостей, враховуючи й ті гроші, які дописували до прізвищ людей, що продавали полуниці?

— Десь біля десяти тисяч.

— Скільки з того перепало вам?

— Небагато. Півтори тисячі.

— Кому ви віддали вкрадені гроші?

— Я їх і не бачив. За весь сезон у моїх руках побувало трохи більше двох тисяч. На всі я закупив полуниці. А ті всі гроші, що Моринець отримував за нас у касі, осідали в нього… Мені з усього того, як я вже казав, вділив півтори тисячі. Десь по стільки дав і іншим заготівельникам, а то все собі заграбастав. І де він тільки взявся на мою голову! Як я тепер гляну дядькові в очі? Він же нам так довіряв… Дав найбагатшу зону, а ми… І все — Моринець!

— З чого все почалося?

Кайдаль замислився, потім приклав руку до грудей.

— Я у всьому зізнаюсь. Ви ж це врахуєте, правда?

— Неодмінно. То з чого все почалося?

— З простого… Десь на третій день заготівель Моринець підсів до мене в кабіну й повів мову, чи не хочу я добре заробити. Я йому сказав, що від доброго заробітку відмовляються тільки дурні. Тоді він і розкрив карти. Я став сміятися: хто, мовляв, прийме сурогат за сік, на заводі ж аналіз роблять. А він: «Ти вже завіз три бочки того сурогату і сьогодні ще одну везеш. Зупини машину, я покажу — яку». Я зупинив, і він показав. На заводі я придивлявся до лаборанток. Вони так само в тій бочці брали аналіз, як і у всіх. І нічого. Так я і вплутався.

— Виноградний барвник із Молдавії привозили ви?

— Я. Але то було до початку заготівель.

— Хто вам наказав привезти барвник?

— Хто, окрім мого дядька? Моринець обвів його навколо пальця. Сказав, що барвник надасть сокові товарного вигляду.

— А що це давало?

— Не знаю… Мабуть, вищу сортність.

— Чим покійний Воловик був невдоволений?

— Тим, що Моринець мало давав нам.

— Чим він це пояснював?

— Казав, що ще когось там на заводі треба загодити. Але я запідозрював, що брехав.

— Воловик міг іще комусь виказати своє невдоволення?

— Не такий він був дурний, аби собі петлю на шию накинути.

— А погрожував розказати?

Кайдаль на мить замислився.

— Ні. Принаймні я такого не чув.

— Чому ви того вечора не були разом із усіма біля ставка?

— Я пізно повернувся з заводу, а ще в машині потік радіатор, то провозився з ним ледь не до півночі.

— Хто може це підтвердити?

— Я лагодив машину у дворі пункту, то мене бачило багато, — хлопець перерахував, хто його бачив.

— Ну що ж, ось вам ручка й папір, напишіть усе, що нам розказали.

— Та вже напишу. Тільки ж аби, як обіцяли, враховано було.

18

Зізнання Кайдаля насторожувало: чи, бува, щось за цим не ховається.

— Він майже не хвилювався. Помітили? — спитав Лівончик.

— Таке буває, коли приймається тверде рішення, — розважливо мовив Скуратівський. — Зате до цього ого як перехвилюється.

— Може, ще раз переговорити з Моринцем? Тепер же у нас проти нього дещо є.

— Що ж, можна спробувати…

Цього разу на обличчі Моринця не було переляку, і дивився прямо, не ховаючи очей. Його запросили сісти. Він спочатку подякував, а тоді вже сів.

— Почерк пізнаєте? Можете ознайомитися. — Скуратівський показав зізнання Кайдаля.

Моринець узяв чотири аркуші паперу і прикипів до них поглядом. Читав повільно, обличчя витягувалося, застигало.

— Кайдаль набрехав! — обурився, вдаючи ображеного.

— Чим доведете?

— Я доведу. Я їм покажу!

— Кому саме?

— І Кайдалю, і… — спохопився в останній момент. Очі зробилися злими, губи посіпувалися.

— Ми ждемо. Закінчуйте, чого ж ви.

— Це наклеп. Обшукайте мене. Дома обшукайте У мене нема стільки грошей. І ніякий я не ватажок.

— Але ж ви читали свідчення Кайдаля. Якщо не згодні, спростуйте, заперечте фактами. Поки що факти проти вас.

— Але ж ви повинні… Ви мусите довести…

— Безперечно, ми повинні довести. А хіба це не докази? — слідчий показав очима на зізнання Кайдаля. — Вам уже радили над цим гарненько подумати. Радимо і вдруге: думайте. Час у вас для цього ще є.

Після того, як Моринець вийшов, першим озвався Лівончик:

— Темнить, бісів син, темнить. Чи, може, я помиляюся? — глянув на Скуратівського.

— У мене теж таке враження. Порівняймо поспішливе зізнання Кайдаля з упертою затятістю Моринця, і ми побачимо, що перший когось вигороджує, приносячи в жертву другого, а другий іще відбрикується за інерцією. А може, на щось надіється. Згадаймо, як змінилося обличчя Моринця, коли прочитав зізнання Кайдаля, яким голосом вигукнув: «Я доведу… Я їм покажу!» Зверніть увагу — «їм», а не «йому». Хто ж вони — бухгалтер, касир? А може, сам директор? В останнє важко повірити. Людина він в області поважна, кандидат наук, учасник війни, має бойові нагороди, на посаду генерального його, кажуть, рекомендував сам товариш Онищук. Проте логіка… І смерть Воловика. Як її з усім цим пов'язати?

— Може, є наслідки експертизи? — Подав голос Турчин. — Товаришу майор, зателефонуйте, будь ласка.

— Це можна, — бадьоро мовив начальник райвідділу. З уривків телефонної розмови, з виразу його обличчя всі зрозуміли: нічого втішного ексгумація не дала. Однак майор про те одразу не сказав. Поклавши трубку, кілька хвилин дивився поверх голів присутніх — інтерес підігрівав чи щось обмірковував.

— Така справа, товариші: отрути в крові не виявлено, слідів насильства — теж. Медицина схильна вважати, що утоплення настало внаслідок раптового паралічу.

— Невже нещасний випадок? — пристукнув по столу напівстиснутими в кулак пальцями слідчий. — Якщо нам удасться встановити, що Моринець і Добровольський плавають погано, то з цим доведеться погодитися.

— Я ж вам казав, що перепитав багатьох людей, — чи не вперше озвався дільничний, — і ніхто не бачив, аби Моринець і Добровольський запливали далеко. Всі кажуть, що льопалися при березі.

— Може, і не вміють плавати. Лихо їх знає. Але точно можна дізнатися там, де вони народилися, де живуть — у Молдавії. Як, Павле Якимовичу, у вас нема бажання поїхати в Молдавію?

— Як треба, то чого ж…

— Ну, а Захарченка, мабуть, викреслимо зі списку підозрілих, — продовжував Скуратівський. — Як ви знаєте, хронометраж показав, що за отих 40–60 хвилин, які мав у своєму розпорядженні, він аж ніяк не міг збігати на глобівський берег, пропливти чотириста метрів туди й назад, утопити Воловика й повернутися на греблю.

— А якщо мотоциклом?

— Ніхто не чув звуку мотора. А велосипеда в нього нема.

— Хіба неодмінно треба було запливати з глобівського берега? Міг і з ярешківського.

— Міг. Часу для цього в нього, хоч і внатяжку, вистачало. Та і тут є своє «але». Йому треба було роздягнутися подалі від заготівельників. Тихо навряд чи добрався б до Воловика. І головне — Воловик не дався б йому без боротьби. А слідів на тілі не виявлено. Раз. Якби була боротьба, заготівельники неодмінно почули б. Це два. І ще врахуйте: мотоцикліст, який привозив Захарченка в Ярешки і відвозив назад у райцентр, твердить, що чуб у нього був сухий, не замочений. Так що зостаються одні заготівельники. Отож, Павле Якимовичу, рихтуйтеся до поїздки в Молдавію. Звісна річ, поцікавитеся не тільки, чи вміють Добровольський і Моринець плавати, а й побільше про них постарайтеся вивідати… Ще підозра падає на Цугаля, то й по його слідах пройдіться пильненько: ви там, а ми тут.

19

До Кишинева Турчин дістався літаком, а вже звідти до райцентру автобусом. У Молдавії йому випало бути вперше, тому не відривався од вікна, милуючись буйнолистими великими садами, безкраїми зеленими виноградниками, стрімкими дорогами. Якщо зупинялися в селі, то він пожадливо роздивлявся гарні, на високих підмурках, під шифером та залізом, хати, прислухався до незрозумілої мови.

Начальник райвідділу, чорнявий, бистроокий, років під сорок майор, посадив гостя на дивані, сам присів поряд, запитав чи не хоче з дороги освіжитися чаєм.

— Трохи згодом.

— Що ж, хай буде так. А Цугаля я знаю. Коли він тут головував, я працював у відділі боротьби з розкраданням та спекуляцією. Він проходив у мене по одній справі, правда, як свідок. Але спочатку скажу: чоловік він діловий, контактів не мав хіба що з тамтешнім світом, у районі користувався авторитетом. Колгосп прийняв відсталий і за короткий строк вивів його в передові. Йому знову доручили відсталий, і той почав ставити на ноги. Найдужче натискав на вирощування та продаж фруктів, умудрявся продавати їх ледь не за полярним колом. На цьому й погорів: нами була викрита злочинна група із трьох чоловік — двох бригадирів і експедитора, — яка продавала неоприбутковані фрукти, а гроші привласнювала. Ми були певні, що все це робилося з відома Цугаля, що виручка ділилася не на трьох, а на чотирьох. Проте як не старалися, а довести його вину не зуміли. Він одбувся тільки доганою по партійній лінії — за службову халатність.

Десь одразу по цьому він розрахувався і виїхав. Мотивував тим, що його, мовляв, скомпрометовано, він не може людям в очі дивитися. А виплив, значить, у вас, і на доброму човні виплив — генеральний директор.

— Ще й кандидат економічних наук.

— Ух ти! Коли ж це він устиг? Тоді, як я ним займався, він мав сім класів і курси голови колгоспу. Були колись такі… Ну й ну… Слухайте, а чи не пахне тут смаленим? Від такого чоловіка всього можна ждати.

— Що ви порадите?

— А що тут радити? В таких випадках, відома річ, починають із кінця, а він… Хоча… — Враз майорові очі заіскрилися: — Знаєте, можна спробувати й тут дещо пошукати. Знаєте, років п'ять тому у нас судили групу викладачів сільгоспінституту. Дипломами торгували. Може, Цугаль і купив свого диплома у них. Міг вийти на аферистів сам, а міг і допомогти його тодішній експедитор Нейман. То був чоловік під стать Цугалю — «комерсант» із залізною хваткою, всюди мав знайомих. А серед тих аферистів був і його двоюрідний брат.

— А що, Нейман іще відбуває строк?

— Ні, вже вийшов. Але він уже не той: зістарівся, спився. Може, зустрінетеся з ним? Дивись, удасться щось вивідати.

— Неодмінно зустрінуся. Тільки ж треба хоч щось у руках мати, причину якусь знайти. А що… А що, коли я проситиму його допомогти мені роздобути диплом про закінчення інституту? Скажу: Олександр Борисович рекомендував.

— Можна обпектися. В мене ж бо не факти, а лише припущення.

— Тоді давайте зв'яжемося з моїм управлінням. Хай дізнаються, коли Цугаль вибився в науку. Якщо в часи, як у вас головував, то сміливо можна твердити: отримав диплом, а також вчений ступінь із рук ваших аферистів.

Павло розмовляв із начальником відділу карного розшуку свого управління. Полковник вислухав його мовчки, ніяких вказівок не давав, ні про що не розпитував. За годину-півтори пообіцяв про все дізнатись і зателефонувати.

— От і порядок! — потер руки від вдоволення майор. — Що ви збираєтеся робити цих півтори години?

— Сходжу перекушу… Майор подивився на годинник.

— Харчування в нашому містечку, як кажуть, на рівні. Але давайте сходимо до мене додому, — помітивши, що капітан зібрався заперечити, застережливо підняв руку. — Прошу не відмовлятися. Як-не-як ми колеги, ви мій гість і, окрім усього, в моїх жилах, як і у ваших, тече кров українця. Предки мої втекли в Молдавію ще за кріпацтва. Читали «Миколу Джерю» Нечуя-Левицького? До слова, у селі, де головував Цугаль, проживає більшість українців.

У гостинного майора Павло пробув добру годину, а як прийшли у райвідділ, прочитали відповідь на запит: Цугаль отримав диплом про закінчення сільгоспінституту в той час, як працював у Молдавії. Вчений ступінь йому присвоїли пізніше, майже через п'ять років, як в Одеській області очолював радгосп.

— Ну що ж, хай щастить, — тиснув Павлові руку майор. — Будьте максимум обережні, бо той Нейман — вовк смалений.

… Мешкав Нейман у невеличкій, однокімнатній квартирі. Як і у всіх одиноких чоловіків та ще й таких, котрі дружать з горілкою, в житлі затишком і не пахло. Всюди бруд, безладдя. Сам Нейман виглядав неохайним старцем: ріденька чуприна на голові скуйовджена, лице синювате, в густих зморшках, одежа стара, потерта. Дивився на Турчина в'яло, байдуже. Лише коли той сказав, що приїхав од Цугаля, у безбарвних, розпливчастих очах зворухнулося щось живе.

— Чому це раптом він згадав про старого Неймана?

— Виникла така потреба. Я в Олександра Борисовича ходжу в заступниках. Роботу знаю, справляюся, але потрібен… От Олександр Борисович по старій пам'яті й порадив звернутися до вас. За ціною діло не стане. Гроші в мене водяться.

Нейман подивився прямо в обличчя Турчину.

— Гроші водяться, зате люди перевелися.

— Як то?

— А так, перевелися, і все тут… А що Олександр Борисович, як він, зробив кандидата чи тебе підіслав мене «пощупати»: мовляв, як там Нейман, здатний він іще на щось… Без Неймана в таких ділах він не ходак. Чому мовчиш?

Погляд Неймана став гострим, прискіпливим, і Турчин розгубився: що казати? Зізнатися, що Цугаль має вчений ступінь, тоді Нейман неодмінно подумає: чого ж тоді ті люди, які зробили Цугалю кандидата, не зробили диплома? Не зізнатися — теж можна погоріти. Краще спробувати дипломатично це обминути.

— Ну що ви!.. Як могли таке подумати про Олександра Борисовича? Для чого йому мене до вас підсилати? Він завше про вас так гарно згадує. Хочете вірте, хочете ні, а якось мені зізнався: «Якби не Лев Борисович, згорів би синім полум'ям. Усім, чого я досяг, що маю — завдячую його світлій голові».

— Не вірю тобі… Якщо я знадобився, то не стільки тобі, як йому. Але я вже не той шикарний Лев Борисович Нейман. Я тепер старий кінський хвіст і більше нічого. Можеш так йому й передати. А ще передай йому: хай чекає на мене, я приїду за боргом… Мабуть, вже досі мільйонером став?

— Мільйонером не став, а гроші водяться…

— Ще б пак! Щоб у нього не водилися!.. А я от перевівся, ні на що перевівся.

— Ну що ви, Лев Борисович… Ми з Олександром Борисовичем працюємо в тісному контакті. Між нами, як ви здогадуєтеся, таємниць нема. Коли я їхав у відрядження до Молдавії, він попросив розшукати вас і поговорити з вами не тільки про мою справу, а й дізнатися, як ви тут, чи не потребуєте допомоги. А про борги не згадував.

— Просив поцікавитися… Ну, ну… — І несподівано різко, верескливо: — Дрантя він! Справжнє дрантя! Я йому все: диплом, нагороди, тюрму від нього відвів, сам сів, а він… Обіцяв піклуватися про мою сім'ю, мене ніколи не забути… А як піклувався? Кидав зрідка моїй жінці кістки, як собаці. А вона в мене молода була, красива, до розкошів звикла… У мене все ж було: машина, дача, гроші, зв'язки… І враз цього не стало… Вона перейшла до іншого, а я став кінським хвостом.

Голова Неймана безсило впала на стіл…

20

Дружина Моринця, низенька, пухкенька молодичка, була дома — поралася в хліві біля корови. Дізнавшись, що до неї завітав знайомий чоловіка, заметушилася: квапливо помила руки й запросила до хати, у світлицю.

Світлиця була висока, обклеєна шпалерами, меблі нові, імпортні. Два великі килими встеляли підлогу, один — ліжко-диван, ще два висіло на стінах.

У серванті поблискували кришталеві та порцелянові вироби.

— То як там мій, розказуйте.

— Крутиться. Зараз же сезон заготівлі полуниць.

— Відколи той сезон настав, іще не написав жодного листа. І Броніслав мовчить. Невже так багато часу треба, щоб сісти й написати листа? Чи, може, там обзавелися кралями?

— Ну що ви! Вони обидва порядні сім'янини. Ви ж за своїм тут нічого такого не помічали?

— Так то тут, на очах, а там же поза очима.

Турчин все обдумав наперед. Почалося так, як намічав.

— Ой, пробачте, я вас відразу словами засипала, а ви з дороги натомилися, їсти захотіли, — заметушилася жінка й поспішила до дверей.

Павло зупинив її, став умовляти, що не голодний, та вона й слухати не схотіла. Хутко на столі з'явилася їжа. Довелося скоритися. Але їжа не йшла на душу.

— Я в Молдавії уперше, але мені у вас подобається. Природа гарна. І люди, видно, живуть заможно.

— Не скаржимося на долю. Тільки й у ваших краях, розказував чоловік, не бідують. І з будівельними матеріалами краще, особливо з лісом.

— Ви що, будуватися збираєтеся? Щось мені Михайло Семенович не розказував.

— То брат його збирається. А ми вже, хвалити бога, у своїй хаті.

— Я, пробачте, ніяк не розумію Михайла Семеновича: чого йому було заганятися в таку далину, коли й у вас можна добро заробити. Я оце поїздив по Молдавії, надивився.

— І я йому так казала. Та він послухав Олександра Борисовича, колишнього нашого голову колгоспу. Ми, бачите, трохи побудувалися, трохи обставилися, а тепер на машину стягуємося. А Олександр Борисович пообіцяв такі заробітки, що тут навряд чи знайдеш.

— Хіба вже вони такі великі?

— А що ж, триста п'ятдесят карбованців у місяць чистими, які торік мав, хіба мало?

— Є люди, які більше заробляють.

— Може, десь на Півночі або ж надриватися треба. А це робота чиста, спокійна. Правда, воно не зовсім зручно, трохи далеко від дому, але ж це не назавжди.

— А ви були у нас?

— Не доводилося.

— Виберіть час. У нас теж гарно. Я ото їхав із району і ніде не бачив ні ставка, ні річки. У вашому селі теж води нема?

— Нема.

— Я ж то думаю, чого Михайло Семенович не вмів плавати. І Добровольський теж більше, як по груди, у воду не заходить.

— Розказував мій про ваші стави та річки. Казав, що пробував, було, навчитися плавати, то ледь богові душу не віддав.

— Коли то було?

— В останньому листі писав.

«Значить, заготівельники не вбивці, — гарячково завертілася думка. — І Захарченко не вбивця. Тоді виходить — нещасний випадок. Ну й діла…»

У хату майже вбігла молода жінка.

— То це ви звідти, де Броник? — заговорила швидко з порога. — А я собі пораюся на городі й нічого не знаю. Чого ж ви не переказали? — вже до господарки.

— Та ж чоловік тільки-но двері відчинив. І поговорити як слід не встигла.

— Як там мій? Мені такі погані сни сняться… А сьогодні ще й листа якогось незрозумілого отримала: кається, що Цугаля послухав і поїхав на ті заробітки. Цугаль сам гроші гребе лопатою, а нам, пише Броник, як собакам, кістки кидає. Потерпає мій, аби ті заробітки боком не вилізли. Що воно там коїться, не скажете?

— Не хотілося б вас тривожити, та бачу, що треба… — задумливо мовив Турчин.

— Що з ним? — напружилась Добровольська.

— Не тільки з ним, а й з Михайлом Семеновичем.

— Ви що?! Чому досі мовчали? — зблідла Моринець. — Розказуйте! Господи, чому ж ви мовчите?!

— Неприємність із ними, і велика: міліція їх затримала.

— Як! За що?! — в один голос вигукнули молодиці.

— Гембель на полуницях робили і погоріли. І найдужче погорів Михайло Семенович, бо на нього падає найтяжча вина. Ви пам'ятаєте Цугалевого небожа, молодого шофера Віктора Кайдаля? Він приїжджав у колгосп по виноградний барвник. Так ото ж той Віктор засвідчив, що Михайло Семенович був організатором злочинної групи. Собі брав найбільше грошей. Отож і матиме найбільший строк.

Жінки були приголомшені почутим, а найдужче, як слід було чекати, Моринець. Вона дивилася на Турчина великими чорними очима, ворушила припухлими губами, але з них не зірвався навіть шепіт. Зрештою зворухнулася, потерла груди ближче до горла і, не віднімаючи звідти руки, заговорила сухо, тремтливо:

— Господи, що ж це воно? Ой, чуло моє серце!.. Чуло воно… Недаремно я не хотіла, щоб він їхав на Україну, до того Цугаля. А він як затявся: з Цугалем не пропаду. Цугаль вміє робити гроші. От і зробили…

— І мій те ж саме твердив, — уставила Добровольська. — А тепер кається… А що це дасть?

— Може дати багато, якби він покаявся перед слідством, усе розказав… А так обидва мовчать, усе беруть на себе… А нещирість, намагання ввести слідство в оману буде враховане судом.

— Я поїду… Я скажу….

— Може, спочатку напишете? Попросите їх…

— Ми все зробимо, а того проклятого Цугаля виведемо на чисту воду!

21

Турчин зостався невдоволений зустріччю із дружинами Моринця і Добровольського, хоч ніби й вивідав усе, що треба було: заготівельники не могли втопити Воловика, бо на таку глибину, на якій його знайшли, їм не забратися; все велося до того, що главарем злочинної зграї є Цугаль. Од чого бралося те невдоволення, Павло не знав. Його кислий настрій помітив начальник райвідділу. Однак прямо про це нічого не сказав.

— То як справи? — підняв чорні брови.

— Не зовсім добре, — зітхнув капітан і почав розказувати.

— Е, ні, я з вами не згоден. Ви провернули добру роботу. Ну й Цугаль, ну й карась! Тепер йому не виплутатися із сітки, яку ви затягли… А щодо жінок Моринця й Добровольського… Так у них і не було чого вивідувати, бо вони нічого не знали… Згадаєте мене: подяка вам забезпечена. А опис майна, яке підлягає конфіскації, ми проведемо самі. Так що їдьте із спокійною душею.

Майорова приязнь трохи розвіяла похмурість у душі Турчина. Зроджувалася тверда певність, що все буде гаразд. Проте в літаку чи то від гуркоту моторів, чи від хитавиці, а чи ожило старе невдоволення самим собою, — так чи інакше, а настрій зіпсувався. Тому й з аеропорту поїхав не в область, а в район, аби самому допитати заготівельників. Дорогою, правда, потерпав: а що, коли їх із камери попереднього ув'язнення перевели в тюрму? Тож першим запитанням до начальника райвідділу Лівончика було:

— Заготівельники ще у вас?

— Ще. Але скомандували сьогодні переправити в область. То що там у Молдавії, назбирали фактів?

— Назбирав, — сам того не помічаючи, різко відказав Павло.

Майор змовчав, лише докірливо похитав головою: мовляв, зазнаються люди, успіх затьмарює розум.

— Розпорядіться, щоб привели Моринця. Вибачте, я й забув. А де у вас є вільний кабінет?

— Та допитуйте в моєму.

Моринець зайшов важкою ходою. Дивився собі під ноги. Мовчки сів, звісив голову. Праву руку встромив у кишеню піджака, ліва безвільно звисала уздовж тулуба.

— Ну, то як, Моринець, і далі будете мовчати?

— Я сказав усе.

— Ви не сказали головного — хто був організатором злочинної групи. Бачу, ви й далі збираєтеся його приховувати. Пробачте, але так може чинити тільки нерозумний чоловік. Судити вас будуть по статті за крадіжку державного й громадського майна в особливо великих розмірах. Стаття ця сувора: вона передбачає позбавлення волі до п'ятнадцяти років, конфіскацію майна. А ще стаття ця передбачає і вищу міру покарання. Отож подумайте, гарненько подумайте. До речі, ми здогадуємося, хто у вас був ватажок.

У позі Моринця нічого не змінилося.

— Вас цікавить, кого ми підозрюємо?

— Ні.

— Що ж вас цікавить?

— Нічого.

— Дружина, діти, виходить, вам ні до чого? Прикро. А дружина у вас славна. Не сьогодні-завтра вона тут буде. А поки що ось вам од неї лист.

Моринець важко зворухнувся.

— Для чого ви її вплутуєте? Вона ж ні в чому не винна.

— Ви самі нас змушуєте до такого. Розказали б про Цугаля правду, і собі полегшення заробили б, і нас позбавили зайвих клопотів.

Моринець витяг із кишені руку, мигцем глянув на капітана.

— Візьміть листа, чого ж ви? І прочитайте… Зараз прочитайте, не ховайте в кишені.

Розривав конверт повільно, ніби пальці його не слухалися, а коли читав, то сині жилочки на скронях набрякли. Як дочитав листа, то в кишеню його не поклав, а тримав у руці і дивився на підлогу.

— Вам не боляче розлучатися з дружиною, дітьми, зрештою, з волею? — озвався майор. Подумав і з притиском нагадав: — А Цугаль брав десятками тисяч…

— Та ще й наклеп звів, — докинув Турчин. — Кайдаль говорив устами свого дядька. Як ви не хочете цього зрозуміти? Подумайте, ще не пізно. Щоб потім не каялися, як зараз каються два ваші односельці та з району один чоловік, що працював при головуванні Цугаля експедитором. Вони його вигородили, він не потрапив разом із ними в тюрму за спекуляцію колгоспними фруктами, а що від того мали? Скалічили своє життя, позбулися майна, а Цугаль тим часом у генеральні директори вибився.

Турчин відчував: чогось у його мові не вистачає, якихось слів, щоб вони в душі Моринця зачепили вразливу струну, змусили її забриніти й порватися, і розладнати все, що стоїть на заваді зізнання. А може, кинути звертатися до совісті злочинця, а взятися за факти, бо над совістю щось таки тяжіє. Знати б — що? Чи, бува, не сподівається на допомогу Цугаля?

— На що ви надієтесь, громадянине Моринець? Думаєте, вас Цугаль виручить, йому допоможуть його «високі дружки», про яких він вам весь час торочив? Ви й клюнули на цю шилу наживку. Навіть титул главаря злочинної зграї собі присвоїли. Варто б вам знати, що суд, так би мовити, злочинні ранги враховує. Запам'ятайте раз і назавжди: якщо хтось вам і допоможе, то це ви самі собі — чистосердним зізнанням і розкаянням. Ось так.

— Не доходить? — стрельнув поглядом Лівончик. — Нічого, колись дійде.

— То вже буде пізно, — мовив глухувато Павло. — Розпорядіться, товаришу майор, хай виведуть його. Да, вибачаюсь. Я забув сказати: од вас і Добровольського підозра, що ви позбавили життя Воловика, відпадає.

Моринець глянув на оперуповноваженого довгим поглядом, але нічого не сказав. Майор натиснув на чорному апараті білий клавіш і мовив у мікрофон:

— Черговий, хай заберуть арештованого.

Морилень підвівся, обличчя його на очах сіріло, якось ніби розповзалося. Пересохлі губи зворухнулися, і з них зірвалося болюче, розпачливе:

— Хай пропаде! Хай усе пропаде! І найперше він, Цугаль! Я проклинаю той день, коли згодився працювати в нього! Проклинаю…

Турчин підняв кулькову ручку і націлив її на чистий аркуш паперу.

Справа восьма

НІЧНІ ПРОГУЛЯНКИ

1

Була середина травня. Цвіли сади.

Павло Турчин стояв біля вікна, дивився на облиту цвітом яблуню, що росла в кінці вузького, посипаного жовтим піском двору, і чекав, поки Люба одягне Лідусю, щоб по дорозі на роботу відвести доньку в дитячий садок. Задзеленчав телефон.

— Привіт! — почувся в трубці басовитий голос Мамітька. — Ти вже поснідав? От і добре. Тоді виходь на вулицю, я зараз під'їду.

— Що трапилося? — запитала Люба.

Павло скосив очі на неї і спокійно перепитав:

— Ларьок на Млинах обчистили?

Млини — західна околиця райцентру, що впирається в обмілілу за останні роки річку. Там колись на крутих кам'янистих берегах стояли три млини. Тепер чорнів лиш один, та й він молов від електричного струму. Ларьок був невеликий, дощатий, вибір товарів не вельми який — рибні консерви, цукерки, печиво, куриво, ситро… Хто на таке поласився?

В Любиних карих очах зродилася тривога:

— Щось серйозне?

Турчин знав дружину, — вона не з тих, хто язика й на припоні не втримає, однак про свою роботу розповідав не часто. Зараз же не варто було критися, через годину про обкрадений ларьок знатиме все містечко.

— П'янюга якийсь заліз, — авторитетно заявила Люба.

— Хіба там торгують горілкою?

— Як горить план, підкидаємо ящик-другий.

— І коли ви вже перестанете жартувати з законом?

— Перестанемо, як плани не горітимуть.

— Візьмемося ми за вас, — напівжартома, напівсерйозно погрозив Павло.

Турчин краєм ока глянув у дзеркало, поправив краватку, поцілував Любу, Лідусю (це, як ішов на службу, робив завжди відтоді, як, переслідуючи злодія, ледь не позбувся життя) і заспішив до дверей.

Сонце сипнуло йому в очі яскравим промінням. Зупинився на хвильку, ніби для того, щоб призвичаїтися і до сонця, і до свіжого повітря. Почув, як на балконі рипнули двері, — певно, вийшла Люба, проте голови не підвів. За звичкою розгладив вусики (вони в нього й досі контрастували з чорним чубом, правда, були вже не білі, як перший рік, коли завів, а русі), перевірив, чи застебнуті ґудзики на піджаку, й глянув на дорогу. Біля хвіртки вже пригальмовував зелений «уазик».

Слідчий Мамітько, як завжди, мав вигляд бадьорого, вдоволеного собою й усіма чоловіка, широке, добродушне обличчя аж пашіло здоров'ям. Руку потиснув так, що Турчин, котрий теж не скаржився на здоров'я, ледь стримався, щоб не скривитися від болю.

— Ну й катавасія, га? — гув басом майор. — Справа, певно, не варта виїденого яйця, а все ж справа. І вже маленький мінусок у профілактичній роботі.

— Не кажи гоп…

— Перескочимо!

На перший погляд, усе, як і говорила Люба, було за те, що в ларку походили п'янюги. Замка на дверях зірвали ломиком (од нього зосталися вм'ятини), взяли п'ять пляшок горілки, три банки консервів, кілька пачок цигарок та ще трохи цукерок. Продавщиця, літня жінка, розповідала:

— Приходжу на роботу, а двері навстіж, і от вони, — кивнула на трьох жінок і чоловіка, що віддалік прислухалися до їхньої розмови, — стоять: «Ми думали, — кажуть, — ви кудись відлучилися, то ждемо». А в мене серце йокнуло, як побачила розчинені двері. Нічого їм не можу відповісти. Заглянула всередину — ніби все на місці. Однак попросила, щоб подзвонили в міліцію. Поки ви їхали, я краще роздивилася і побачила, що таки вкрали…

— А гроші були?

— Ні. Я завжди забираю. Коли зоставляю, то якісь там копійки. Цього разу в коробці теж було трохи дрібноти… Я вже перерахувала: карбованець сорок сім копійок. Думаю, нічого з того не взяли.

— Де стояла коробочка?

— Та осьдечки, де й стоїть, — на цьому стільчику.

Недбало збитий із недоструганих дощок стільчик був на видноті. Злодії, безперечно, бачили коробочку. Чому ж її не зачепили? Були п'яні? Поспішали? Чи, крім горілки та закуски, їх нічого не цікавило? У кутку ларка зіп'ялися один на одному два ящики з порожніми пляшками з-під вина й горілки.

— Ви що, приймаєте склотару? — сердито звів брови Мамітько.

— Як вам сказати… — Зам'ялася жінка. — Трапляється.

— А трапляється, що ви, попри все, ще й продаєте спиртне на розлив?

Продавщиця кліпнула товстими повіками й опустила голову.

— Ну, ви даєте! — обурювався Мамітько. — Ніби не для вас закони пишуться.

Тим часом людей прибувало, воші підступили до ларка зовсім близько. Мамітько, відвівши продавщицю вбік, спитав її, хто серед них «перебирає часто міру». Таких тут не було, але на кутку жило аж троє. Обдивилися ларьок з усіх боків, місце, звідкіля вирвали скобу, Турчин оглянув через лупу, яку завжди носив із собою, але відбиткив пальців не знайшли. Турчин пішов вивчати сліди довкіл ларка, а Мамітько знову вернувся в приміщення. На що іще можна було надіятися? А лихо його знає. Просто не міг змиритися з думкою, що ніде нічого. Уважно, прискіпливо обмацав поглядом кожний закуток, ящики, пляшки. І старався недаремно: між фанерним ящиком за стіною знайшов чималий недопалок «Столичних».

— Олено Петрівно, ви курите?

— Ви що? — враз почервоніла жінка. — Ще, хвалить бога, не здуріла.

— Цими днями в ларку ніхто не курив?

— А хто може? До мене зрідка заглядають лиш дочка та внучка.

— Сигарети «Столичні» у вас бувають?

— Нема зараз. Їх рідко завозять.

— Коли були в останній раз?

— Може, з місяць, а може, більше.

— Ви всі продали?

— Здається, всі. Хіба що пачка якась завалялася. Але навряд.

П'янички, як правило, вдовольняються дешевими цигарками. Кому ж належить недопалок? Зайшов Турчин. У його руках був короткий виквацяний у болоті ломик.

— Ось ним і було скручено замка, — пояснив. — Знайшов його метрів за двісті в болотяному рову.

Продавщиця придивилася до ломика.

— Знаєте, чий він? — перехопив той погляд Мамітько.

— Ні. Але спитайте в людей.

— Запитував. Ніхто не знає, — сказав Турчин.

— Їх там цілий гурт, — втрутилася продавщиця. — Один на одного дивиться. А ви по одному. Дивись, і розв'яжеться в когось язик.

Так і вчинили. Білява симпатична молодичка, з якої почали, мило всміхалася, на запитання відповідала охоче, ломика, твердила, бачить уперше, всі сусіди порядні, добрі, вона й чоловік лягають спати рано, тому нічого не бачать і не чують. Із русявої літньої жінки кожне слово довелося витягувати, але жодне з них теж нічого не давало слідству. А от високий літній чоловік, котрий назвався Микитою Омельчуком, іще з порога став говорити, що ларьок — то справа рук його сусіда Михайла Климчука.

— Він же непробудний п'яниця. Через ту пиятику його жінка покинула. Якось заліз у мою хату, горілки не знайшов, то одеколон вижлуктив. З одежі нічого на дворі не можна зоставити — вкраде й на горілку проміняє. Таких, як цей Климчук, аби людям життя не отруювали, треба відправляти до білих ведмедів, хай лід там смокчуть. А ви бесіди з ними проводите, лекції їм читаєте…

Після Омельчука ще розмовляли з одним чоловіком та двома жінками, од них нічого істотного не дізналися. І лиш років чотирнадцяти хлопчик сказав, що такого ломика він бачив у дядька Микити.

— Омельчука? — перепитав Мамітько.

— Еге. Живе навпроти ларка.

Майор обурювався:

— А він одхрещувався: не мій. І чого, питається? Аби мені хто сказав, що такий солідний чоловік, як він, зламав двері у ларку, щоб узяти кілька пляшок горілки, ніколи не повірив би. Ану ходімо до нього. Почуємо, якої тепер заспіває.

Омельчук перестрів працівників міліції посеред двору. Двір був не такий уже й просторий, але чистий, від хвіртки до хати, хліва та літньої кухні вели асфальтові доріжки. Дрова порубані й складені акуратними стосиками, зверху накриті руберойдом, гілля в садку проріджене, стовбури побілені. На городі вже щось зеленіло.

— Може, зайдемо в хату? — скосив Микита очі на сусідній двір.

— Ми ненадовго. Хочемо, щоб іще раз роздивилися ломика. Добре роздивилися. Щоб людей не кликати, аби вони допомогли вам його розгледіти.

Омельчукові брови здригнулися, опустилися й застигли. Ломика брав так, ніби він був розпечений до червоного. Покрутив у руках і тихо, поглядаючи то на дорогу, то на сусідський двір, мовив:

— Певно, мій.

— Чому ви не сказали одразу?

— Бо точно не знав, мій чи не мій — він був у болоті. Як упізнаєш?

— Ви змовчали тільки через це?

Омельчук довгі руки запхнув у кишені, потім витяг.

— А, що буде, те буде, — нарешті зважився. — Я таки не був певен, що ломик мій. І ще й боявся: зізнайся — впаде підозра, тягати почнуть. Ну, а прийшов додому, скрізь обшукав і ніде не знайшов. Значить, таки мій…

— Ви пам'ятаєте, де стояв ломик?

— Он там, під стіною, біля дровітні.

Ніч була темна, і навряд, щоб без ліхтарика його знайшли, та й із ліхтариком, якщо не знаєш, де стоїть, знайти нелегко.

— Ви не чули, щоб хтось уночі ходив по подвір'ю?

— Не чув. Правда, сплю я міцно. Але син з невісткою сплять чутливо.

— Вони живуть із вами?

— Зі мною. Обоє працюють на харчокомбінаті. А я пенсіонер. Однак дома не сиджу. Ще маю посаду в позавідомчій охороні.

— Ломик завжди там стоїть?

— Завжди. В мене кожна річ має своє місце.

Отже, треба дізнатися, хто брав ломика. Перераховуючи людей, котрі бувають у його дворі, Омельчук говорив про них, як про чесних і порядних — мовляв, ні я, ні діти мої з поганими не знаємося. Якщо хто й міг потягнути ломика, то тільки Климчук.

Климчука вдома не застали. Однак те, що побачили, давало поживу для роздумів. Двір і хата виглядали так, ніби тут ніхто не жив: од тину лишилися тільки струхлявілі стовпчики, подвір'я густо заросло споришем, ішли по ньому, як по пружинистому матраці. Город — соток на вісім — був скопаний тільки наполовину, на другій половині буяв бур'ян, цегляна хата облупилася, на вікнах ні тюлю, ні фіранок, двоє — затулені пожовклими газетами. Невеличкий дерев'яний хлівчик похилився, двері перекособочилися, не чутно, щоб у ньому щось рохкало та мукало…

2

У райвідділ слідчий та оперуповноважений повернулися, можна сказати, з порожніми руками. Тільки й того, що ломик. Певно, тому Мамітько й накинувся на дільничного інспектора Дмитра Яківчука, бо злість його знемагала:

— Слухайте, у вас на дільниці крадіжка, а вас носить чорт знає де!

Яківчуку було за сорок, у міліції працював давно, майже весь час на одній дільниці. Старанний, мовчазний, похмурий на вигляд. Жартуни пустили чутку, що саме через ту невеселість він не просувається по службі.

— Я вже пояснював начальникові: порибалив, а як вертався, камеру пробило. Запаски ж, як на гріх, не було.

— Щось упіймали? — Турчин спробував перевести розмову в інше русло.

— На спінінг дві гарні щучки.

— Ну, тоді юшка за вами.

— Юшка їм у голові, — зло буркнув Мамітько. — Зайдемо до мене.

Кабінет його був невеликий, тіснуватий, проте стіл із приставкою, як у Кіндратенка.

— Ось подивіться і скажіть, хто із них потенціальний злодій? — майор поклав перед старшим лейтенантом список осіб, які бувають в Омельчука.

Яківчук читав без поспіху, проти одних прізвищ ставив хрестики, проти інших — галочки. Хрестиків було більше, і майор та капітан губилися в здогадках. Прочитавши, прикрив список долонею, ворухнув густими зморшками на лобі й заговорив:

— Із тридцяти трьох я більш-менш непогано знаю двадцять вісім. Двадцять сім — народ ніби надійний, лиш до одного не маю довіри — Сашка Марченка. У містечковому колгоспі він працює агрономом по захисту. Родич Омельчука, небіж по сестрі. Задерикуватий. Якийсь час керував усією агрономічною службою в колгоспі, але не зжився ні з колгоспним, ні з районним начальством.

— А як із горілкою?

— Та ніби не дуже…

— З роботою справляється?

— Не зовсім… Часто критикують.

Майор вийняв із планшетки новий список.

— До цих також придивіться. Особливо до тих, чиї прізвища підкреслені.

Яківчук лиш ковзнув по списку поглядом.

— Знайомі.

— Тим краще. Діло піде швидше. Може, до вечора і впораєтеся.

— Який ви швидкий, товаришу майор.

Мамітько невдоволено хитнув головою, проте від зауваження втримався.

— А що ви скажете про Михайла Климчука?

— Нічого не скажу: він поза підозрою.

— Як?! — в один голос вигукнули Мамітько і Турчин.

— Він лікувався від алкоголю. Не знаю, чи надовго вистачить того лікування, бо це ж не вперше, але поки що тримається другий місяць. Якщо будете говорити з ним, то я попросив би, щоб обережніше… Знаєте, цього разу сам виявив бажання вбити в собі зеленого змія. Я з жінкою його розмовляв: хочу, щоб повернулася до чоловіка. Вона все ще роздумує. Може, і налагодиться у них життя. Так що ви обережніше з ним…

— Постараємося, — пообіцяв майор. — А ви ж давайте оперативно…

Через хвилин десять по тому, як дільничний зоставив кабінет, у двері постукали.

— Так, — різко озвався майор.

Несміливо порога переступив худорлявий, непевного віку чоловік. Одежа на ньому була старенька, але чиста.

— Здрастуйте, — стяг із голови злинялого картуза. — Мені сказали, що ви мене викликали.

— Ви Михайло Климчук?

— Ага.

Майор і капітан після інформації дільничного не знали, з якого боку й підступитися до чоловіка.

— Така, значить, справа, — обережно почав Павло. — Ви вже, певно, знаєте, що на Млинах обікрали ларьок. Це близько біля вашої хати. Може, щось бачили, чули?

— Та ніби нічого такого… Хіба що, як ішов додому, то під сусідським тином стояв «бобик» і в ньому хихикали дівчата.

— Коли то було?

— Та вже пізненько, може, за опівніч. Я, знаєте, до одного дядька підрядився хлів мурувати. Вдень, знаєте, не випадає, зараз у рембуддільниці працюю, то я потихеньку вночі. Господар провів світло…

Турчин відчув, як біля серця в нього заворушилася якась поспішлива теплота. Мамітько теж напружився.

— Машина від ларка стояла далеко?

— Метрів за триста.

— Ви могли б показати місце?

— А чого там…

— Давай, Павле, змотайся, — попросив Турчина Мамітько.

Земля, де стояла машина, була глиняна, суха, вм'ятини від протекторів позначилися слабо. Зате під штахетом знайшли зачервоненого губною помадою недопалка. Отже, Климчук не помилився: в машині була дівчина. На Млинах жило одинадцять шоферів, але ніхто з них не мав власної машини і не працював на автомобілях ГАЗ-69 та УАЗ-469. Молодих було четверо. Котрийсь із них міг викрасти машину з гаража, але сигналів про це не надходило. Крім того, жоден із молодих водіїв у дворі Омельчука не бував. І все ж, хоч за щось та вдалося зачепитися: Омельчуків небіж Сашко Марченко, мабуть, додому повернувся пізно, бо другого дня на роботі заявився ледь не перед обідом, а увечері не був на танцях. Міг же він із своїми дружками підкотити до ларка. Де в дядька стоїть ломик — знав.

— Яківчук, ви говорили, що мали з ним клопіт. Який?

— Зимою в Будинку культури зчинив бешкет. Дали вісім діб.

— Хто його батьки?

— Гарні люди — батько механізатор, мати доярка. Обоє передовики, фотографії висять на колгоспній Дошці пошани.

— Треба дізнатися, де він був і що робив цієї ночі.

— Спробую.

— Ну, а що за люди оті п'ятеро, про яких ви з тих тридцяти трьох, що бувають в Омельчука, нічого не знали?

— Та ніби порядні… А до решти ще не встиг придивитися.

3

Ранком другого дня із Сухої Волі надійшла звістка про нову пригоду: одна доярка, поспішаючи на ферму, натрапила на важко побитого хлопця Петра Яремчука.

— Бачу, хтось лежить під тином і тихо стогне, — розповідала. — Подумала — нализався. А в нас є такі, що ніколи не висихають. Плюнула спересердя й пішла. Та потім мене ніби щось шпигнуло: вернись. Підійшла я, глянула… Господи-боже мій, наш Петро, весь закривавлений! Я до нього, питаю, хто тебе так, а він — хоч би словечко. Тільки хрипить, і очі заплющені. Я й наробила лементу.

Хлопця доставили в лікарню непритомного, з переломом ключиці й травмою черепа. З області викликали нейрохірурга. Він зробив складну операцію, але хлопець до пам'яті не приходив. Батько його, моложавий головний агроном колгоспу, мовчки смоктав цигарку і на всіх дивився важким поглядом. Мати, ланкова, теж іще молода, гарна, плакала і все поривалася в палату.

Про Петра ніхто нічого поганого не говорив. До армії їздив на вантажній машині, після армії пішов на ферму слюсарем-наладчиком. Завідуючий фермою вихваляв його на всі лади: і працьовитий, і слухняний, і з дурними компаніями не водиться, і з чаркою не дружить… Батько запевняв: «Мій син ніколи й нікого першим не зачепить, але й скривдити себе не дасть. В армії десантником служив, там чогось навчився — міг і двом, і трьом дати раду». Все це стверджувало думку, що на хлопця напали з однією метою — відібрати в нього японську магнітолу. Напали зненацька, він не боронився — упав і не зворухнувся. Було лиш незрозуміло одне, де міг заховатися нападник — вулиця широка, рівна, заасфальтована, по обидва боки — тротуари, штахети, поблизу ні деревця, ні кущика, ні телефонного стовпа. Засів по той бік штахету і вдарив чимось залізним по голові? Тільки ж саме тут паркан був високим.

Неподалік того місця, де лежав Петро, на асфальті виднілися сліди різкого гальмування.

— Тоді яка ж це раптовість? — заперечив Мамітько.

— Повно, він знав тих людей і нічого лихого від них не чекав. Може, то були не друзі, а просто знайомі, їздив же скрізь…

— Чого він кинув шоферувати, не цікавився?

— Нібито через дівчину. Вона працює на фермі.

Турчин уже бачився з нею. Красуня, яких небагато.

Торік скінчила десятирічку, вступала в Білоцерківський інститут на зоотехнічний факультет, не пройшла за конкурсом, повернулася в село й на другий день прийняла групу корів-первісток. Коли Оксана дізналася про нещастя, що сталося з Петром, кинула все, прибігла. Як побачила Петра — закривавленого, нерухомого — болюче зойкнула й знепритомніла.

Капітан розмовляв із дівчиною в лікарняному скверику. Відповідала йому нескладно, часто зовсім замовкала, звівши очі на третій поверх лікарні, де містилося хірургічне відділення. З горем-бідою Турчин дізнався, що після репетиції в клубі Петро провів її додому, і там, біля воріт, проговорили ледь не до ранку.

— А скажіть, у клубі нікого чужого не було?

— Ні.

— І ніхто чужий вам не зустрічався?

— Ні. Ви їх половите? — глянула на капітана благально.

— Зловимо. Неодмінно.

Згодом, їдучи на мотоциклі до райвідділу, зрозумів, що не зможе глянути в ті голубі, довірливо-полохливі очі, поки зло не стане перед судом. А коли ще від дільничного дізнався, що Оксана сирота, живе в тітки, то й зовсім утратив спокій.

— Яка тебе муха вкусила? — дивувався Мамітько.

— А тебе хіба не кусає? Нічого ж не маємо…

— Прудкий дуже. Глянь-но на годинник, скільки ми працюємо?

— З учорашнього дня.

— Як-то? — звів брови майор. — Думаєш, що крадіжка в ларку й оця пригода взаємопов'язані?

— Щось тут є, — нерішуче промовив Яківчук. — Оті вчорашні й сьогоднішні сліди від гальмування…

— Давайте конкретніше, — слідчий обвів поглядом оперативників.

— Конкретного поки що нічого сказати не можемо, — сказав дільничний. — Але підозра є. Взяти Сашка Марченка. Вчора він на роботу спізнився, і дружок його, Вітька Моргун, — теж.

— Де працює цей Вітька?

— Агрономом у «Сортнасіннєовочі». Що то за контора і який там начальник — ви знаєте? Він більше молоду свою жінку глядить, ніж роботу. Правда, там і роботи тої катма. А на безділлі чортополохи ростуть.

Турчин згадав про знайдений неподалік обкраденого ларка недопалок зі слідами губної помади.

— Дівчат вони мають?

— Сашко постійної не має, сьогодні з однією, завтра з другою. У Віктора є, але вчора її у містечку не було: їздила у Вінницю до тітки. У цих гуляк є ще друзі, але я не встиг як слід про всіх дізнатись.

— Шофери серед них є?

— Аж двоє. На вантажних працюють.

— Ними треба зайнятися в першу чергу, — сказав Мамітько. — Ну, і Сашком. Отой ломик мене непокоїть. Сашко бував у дядька й міг бачити, де він стоїть. Треба також дізнатися, хто з дівчат з цієї компанії курить, і роздобути їхні недопалки.

— Дівчат таких небагато, — зауважив Турчин. — Було б непогано до всіх придивитися. Ну, і слід пильнувати, чи не з'явиться в кого японська магнітола. Може, захочуть продати. Вона коштує немало.

— Резонно, — зробив висновок Мамітько.

Турчин посміхнувся: «А він таки має начальницькі замашки…»

4

Начальник райвідділу Кіндратенко слухав оперативників мовчки, зрідка роблячи помітки. Крізь розчинене вікно лилися м'які пахощі саду, вривалися звуки вулиці: прогуркотіла машина, слідом продеренчав мотоцикл, тонко крикнула дитина, а по якомусь часі розсипався дівочий сміх…

— У вас усе? — полковник обвів підлеглих поглядом.

— Та ніби, — непевно відказав Мамітько.

Кіндратенко долонею пригладив ще досить густу, але вже зовсім сиву шевелюру, кашлянув:

— Біднувато… А то й зовсім бідно. Жодного факту, одні домисли. Згоден, збіг двох пригод ускладнює роботу. Проте якби ви проявили більше розпорядливості, то мали б хоч щось. А то ж і досі не знаєте, чим займався Марченко вночі. І про дружка його, — начальник глянув у блокнотик, — Моргуна теж нічого не відаєте. А треба врахувати, що, окрім цих двох, ви більше нікого не миєте. Та й коло пошуків треба розширювати. І більше настирливості, вміння, а то дочекаємося ще однієї пригоди.

Турчин слухав начальника, втупившись поглядом у середину великого, добряче потертого столу. За нього Кіндратенко вперше сів, коли мав на плечах лише капітанські погони. Кажуть, він тоді був веселий, компанійський… Та й Павло ще застав трохи того в його характері. Це вже останнім часом став дратівливим, завжди чимось невдоволеним, підлеглі вже почали забувати, коли й кого хвалив востаннє. Зовні полковник теж змінився: на широкому лобі повно зморщок, погляд збляк, плечі опустилися, кістляве обличчя все частіше застигає в задумі, зрідка на ньому пробігають сірі тіні. Кажуть, то тривожать давні рани, яких іще хлопчиком набрався в партизанах. Про те, як воював, він не говорив нікому, хоча щоразу, як тільки мінялася погода, скаржився, що крутить прострелена нога чи пробите осколком плече. Навіть знаходилися жартуни, які посилали до начальника: піди, мовляв, хай скаже, чи буде сьогодні дощ.

— Всі ми сходимося на одному, — вів далі полковник, — що в ларьок залізли молоді. А от придивитися пильно до райцентрівської молоді ніхто не хоче. От ви, Павле Якимовичу, що можете сказати про неї?

— Молодь як молодь, — знизав плечима Турчин.

— Нічого певного? Погано. Сходили б у кіно, на танці, згадали б парубоцькі роки.

— Таке скажете.

— А чого. Рано себе в старики записали. Я, коли вже на те пішло, в такому віці, як ви, ще парубкував. А ви знічуєтеся, коли вам говорять про танці.

Як вийшли од начальника, Мамітько штовхнув Турчина ліктем:

— Здає шеф…

— Нічого не здає, — заступився за Кіндратенка Турчин. — Просто настрій поганий.

— Останнім часом він став псуватися в нього дуже часто.

— Певно, тому, що ми стали працювати гірше.

— Все одно це не привід, щоб дутися, бурчати… Що не кажи, а старість дає про себе знати.

Турчин промовчав — розмова ця була йому неприємною. Коли Любі сказав про танці, очі її зробилися великими.

— Ти що, жартуєш?

— Які жарти? Я правду кажу. Дуже рано ми себе в старі записали.

— Ні, на тебе таки щось навіялося. А може, це треба для роботи? — глянула проникливо.

— Де від тебе дінешся! — Махнув безнадійно рукою. — Вгадала: для роботи.

— Так би й сказав. А то про молодість торочиш.

— Але ми з тобою й справді молоді. Ти на танцях не матимеш відбою од кавалерів.

… Танцмайданчик був у старому тінистому парку, що вклинився у містечко з півночі. Музика самодіяльного естрадного ансамблю, підсилена апаратурою, була така гучна, що Турчин дивувався, як її майже щовечора зносять любителі танцю. Очамріти можна.

Не встигли Турчини зайти на танцмайданчик, як до них підступив Володимир Мірошниченко. Він працював у міліції помічником чергового. Був у цивільному.

— І ви? — не приховував здивування.

— І ми, — посміхнувся Павло. — Прийшли згадати молодість…

Йому кортіло розпитати в Мірошниченка про тих, хто його цікавить, попросити, аби показав їх, можливо, з кимось познайомив, але, глянувши на Любу, яка скривилася від надто гучної музики, не став цього робити. Та все ж танцювати пішла. Після кількох танців до них знову підійшов розчервонілий Мірошниченко.

— Ну, як відпочивається?

— Порядок.

— Аби порядок.

Володя явно не знав, про що розмовляти з капітаном. А Турчин тим часом вдивлявся в різноколірний гамірливий натовп. Спитав:

— Ви Сашка Марченка знаєте?

— Хто ж його не знає. Корчить із себе принца датського. Він тут. Гляньте — третій зліва від отого чорного патланя. Бачите?

— Бачу.

Хлопець як хлопець: у сірому костюмі, білій сорочці з розстебнутим комірцем, у роті, як і в багатьох, димить цигарка, поверх голів дивиться кудись у темряву парку. Довкіл нього гомонять, а він мовчить.

— А патлань що за один?

— Іван Зозуля. Шофер автопідприємства.

— Вони друзі?

— Як вам сказати… Не відвертаються один від одного, але й особливої симпатії один до одного не виявляють.

— Певно, і Віктор Моргун вам відомий?

— А чого ж. Помітили оту пишну білявку? Біля неї в рябому піджаку — Моргун.

— А з ним Марченко дружить?

— З цим трохи є. Якщо відверто, хлопці до Марченка не дуже горнуться. Хоча дівчата липнуть — грає в оригінальність, а їм такі подобаються.

Коли прозвучали перші звуки вальсу, Мірошниченко, ніби здогадавшись, що капітанові треба побути самому, запросив Любу. Вона жартома погрозила Павлові пальцем: була певна, що то він підмовив свого молодшого колегу до цього.

Сашко Марченко, як і раніше, димів цигаркою і поглядав на всіх спогорда. Худорлявий, крутолобий, із рівним носом. Густі широкі брови, що зрослися на переніссі, надавали вугластому обличчю похмурого вигляду. Не таким уявляв парубка Турчин. Був на особливому обліку в дільничного, скуштував арешту за дрібне хуліганство. Скоріше це можна було подумати про Моргуна: одягнутий строкато, чуб спадав аж за комір, а рот не затуляв і на хвильку. Як вів свою партнершу до перил, то безцеремонно всіх розштовхував, а завбачливі самі давали йому дорогу.

— Саш, як тобі Сонька? — підморгнув Вітька в бік білявки.

— Мішок м'яса, — не повернув голови Марченко.

— Хочеш, я тебе познайомлю з цим мішком?

— Сам жуй.

— Перебираєш харчами.

— Я не собака, аби кидатися на м'ясо.

Вітька голосно зареготав.

«Ні, в такого не здригнеться рука. Для нього що людина, що тварина, що рослина — однаково».

Вибравши зручний момент, капітан спитав у Мірошниченка:

— Володю, ви не пам'ятаєте, за що Марченко отримав вісім діб арешту?

— Із дружинниками поскандалив. Прийшов на танці під мухою, один із дружинників щось сказав йому, певно, зробив зауваження, а він обізвав його… Ну, і пішло… Виявляється, той, що чергував у дружині, колись працював у м'ясному магазині і не доважив Сашковій матері м'яса.

— Тільки його матері чи й іншим не доважував?

— Кажуть, багатьом.

— А де зараз працює той м'ясник?

— Там же, в торгівлі, на базі.

«Певно, його знає Люба», — подумав Павло і пошукав її очима серед танцюючих. Вона ніби чекала на той погляд — усміхнулася і помахала рукою.

— Ваш прихід на танці помічено, — стиха сказав Мірошниченко.

— Ким?

— Ігорем Збучеком.

— Хто це?

— Працює в конторі «Сортнасіннєовоч». До нас приїхав із Харківської області. Ага, оно й Іван Коломієць…

— А це хто?

— Працює в автопідприємстві токарем. Чогось поганого за ним не помічав і від людей не чув.

Турчин попрохав:

— Обережно вивідайте в Коломійця, між ким недавно велася балачка.

Мірошниченко відразу посерйознішав.

— Зрозумів. Може, ще щось треба, то кажіть.

— Придивляйтеся й прислухайтеся до всього, особливо до Сашка Марченка та всіх, із ким він водиться. Ну, а тепер покажіть мені цього Збучека.

Сержант пошукав очима по танцювальному майданчику.

— Не видно. І кралі його нема.

— Що ж, познайомимося іншим разом. А поки що потанцюємо, — Турчин бадьоро ворухнув плечима і поспішив до Люби, що розмовляла з двома знайомими дівчатами.

5

Вночі до потерпілого Петра Яремчука повернулася свідомість, і Турчин, як тільки дізнався про це, заспішив у лікарню. Літній зсутулений хірург, із яким Турчин був знайомий, попередив:

— Даю вам сім, найбільше десять хвилин. Він іще дуже слабкий.

— Але надія є?

— Тепер уже є. Отож, іще наговоритеся. А зараз — ні хвилини більше.

Яремчук лежав у палаті безнадійних. Інспекторові вже доводилося тут бувати, і хоча з тої пори збігло доволі часу, проте нічого не змінилося: ті ж самі столик, тумбочка, стілець. І верхня шибка розколотою залишилася.

Зачувши скрип дверей, Петро розплющив очі. Обличчя було біле, зливалося з бинтами, що окутували всю голову.

Турчин привітався, назвав себе.

— Ви знаєте, хто на вас напав?

Хлопець стулив очі, права рука, що лежала на ковдрі, ворухнулася.

— Ні.

— Як це сталося? Прошу вас, розкажіть коротко.

Петро важко ковтнув повітря.

— Я вертався додому, — голос звучав кволо й глухо. — Було вже пізно. Йшов серединою вулиці, а як почув машину, звернув під тин. Ішов собі далі, оглянувся лиш тоді, коли почув, що машина зупинилася. Бачу: виліз із неї один і йде до мене. Думав, дорогу буде питати чи хату чиюсь. А він попросив закурити, — Петро замовк і знову заплющив очі, видно, важко було йому згадувати. — Я сказав йому, що не курю. Тоді він і сікнувся:

«Жалієш, жлоб?» Я йому: «Від жлоба чую». Повернувся й пішов. Може, крок ступив, може, два, коли він огрів мене чимось залізним. Спочатку, мабуть, по плечу, бо я ще встиг повернути голову. Далі вже нічого не пам'ятаю.

— У вас була японська магнітола. Вони її відібрали?

— Мабуть.

— Магнітола тоді грала?

— Тихо.

— Ви могли б упізнати нападника?

— Навряд. Темно ж було…

— А дівочого голосу чи сміху в машині не чули?

— Здається, хтось крикнув тонко.

— Яка була машина?

— «Бобик».

— УАЗ-469 чи ГАЗ-69?

— Не розгледів. Бо той відразу, як тільки машина зупинилася, вимкнув світло.

Капітан глянув на годинник: час, відведений йому лікарем, невблаганно наближався до кінця.

— А по голосу могли б упізнати?

— Мабуть, ні. Все так раптово… Якби я знав, що то за люди, вони б у мене… — Петро не договорив, стиснув зуби, заплющив очі.

Надворі сяяло сонце, цвіли садки, а в палаті, що єдиним вікном впиралася у високу червону стіну сусіднього корпусу, стояли сутінки. Турчин уже хотів прощатися, але глянув на хлопця, в очах якого стояло щось важке, болюче, розпачливе, і повінь тривоги затопила Павлові груди.

— Кріпіться, — промовив. — Ми їх знайдемо. А вам бажаю одного — швидше одужати. У вас така славна дівчина.

Яремчук зворухнувся, видно, хотів щось сказати, але не зміг. Турчин уже взявся за дверну ручку, як почув голос Петра:

— Пробачте… Я хочу… Дуже прошу вас, скажіть їм, щоб пропустили до мене Оксану. На трошки…

— Добре, — зрадів Павло. — Я неодмінно попрошу.

Лікар пообіцяв, як тільки заявиться дівчина, дозволити їй зайти на кілька хвилин до хворого. Турчин тепло попрощався з ним і заспішив до райвідділу. Почувався легко, бадьоро: тепер стало ясно, що ларьок обікрали й побили Яремчука одні й ті ж люди. Дев'яносто дев'ять відсотків зі ста, що то були молоді гульвіси, може, когось із них навіть бачив на танцювальному майданчику. Якщо так, то хто? Швидше за все — Сашко. Він не любить людей, серце в нього холодне. Характер твердий. Саме перед такими падають на коліна пустодзвони, якими Мірошниченко назвав Вітьку Моргуна та Ігоря Збучека.

«Збучек… У тому, що моя поява на танцях його зацікавила, щось є». Проходячи повз кімнату чергування, Турчин через скляну стінку побачив Мірошниченка, котрий розмовляв по телефону. Всміхнувся до нього й показав очима, щоб зайшов до кабінету. Сержант поклав трубку й заспішив слідом.

— Ну, як? — міцно потиснув йому руку Турчин.

— Не зовсім добре. Коломієць розмову почув випадково. Він стояв під кущем жасмину. Може, бачили, росте неподалік танцмайданчика. Іван стояв, а вони проходили мимо.

— Хто був із Ігорем Збучеком?

— Невідомо.

— Невже Коломієць нікого не впізнав по голосу?

— Одного Збучека. Та й не прислухався до тої розмови: з дівчиною був.

«А що, коли цей Коломієць хоче навести нас на хибний шлях? Сержант каже, ніби він хлопець порядний, але…»

— Ви давно знаєте Коломійця?

— Давно. У школу разом ходили, тільки він ішов на клас нижче.

— Все одно будьте з ним обережні. А до Збучека прислухайтеся. Може, скаже то, що нас цікавить.

— У нього язик на веретені, то, може, й проговориться.

— Як ви думаєте, він може зламати замок на ларку?

— Певно, може. Особливо, як підіп'є.

— А… вдарити ломом людину по голові?

— Хтозна… Він із задерикуватих. Показатися, виставитися любить, а щоб хуліганити — ні. А от від Марченка всього можна чекати. Його не один побоюється, а не люблять навіть ті, з ким він розпив не одну пляшку.

— Конкретно.

— Хоч би той Збучек. Марченко розумніший за нього і силою бог не скривдив.

— Про Марченка щось нове маєте?

— Ні.

— Стежте далі. Найпильніше приглядайтеся до Марченка і Збучека.

6

Володимир Мірошниченко на танцювальному майданчику був своєю людиною. До служби в міліції, траплялося, в компанії хлопців, які цікавили Турчина, розпивав пляшку. Коли сказав Збучеку, що розжився на півлітру «Пшеничної», той буркнув:

— Не йде на душу. Голова й так аж розколюється.

Одутлий, із червоними очима, в'ялий і нерішучий, Збучек стояв осторонь. Тоня, його дівчина, теж не була веселою, як завжди, на всіх поглядала недовірливо, спідлоба.

— А ти клин клином, — порадив Мірошниченко. — І відразу розвидниться. Так що пішли, коли запрошую.

Збучек облизав тонкі сухі губи, нащось упхнув праву руку в кишеню штанів.

— Добре.

Сашко Марченко, зачувши про горілку, здивувався:

— Це ти серйозно?

— Ось лапни, — випнув груди Мірошниченко.

— Да-а, вовк у лісі здох, як не більше.

— Розмова з одним типом намічається.

— З суперничком, чи що? То на мене не розраховуй.

Сам того не відаючи, Марченко кинув міліціонерові рятівний круг.

— Ти тільки не вмішуйся. І хлопців притримай. А головне — дай знати їм, що стоїш за мною.

— О дає! Тебе ж за таке з міліції кишнуть!

— Нема за чим плакати.

— Що, дармові гроші обридли?

— Скільки там тих грошей. Я, коли був фрезерувальником, мав добрячий шматок. Та й хіба неодмінно морду товкти? Я йому таку штукенцію підстрою, що він згорить від сорому. Ви тільки не втручайтеся, не ставайте на його захист.

— Що ж це за штукенція?

— Секрет фірми.

Нагодився Моргун.

— Братця-кролики, про що балачка? Носом чую — пахне гуртовим. Я готовий!

— У тебе завше на дурничку рот широко розтулений, — Марченко спересердя чвиркнув, Моргун тільки засміявся.

Ніч була тиха, зоряна, але в парку, в затінку дерев снувалися сутінки, тому далеко від танцювального майданчика не відходили. Горілку розлили в стаканчики для морозива, якими Мірошниченко завчасно запасся. В Марченка та Збучека язики не розв'язувалися й після випитого, а от Моргун торохтів без угаву, як порожній млинок на вітрі.

— В тебе ще язик не отерп? — не втерпів Сашко.

— Ти хіба забув, що він без кісток? — не образився Віктор.

«Щось тут є, — гарячкував Мірошниченко. — Марченко не дає Моргуну рота розтулити, мабуть, потерпає, аби не сказав зайвого. Як навернути їх на потрібну розмову?»

— Ось ти, Сашко, якось казав, що кохання в паш вік — казка для дорослих. А я кажу: не казка. До нас недавно привезли побитого хлопця з Сухої Волі. Бачили б ви, як за ним дівчина умліває! Карний розшук як побачив те, то поклявся кістьми лягти, а злочинців знайти. Вже й ніби на слід напав, — завершив і обережно скосив очі на Марченка: як він? Проте на грубуватому Сашковому обличчі не зворухнувся жоден м'яз.

— Твій карний розшук такий спритний, як муха в окропі, — мовив згодом. — У Млинах ларьок обчистили, а знайшли злодіїв?

— Теж напали на слід.

— І куди він веде?

— Оцього вже не скажу. Та й не знаю всього, бо служу не в карному розшуку.

Розпашіла, з розпушеними косами, в білій шовковій блузці, довгій, чорній із розпіркою спідниці підійшла Тоня.

— Хлопчики, хто вгостить сигареткою?

Збучек понуро поліз до кишені по «Столичні». Тоня тримала сигаретку двома пальцями, в рот клала обережно, щоб не стерти з губів помаду. Дим пускала тоненькою ціпкою.

«Якщо нічого не вдалося випитати в них, — подумав Мірошниченко, — треба якось усіх затримати, щоб вона докурила тут. Матиму недопалок».

— Може, організуємо ще на одну? — глянув на Марченка.

Сашко холодними очима вп'явся у Володимира, і той відчув, як у грудях ворухнувся холод. Хотів усміхнутися — і не зумів. Моргун саме брав сигарету у Збучека, а той стежив спідлоба за Мірошниченком.

— Слухай, Володь, чогось ти мені сьогодні не подобаєшся — дуже вже викаблучуєшся, — мружився Марченко. — Щось винюхуєш чи й справді спільників шукаєш?

Холод у Володимирових грудях дужчав, судомив тіло. Глянув на Сашка ніби скривджено та сердито.

— Що ти верзеш? Не хочеш — іди під три чорти! За полу тебе ніхто не тягне. Я ж, як до людей, а ти плигаєш. Чого? Мало хто й де працює… Зрештою, що б я мав серед вас винюхувати? Я й так кожного з вас, як своїх п'ять, знаю.

Марченко насмішкувато й воднораз презирливо дивився на Мірошниченка.

— Цікаво, за кого ти мене маєш? За сибірського валянка? А скажи-но мені: чого це твої брати по службі рояться навколо мого дядька — хто до нього ходить, де ломик стояв і все таке інше… Так що кинь!

Мірошниченко був спантеличений. Знав — якщо помовчить іще трохи, буде викритий із головою. Збучек, Моргун, Тонька втупилися в нього поглядами й ждуть.

— То все карний розшук. А в мене служба знаєш яка? Відтарабанив чергування — і гуд бай. Я навіть на оперативках не буваю. Ото що піймаю про міліцейські справи з розмов, те й знаю.

— Ай справді, Сашко, загинаєш ти, — подав голос Моргун. — Якщо Володька і служить в міліції, то це ще нічого не значить. Риба шукає, де глибше. А тут хіба мілко? Вдягають, взувають, робота — не бий лежачого, авторитет. Я одного разу бачив, як перед старлеєм міліцейським вигиналися продавщиці універмагу. Шовком, скажу вам, стелилися. Не встиг рота розтулити, а йому вже тягнуть щось загорнуте в бумагу. Сама директриса провела до каси, і все щебетала, в очі, мов лисиця, заглядала.

— Сволота вони, і той старлей, і та директриса! — скипів Марченко.

— Брехня це! — не втерпів Володимир. — У нас із цим строго.

— Строго, кажеш? А сам який, га? Чи вже забув, як шофер заправив твого мотоцикла державним бензином?

— Так той же мотоцикл і тебе віз, — дорікнув Моргун.

— Хлопчики, вам нема про що тріпатися? — втрутилася Тоня. — Гризетесь, мов собаки…

— І то правда, — блідо усміхнувся Марченко. Непоспішливим кроком він пішов до танцювального майданчика. Всі йому дивилися в спину, але він не оглянувся. Розгонисто гриміла музика. Дебела, років під тридцять співачка вигукувала в чорний мікрофон пісню з репертуару Алли Пугачової. Молоді тіла якось сонно, ніби загіпнотизовані, погойдувалися, були до всього байдужі, проте, коли Сашко піднявся по крутих сходинках, кілька голів повернулося до нього, а дві пари крутнулися швидше, даючи Марченкові дорогу.

— Хлопчики, годі вам скніти! — озвалася Тоня. — Хіба ви не знаєте цього принца? Ліпше подбали б, щоб його на місце поставити. А то зовсім знахабнів. Ігорьок, чого рота замкнув?

Насуплений Збучек поволі підвів голову, поморщився, немов од яскравого світла, тонкі губи здригнулися в посмішці:

— Хай погонориться. Що йому ще лишається?

— А я кажу, що декого треба поставити на місце, — наполягала Тоня. — Мужлан неотесаний, а корчить із себе…

— Треба подумати…

— Оце вже інша мова, — зраділа Тоня. — Ну, а зараз, хлопчики, давайте веселитися. Вітьок, може, змотаєшся?

— До Марушки, чи що? Так вона, крім чорнила, вдома більше нічого не держить. А що — я порожній, хоч посвисти.

Мірошниченко зневажав Моргуна, але сказати йому про те в очі, як те вчинив Сашко, не міг: не хотів одштовхувати від себе. Не міг узяти й пляшки, будучи певним, що тепер вони й так тримаються з ним насторожено. Однак — не можна з ними розлучатися, бо ж нічого не взнав. Турчин розчарується. І як потім проситися в міліцейське училище?

— І чого ти, Вітьок, такий скопідон? — скривилася Тоня. — Ти ж не жебрак.

— Розтратився… Що вчора розтратився. Ти вже забула?

— Не пригадую. Хлопці брали — це точно. Ванько банку приніс…

— Гаразд, завтра викладусь на всі сто, — Моргун рішуче тріпнув патлами.

— Згода. Почекаємо до завтра. А зараз — танцювати, — Тоня підхопила Збучека під руку й повела на танцмайданчик.

«Дівка з норовом. Такій пальця в рот не клади, — подумав Мірошниченко. — А хто такий Ваиько? Чи не Іван Зозуля? Він один із цієї братії вміє водити машину».

Коли Тоня й Збучек підійшли до майданчика зовсім близько, Моргун презирливо скривився:

— Ото роги й копита. — І враз, повернувшись до Мірошниченка: — А що, Сашко й справді в міліції на гачку?

— Лихо його знає… Може, щось і є. Цим ділом займається карний розшук.

— Темниш, паря. А ще в друззя набиваєшся. В такій формі, дорогий, полька не піде. Так що — адью!

Мірошниченко тільки безпорадно кліпнув очима.

7

Вислухавши Мірошниченка, Турчин сказав:

— Не так уже й погано. Але, прошу мене правильно зрозуміти і не гніватися: діяли ви, м'яко кажучи, не зовсім пристойними й достойними для міліціонера методами.

— Маєте на увазі горілку? Так то ж був тільки тактичний хід.

— В нашій роботі ніяких недозволених ходів робити не можна. Запам'ятайте це раз і назавжди. Безперечно, я теж дав маху. Треба було нам все обмізкувати, а то випустив вас, як із мішка. Хоча — з бідою не знатимешся, то й добра не знайдеш. Ви тепер краще знаєте цих чотирьох. Коли уявити, що серед них є злочинці, то хто? Поспішати з відповіддю не треба.

Не підводячи голови, Володимир тихо сказав:

— Датський принц, ну, й Моргун.

Турчин ждав од сержанта більшого.

— Піддалися емоціям, Володю. В нашому ділі треба, щоб серце було гаряче, а розум холодний. Здається, так говорив Дзержинський? Коли ж те й друге гаряче, або навпаки — можна наламати дров. Марченка доведеться зі списку потенціальних злочинців викреслити. Вас це дивує? Даремно. Найперша тому підстава — злочинців було кілька, а він ні з ким близько не зійшовся. Чи, може, є в нього добрі приятелі?

— Я придивлюся ще.

— Добре, придивіться. Вам упала в очі його нахрапистість. Бувають серед злочинців такі типи. Однак, здається мені, злість Марченкова йде від образи, від недовіри до людей. Він дуже вразливий. Згадайте, як із дружинником вчинив? Моргун. Цей, із усього видно, балаболка, але балаболка слизька. Я мало вірю, що він причетний до злочинів, але придивитися до нього пильніше не завадить. А хто такий Іванко, ми дізнаємося легко, якщо вони випивали в людних місцях. Можливо, то Іван Зозуля — саме той, хто нам потрібен. Дівчина його курить?

— Ще й як смалить!

— Нам треба роздобути недопалки «подруг» Збучека, Моргуна й Зозулі. Добре було б, якби вдалося взнати, хто з цієї компанії бував у Омельчука, Сашкового дядька, і там міг побачити ломика, яким скручено замок на ларку.

— Я постараюся.

— Надалі будьте обережні, без погодження зі мною нічого не затівайте. І ще одне. Я через лупу уважно оглянув обидва недопалки. Не знаю, що скаже експертиза, але певен — вони належать різним людям. На тому, що знайшли неподалік ларка, де стояла машина, зубів не знати, а на Тониному сліди від них дуже виразні. Ви не помітили — Тоня, як курила, хвилювалася?

— Наче поводилася нормально. Точно, правда, не скажу.

— Погано. Ех, якби ми знали, якою вона була тоді…

— Дав маху, — зітхнув сержант.

— Вам те здалося дрібницею. Тільки в нашій роботі дрібниць не буває. Запам'ятайте це назавжди. Адже віднині ви входите до слідчо-оперативної групи і від чергування звільняєтеся.

Мірошниченко схопився зі стільця.

— Спасибі за довір'я!

Турчин ледь схилив голову й посміхнувся краєчками губів: молодий, зелений. Сам таким був. За Володимиром зачинилися двері, капітан пройшовся по кабінету. В нього зроджувалося відчуття, ніби нарешті натрапили на слід злочинця. Але радості було мало, дуже вже довго шукали той слід.

Ще того дня, як обікрали ларьок, Павло подзвонив до обласного управління і поцікавився, чи не сталося подібного в сусідніх районах. Дзвонив і пізніше, а вчора ще раз переговорив із районами і дізнався, що в одному з них за три дні до того, як у Сухій Волі було вчинено напад на хлопця, якийсь «газик» в одному колгоспному дитячому садку поламав штахет. Машини не шукали, хоч і знайти було не так важко: на клумбі зосталися сліди від коліс, а на поламаних штахетинах — відпрацьоване мастило, фарба. Клумбу вже встигли перекопати, поламані штахетини спалити у плитці. Пригоду, зважаючи на її дріб'язковість, не зареєстрували.

— Давай, махни туди, — говорив Мамітько. — Може, то одні гультяї, і не наші, а їхні… Все може бути.

Турчин поїхав своїм мотоциклом. Завідуюча дитсадком показала місце, де машина поламала штахет. Як не вдивлявся, а сліду — нема.

— Ви колії на клумбі засипали чи перекопали?

— Мілкіші перекопали, глибші засипали.

— Добре, — пожвавішав капітан. — А тепер покажіть, де саме машина вдарила в штахет.

— Отак ішло одне колесо, а ось друге, — пояснювала жінка. — Тут ще ямки зосталися.

Ямки були, але відбитки протекторів затоптані. Прикинувши і так, і сяк, Павло дійшов висновку, що машина ламала штахет спочатку лівим крилом, потім буфером і картером. Не виключається, що й на лівому крилі зосталися сліди. Тепер іще треба пошукати відбитки протекторів. Скинувши піджак, капітан закачав рукава сорочки і заходився розгрібати землю на клумбі. Була вона м'яка, пухка. Обережно, сантиметр за сантиметром він добрався до середини клумби. Саме тут колія була найглибша і не перекопана, а засипана. Акуратно розчистив, вимів мітелкою, видмухав і зробив гіпсовий відбиток, хоча чогось такого, що падає в очі, не помітив. Одначе, як на те піде, і граблі стріляють.

Склавши протокол огляду та обстеження місця події, Турчин попросив завідуючу дитсадком показати йому дровітник, сподіваючись хоч щось знайти від штахетин. Та марно. Трісок валялося багато. Але обмащену в мазуту знайшов тільки одну, а у фарбу — жодної. Знову оформив те протоколом, чим іще дужче подивував жінок із дитсадка.

Хлопця, який бачив машину, що налетіла на штахет, знайшов на тракторному стані. Був якийсь трохи дивний — зеленкуваті очі то насуплювалися, то ясніли: розповідаючи, весь час оглядався.

— Я дівчину свою провів і вертався додому. Тільки висунув носа з кутка Марущаків, як бачу — летить машина, мов скажена. Ледь устиг відскочити вбік. Вранці йду на роботу, бачу: біля дитсадка тин поламаний. Я й подумав, що це робота того придурка…

З-під висмикнутої сорочки виднілося голе тіло — ще більше засмагле, піж руки й обличчя. Павло позаздрив хлопцеві, бо його спина цього року сонця ще не бачила.

— А яка марка машини?

— «Уазик». І не наш. Наш жовтий, а цей темний був…

— А до вас хлопці з нашого району не наїжджають?

— Трапляється навідуються.

— Ви їх знаєте?

— А чого ж, знаю. Сашко Марченко та Іван Сосницький.

«Ще одна дійова особа — Сосницький», — з гіркотою подумав Турчин.

— Чим воші приїжджають?

— «Уазиком». Сосницький начальника контори «Сортнасіннєовоч» возить. От і катаються. Але то був не він. Машина в нього старенька, і він ніколи так її не гонить.

Капітан зітхнув: виходить, рано реабілітував Марченка. А може, й ні. Може, злочинці з іншого району, такі ж легковажні літуни, як Марченко та Сосницький. Про всяк випадок треба попросити колег, аби пошукали у себе машину, яка поламала штахет у дитсадку.

8

У райвідділі на Павла чекав Мірошниченко. Він сяяв, як нова копійка, але першим розмови не починав.

— Є новини? — сідаючи за стіл, спитав оперуповноважений.

— Вилучив сім… — при цих словах сержант поклав на стіл недопалки. Кожен загорнутий в окремий папірець і підписаний.

— Руками не брали?

— Що ви…

— Добро. А вони що, всі палять тільки «Столичні»?

— А лихо їх знає… Я усіх пригощав цими цигарками.

— Ну й даєте! — засміявся Турчин. — А підозри не викликали?

— Ніколи, — впевнено заявив Мірошниченко. — Тепер я смалений.

— Як із Омельчуком? Установили, хто в нього буває?

— Ми працювали разом із дільничним, — чомусь знітився сержант.

— Так і треба. Ну, і що масте?

— З тих, хто нас цікавить, десь за тижнів два до пригоди з ларком в Омельчука був Збучек. Потрапив, можна сказати, випадково: їхав із шофером «Сортнасіннєовоч» Сосницьким у Сохопілля. А цього Сосницького Марченко попросив підвезти з млина дерть.

Турчин підвівся, постояв трохи і пройшовся по кабінету. Лихо його знає, що воно закручується: злочинця треба шукати серед цих трьох. Серед цих трьох…

— Сосницький… Розкажи про нього.

— Ніби нічого поганого за ним не водиться. Старий парубок. Постійної дівчини не має. Ласий до молодих удів, розведених. На танцмайданчику, в Будинку культури буває рідко. Живе по сусідству з Марченком, то й трохи товаришують.

Зайшов дільничний Яківчук. Із його завжди ніби заспаного обличчя важко було дізнатися, які він приніс вісті. Повільно стягнув форменого кашкета, причесав посрібленого сивиною чуба і став очима оглядати стільці — вибирав, на якому краще присісти.

— То що у вас? — не втерпів Турчин.

— Дещо є. Сосницький бував у дворі Омельчука, їздить на машині, а я йому досі мало приділяв уваги, то тепер краще до нього придивився. Ви знаєте, що його контора стоїть на людній вулиці. Так ото мені пощастило знайти людину, яка бачила: тої ночі, коли обікрали ларьок, машина повернулася в гараж ледь не перед досвітком. І тоді, як на хлопця в Сухій Волі напали, теж десь ганяв мало не до ранку. Машину автоінспекція оглянула, але нічого такого не знайшли.

— А картер обдивлялися?

— Всю обдивлялися, як кажуть, із голови до п'ят. Вони не тільки цю, а й всі райцентрівські «бобики», здається, вже оглянули… Тепер перекинулися на села.

— Ви не помітили, які шини в машині Сосницького?

— Старі. Протектори геть стерті. А в тій же, що штахет поламала, які були?

— Нові, — із сумом мовив Павло.

— Тут у мене ще одне є, — Яківчук для чогось подивився на сержанта. — Правда, не факт, а припущення… Машина, якою приїхали на Млини злодії, стояла неподалік хати однієї заядлої самогонщиці. Думається мені так: вони спочатку не мали наміру обкрадати ларьок, а самогонки хотіли купити, але тої тітоньки не застали, їздила якраз до сина в Київ.

Турчин відчув під серцем гаряче тремтіння, котре зроджувалося там щоразу, як вдавалося напасти на слід злочинця. Прикро тільки, що думка ця прийшла в голову Яківчукові так пізно.

— Ви не дізналися, чи купував горілку у самогоншиці хтось із осіб, які нас цікавлять?

— Звичайно. Тільки хіба вона скаже? А сусіди хлопців цих не знають. Може, якби фотографії побачили…

— Ну, а машини… Хіба ніхто із сусідів не бачив, які машини під'їжджають?

— Питав і про це. Всі клянуться, що нічого не знають. А потім, місяців два тому тітку було оштрафовано за самогоноваріння, і з тих пір вона цим ділом ніби не займається.

— Ніби… Точно треба знати! — сердито зауважив Турчин і тут же пошкодував. Не варто було так. Він пройшовся по кабінету і зупинився біля вікна. Дивився у двір. Як знову заговорив, то намагався бути спокійним.

— Що ж, займемося впритул цими трьома: Сосницьким, Збучеком і Марченком. Найперше треба знати, де бував ті дві ночі Сосницький. Побачимо, які будуть висновки експертизи по недопалках.

Висновки мало пролили світла на справу. Із семи «бичків», що їх зібрав Мірошниченко, два було Тониних. У першому із тим, що підібрали на місці події, співпадала тільки помада, у другому — прикус зубів. Останнє вже щось важило. Але Мірошниченко не дружить зі Збучеком, хоч працюють в одній конторі, а Тоню взагалі не терпить. Було ще одне «але». Сосницький у добрих стосунках із Марченком, а Марченко підтримує зв'язки зі Збучеком і компанією.

Ще через день у кабінеті Турчина стояв Сосницький. Був високий, кремезний, чубатий, обличчя мінливе — то насуплене, як осіннє небо, то чисте, світле. Спостерігаючи на ним, Павло несподівано згадав механізатора, котрий бачив машину, яка поламала штахет у дитсадку — в того очі то насуплювалися, то ясніли. А ще ж у Сосницького запам'ятовувалися вуса — розкішні, опущені донизу.

— Нам відомо, — відразу почав капітан, — що ви по ночах роз'їжджаєте на державній машині. Вас навіть бачили за межами району. Що ви на це скажете?

Сосницький зняв солом'яного капелюха (де тільки доп'яв такого), поклав на коліна, розчесав п'ятірнею чуба.

— Трапляється, прогулююсь, — мовив неквапливо. — Але не думайте, що це система.

Останні слова Павло пропустив повз вуха.

— Нам також відомо, що тої ночі, як на Млинах обікрали ларьок, ви повернулися в гараж перед досвітком. І тоді, як хлопця в Сухій Волі побили й пограбували, ви теж десь їздили майже всю ніч. А що на це скажете?

Сосницький насупився.

— Скажу вам, що дурне діло на мене вішаєте. Невже ви думаєте, що я міг поласитися на кілька пляшок горілки і на магнітолу, хай і японську, га, товаришу старший лейтенант? — спитав у Яківчука, який сидів збоку, під стіною. — Ви ж мене знаєте не один рік.

— Та знаю, — понуро відказав дільничний, — Але факти, самі бачите, які. Я буду радий, якщо нам вдасться встановити вашу непричетність до злочинів. Так що викладайте, що і як там було.

Сосницький одразу й почав розповідати:

— Раз таке діло, то де дінешся. Обидва рази ми із Сашком Марченком були в Марківці, він у Соні Третячки, а я у Римки Стоцької. Крім них, може, хтось із сусідів підтвердить. Машина ж, знаєте, не велосипед.

— Ви роз'їжджаєте тільки із Сашком?

— Тільки. Ну й, понятне діло, дівчат частенько прихоплюємо.

— Серед них такі, що курять, бувають?

— Ні. Хочте вірте, хочте ні, а ми такими гидуємо.

— Ви сказали «ми», отже, розписалися і за Сашка. А він, як знаєте, в непоганих стосунках зі Збучеком і Тонею. А вона курить…

— Не знаю, звідки у вас така інформація. Сашко, як і я, з такими слизняками міцно не контачить.

Турчина така відвертість радувала й воднораз насторожувала: чи не ховається за нею щось? А от Яківчук радів без будь-яких упереджень:

— Повірте мені, так воно й було, як він каже. Як добре, що я в ньому не помилився.

— І все ж показання його треба буде перевірити.

— Аякже, сьогодні й займуся.

— Але спочатку давайте заглянемо в гараж… Бачите, вже автоінспекція майже всі райцентрівські машини оглянула. Мотивують це тим, що на решті машин шофери сімейні, їм не до пічних прогулянок. Зараз інспектори в колгоспах, ми з вами глянемо. Є у мене одна думка…

— І в мене, уявіть собі, теж, — скупо усміхнувся Яківчук. — Райвиконкомівські гаражі непокоять.

Гаражі були оточені високими й крислатими деревами. На асфальтовому майданчику стояло два «уазики». Ще один був у гаражі. Турчин і Яківчук підійшли до однієї з машин. В моторі копирсався літній неповороткий водій. В очі відразу кидалися чималі подряпини, що тяглися через передню й задні дверці. Вони були трохи зашліфовані.

— Як же це ви, Павле Івановичу, такий класний шофер, а таке допустили? — кивнув Яківчук на дверці.

— З усяким може бути.

— Тільки не з вами.

— Воно, якщо по совісті, то й не зі мною, — зітхнув шофер. — Це Петро Федорович десь на щось налетів.

— Коли це сталося?

— Якщо пам'ять не підводить, десь у перших числах травня.

«Не помиляєшся, — радів Турчин. — Штахет у дитсадку поламано третього травня. І шини нові…» Яківчукове ж обличчя нічого не відбивало.

— А що, хіба Петро Федорович погано водить машину?

— Я такого не сказав би. А оце черкнув… Я вже не хотів із ним сперечатися.

— А вам не подумалося, що це не він?

— А хто ж?

— Може, вночі беруть машину «на прокат»?

— Ви що? Гляньте, який складний замок. Цвяхом його не відімкнеш, а ключі тільки у нас двох.

— Все може бути…

Водій глибоко замислився.

— А знаєте, — озвався згодом, — я теж починаю так думати. Одного ранку приходжу в гараж, а машина стоїть упритул до стіни. Глянув я і за голову вхопився: протитуманні фари розчавлені вщент. Я Петру Федоровичу нічого не сказав. Подумав, може, він не догледів. Всяке, думаю, може бути. Позичив у хлопців фари, у них були запасні, і поміняв. Петро Федорович помітив те і каже: «В нас обнова?» «Як бачите, — відповідаю. — Ці ніби кращі». «Випробуємо в тумані». Якраз туман був. Увімкнув я нові фари, а вони світять гірше за старі. «Не треба було міняти», — зауважив Петро Федорович. Я промовчав. А то ще таке вам скажу: прийду вранці, бачу, на спідометрі багатенько накручено. Теж мовчу. Думаю, Петро Федорович знову мене пошкодував, сам у неділю ганяв по району.

— Хто ж уночі катається на вашій машині?

— Чого не знаю, того не знаю. Ключі від гаража тільки в мене та в Петра Федоровича.

— Ну, а тепер пильніше оглянемо машину, — сказав Турчин і попросив Яківчука покликати в поняті водіїв, які стояли осторонь.

На картері, як і треба було ждати, знайшли свіжі подряпини. Ганчірку, якою протирали картер, Павло загорнув у газету і заходився писати протокол.

9

Турчин міряв кроками свій невеличкий кабінет. «Отже, злочинців, вважай, знайдено, — думав у такт крокам. — Це Збучек, Тоня, Зозуля і його дівчина. За вожака у них, безперечно, нахрапистий Збучек. Мабуть, він Яремчука по голові вдарив і магнітолу відібрав — йому з машина вискакувати зручніше, і похизуватися любить. Отже, з обшуком треба йти до нього…»

Павло зупинився біля вікна, руками зіперся на лутку. Надворі була теплінь, все купалося в сонці, з-під яблунь сочився густий дух землі. Він любив цей дух, і йому ні з того ні з сього захотілося простягтися на траві, під яблунями, ні про що не думати, лиш дихати й дихати.

— Подихаєш через таких типів! — сердито стукнув долонею по лутці.

Ще кілька разів проміряв кабінет од дверей до вікна й сів за столом. Треба щось вирішувати, бо ж поголос, що оглядали машину і щось там знайшли, піде по всьому району. Марнувати не можна й хвилини. Тільки ж чи дасть прокурор дозвіл на обшук? Скаже, нема підстав, і ніде по дінешся. І логіка не допоможе. Хіба що Яремчук запам'ятав голос, а може, якісь риси обличчя зосталися в пам'яті?

… Лікар не заперечував, щоб хворий поїхав у міліцію, тільки просив бути з ним обережним, найперше — уникати хвилювань. Ускладнень у здоров'ї хворого не передбачалося, але, як мовиться, береженого й бог береже.

Виглядав Яремчук іще зовсім кепсько: голова перев'язана, плече в гіпсі. Широка, як і в батька, спина горбилася, під очима — хворобливі мішки. Їхати в міліцію погодився, лиш зауважив, що то, мабуть, марні намагання — нічого ж по пам'ятає.

Упізнання каштан проводив у своєму кабінеті. Понятих посадив попід стіною, Яремчука — ближче до себе. Один по одному до нього заходили молоді хлопці, і всім їм говорив одне й те ж — ганив за ледарювання, пияцтво. Високий блідуватий Збучек переступив поріг енергійним кроком, з усмішкою на тонких сухих губах, але, вгледівши Яремчука, певно, відразу здогадався, хто перед ним, бо і кроки обм'якли, і усмішка згасла. Проте гонорився: сів, недбало закинувши ногу за ногу.

— Ігоре, нам відомо, що ви часто прогулюєте, запізнюєтеся на роботу, працюєте абияк…

— А яке міліції до цього діло?

— Є діло, коли питаємо. Довго так буде тривати? Відповідайте, чого мовчите?

— А що я скажу? Я доган по службовій лінії не маю? Не маю. То чого ще треба?

— Розберемося. А поки що зайдіть до третього кабінету. Там з вами продовжать розмову.

Ігор підвівся неохоче і йшов неохоче, все чекав, що його зупинять, скажуть щось інше, а погляд бігав од капітана до Яремчука. Вії дрібно ворушилися. Так боком і вийшов із кабінету.

— Ну, як? — звернувся Турчин до Яремчука.

— Обличчя не пригадую, а от голос… У голосі є знайомі нотки, тільки тоді вони були різкі, зухвалі. Але стверджувати, що це він побив мене і відібрав магнітолу, не можу. Хоча… Щось таки є.

Турчин провів хлопця до машини, а коли повернувся, на столі надривався телефон — начальник райвідділу викликав до себе.

У Кіндратенка в кабінеті був ще Мамітько. Він сидів біля приставного столика й дивився поперед себе. Полковник виглядав похмуро, знервовано.

— Тонин батько цікавився, чи знайшли тих, хто обікрав ларьок і в Сухій Волі напав на хлопця. Я сказав, що скоро будемо просити в прокурора санкції на арешт.

Полковник замовк і подивився на капітана: чекав, що той скаже. Та Павло мовчав, хоч і здогадувався, до чого ведеться. На душі йому ставало гірко й незатишно. Начальник опустив очі.

— Просив бути обережними…

— З його дочкою чи й з іншими? — криво посміхнувся Турчин.

— Із іншими теж, — озвався Мамітько. — Не всі ж вони залазили в ларьок. І на Яремчука напав один. А потім… Батько його мав розмову зі мною по телефону. Він виїхав до вас. Теж просив… Син видужує. Вважай, все обійшлося. Так що можна…

Кров ударила Павлові в голову. Він перечекав, поки вона відхлине, поки в душі хоч трохи вляжеться обурення, й сказав:

— Ви хотіли сказати, що справу можна покласти під сукно?

— Ви завжди впадаєте в крайності, — і собі перейшов на «ви» Мамітько. — Треба все вивчити, розібратися…

— Щоб за цей час, поки ми будемо вивчати й розбиратися, злочинці встигли замести сліди? Ні, цього не буде. Я пропоную зараз же, не гаючи ні хвилини, вчинити обшук.

Турчин дивився на громіздку, широкоплечу статуру начальника, на його довгі, з великими кулаками руки. Чого він став таким полохливим? Невже тільки через оту кляту пенсію? Якщо так, то значить, правда, що обласне управління запропонувало йому здати справи, але місцеве начальство відстояло…

— Спочатку зробимо обшук у Збучека. Думаю, що магнітола в нього. Якщо ні, тоді вже підемо по інших. Хоч справа набула розголосу, вже аж до Сухої Волі докотилося. Правда, Збучек не зуміє щось зробити: він у райвідділі, з ним розмовляє Яківчук.

— Тільки подумати, — побивався Кіндратенко. — Петро Федорович такий розумний, порядний, і щоб у нього така дочка…

Павло вже встиг трохи заспокоїтися.

— За розум нічого не скажу, а щодо порядності, то тут треба подумати… — І, помовчавши: — Я повторюю: негайно треба провести обшук. Негайно! Я сам поговорю з прокурором. Він не дозволить — дійду до обласного.

— Не будемо гарячкувати, — Мамітько намагався говорити якомога лагідніше. — Гарячка в нашім ділі ніколи мудрим порадником не була. І, зрештою, до порад старших треба прислухатися, — подивився приязно на Кіндратенка.

Полковник сидів за своїм масивним, заваленим паперами столом якось ніби непевно, знічено. Уже в літах, посивілий, із утомленим обличчям. У цивільному одязі він скидався на звичайного дядька. Павлові нараз стало шкода його.

— Ви певні, що магнітола у Збучека? — спитав Кіндратенко тихо.

— Певен.

— Що ж, як зумієте переконати прокурора, беріть санкцію. Хоча… Давайте я сам із ним… — Кіндратенко підняв трубку. — Як здоров'я, настрій? Нічого? Ну, слава богу. Тут ми з ларком і нападом на хлопця у Сухій Волі підійшли до фінішу. Так, так, як і передбачали — ланки одного ланцюга. Докази? Їх не так багато, але вони вагомі. Про частину ви знаєте, а от вам свіжий. Потерпілий Яремчук упізнав голос одного із цієї компанії, Збучека. Чого тільки голос? Тоді було темно. Все за те, що магнітола у Збучека вдома. Так що дозвольте… Самі бачите, така ситуація, що баритись не можна. Я вас зрозумів. Спасибі.

Кіндратенко важко зітхнув і поклав трубку.

— Все. Маєте санкцію.

Турчин пильно глянув на полковника.

— Пробачте, але потерпілий Яремчук не цілком певен, що то був Збучек.

Полковник, як недавно капітан, криво посміхнувся.

— На фальсифікації старого спіймали? — І враз жваво: — Але ж ви переконані, що то був Збучек і ніхто більше! Переконані чи ні?

— Майже.

— Я звик вірити вашим логічним доказам, вашій інтуїції. От і прибрехав. Інакше ви не мали б дозволу на обшук. Хоч, якщо по правді, я пішов не туди, заплутався і не знаю, чим це скінчиться.

Турчину дуже кортіло сказати своєму начальникові: «Ви ж самі вчили мене бути у всьому чесним і правдивим, од свого не відступатися, стояти до кінця. А самі як чините? Не впізнаю я вас, вчителю». Мабуть, таки не втерпів би, сказав, бо дуже вже муляло в душі, та дивлячись на зморшкувате, з помітними слідами років обличчя Кіндратенка (роки були нелегкі: у дванадцять — партизанив, у чотирнадцять — на фронті, потім у міліції, отож, вважай, все життя на передовій), подумав: «Стомився чоловік од клопотів, од хвороб, і не треба йому дорікати».

… Збучек сторопів, коли Турчин сказав йому, що їдуть до нього з обшуком.

— Я не знаю, що ви збираєтеся в мене шукати? — мовив просто.

— Японську магнітолу.

Хлопець зблід, але тут же спохопився і заговорив:

— То моя магнітола! Я її купив… У Києві купив на базарі, заплатив сімсот карбованців.

— Не хвилюйтеся, громадянине Збучек, вашого нічого не зачепимо.

Понятими взяли двох сусідів Збучеків — чоловіка й жінку. Чоловік, переступивши поріг хати, відразу й зупинився, хоч Турчин запрошував його пройти далі, а білява зі швидким поглядом карих очей молодичка ходила слідом за оперуповноваженим і воднораз заспокоювала Збучекову. Мати Ігоря — маленька гостроноса жіночка, працювала в лікарні медсестрою, як тільки дізналася, чого до неї завітали, вхопилася за голову:

— Що ж це таке?! За що?! Ігоре, чого ти мовчиш?

Піймавши коротку паузу між словами молодиці, Турчин поцікавився, де синова кімната. Вона тицьнула пальцем у білі подвійні двері. Турчин з Ігорем зайшли в кімнату першими, потім поняті та Збучекова. Магнітола стояла на невеличкому полірованому столику.

— Давно ваш син купив цю дорогу річ?

— Він не купляв… Казав, позичив… Позичив на час у товариша.

Турчин глянув пронизливо на Ігоря, і той не витримав його погляду, опустив голову.

— Слідство ще не закінчене, але все за те, що магнітолу цю ваш син відібрав розбоєм у хлопця із Сухої Волі: Ви ж працюєте в лікарні, то, може, бачили того хлопця?

— Ігоре, це правда? Ігоре?! Господи, що тобі не вистачало?! Ти ж усе мав… І магнітола така в тебе була… І на машину в чергу стали… Що ж тепер буде?..

Турчин через вікно дивився в сад, який уже давно відцвів. Йому було сумно. Чому сумно — пояснити навіть собі не міг. Тривожні думки були там, біля доньки.

Справа дев'ята

ДЕ ЗАХОВАНО КІНЦІ

1

У суботу полковник Кіндратенко здав справи, йому побажали довгого й спокійного пенсійного життя; у понеділок райвідділ внутрішніх справ прийняв новий начальник — випускник Вищої школи Міністерства внутрішніх справ СРСР старший лейтенант Сидоренко, а в ніч із середи на четвер у зубного лікаря Самійленка (він був із дружиною на іменинах у знайомих) обікрали квартиру. Сидоренко ночував у готелі. Повідомлення чергового вислухав спокійно, не перебив жодним словом, хвильку помовчав, збираючись із думками, і хрипким од сну голосом спитав:

— Оперативну групу викликали?

— Так. Зараз виїде машина.

— По мене не треба. Я буду через двадцять хвилин.

Прибув у райвідділ старший лейтенант іще й трохи раніше, ніж через двадцять хвилин. Був поголений, підтягнутий, свіжий. Черговий, угледівши його, підвівся, проте руки до кашкета не приклав, і рівні Сидоренкові губи пересмикнулися:

— Ви, товаришу старший лейтенант, статуту не знаєте? Завтра, — він підкинув до очей руку з годинником, — о чотирнадцятій з'явитися до мене, і я перевірю ваші знання статуту. Ясно?

Черговий, офіцер років під сорок, густо почервонів. А прожилки на очах геть набрякли. Лиш потому, як начальник чітким кроком пройшов до свого кабінету, озвався ледь чутно:

— Слухаюсь. — І далі стояв, аж поки з лиця не відхлинула червона фарба. Тоді сів, глянув крізь скло на двері, буркнув: — Новий «Статут» об'явився…

(Статутом прозивали колишнього заступника начальника райвідділу майора міліції Кузьмича).

Машина припізнювалася, і Сидоренко нервував: міряв кабінет різкими кроками, заглядав у вікно, прислухався і через кожні дві-три хвилини наказував черговому дзвонити по квартирах. Той накручував номери, хоч іще першого разу застав удома тільки дільничного інспектора Яківчука. Інші вже виїхали. Дільничний був одягнутий і чекав на машину.

— Розпустились, — цідив крізь зуби начальник.

Черговий тільки сопів у трубку. Нарешті машина прибула. Першим, за звичкою згинаючись (був високого зросту), до кабінету ступив слідчий, капітан Сивокінь. Він і привітався першим так, як завжди всі віталися з Кіндратенком:

— Доброго ранку, Іване Івановичу!

Сидоренко мовчки ледь кивнув головою. Чорні брови його, поки заходили інші, все колючилися, губи посіпувалися.

— Чому запізнилися? — спитав різко.

— За нами затримки не було, — знизав плечима Сивокінь.

— Ви хотіли сказати — барився шофер?

— Та ні… Либонь, гнав на всіх парах.

— Тоді в чому справа?

— Ми живемо в різних кінцях, — виступив вперед Турчин, — поки зібрав усіх докупи…

— Повертатися треба прудкіше, товаришу капітан, то будете встигати. А то куди воно годиться? Жоден із вас не голений, а ви, товаришу старший лейтенант, якщо носите форму, то дивіться за нею. А то — ґудзики не застебнуті, й комірець брудний, і форма на вас як… Ви що, підігнати її не можете?

— Пробачте, якось того, в поспіху не звернув уваги…

Сидоренко ще раз окинув усіх прискіпливим поглядом, найдовше затримався на Турчинові: певно, не сподобалася, а то й розсердила його посмішка під невеличкими акуратними вусиками. Павло згасив посмішку, насторожився. Проте начальник м'яко, ніби вибачаючись за попередню різкість, промовив:

— Прошу звикати до порядку й дисципліни. — І після нетривалої мовчанки: — Ви вже, сподіваюся, знаєте, чого вас піднято по тривозі? Якщо так, тоді пояснювати не буду. Всі в машину.

Сівши на пружинисте сидіння, Сидоренко за всю дорогу не зронив і слова. На квартирі в Самійленків теж не часто обзивався до підлеглих. Хоча кожен із них свою роботу робив справно, намагався нічого не пропустити, смоляні очі його весь час світилися глибокою насторогою.

— Він що, не довіряє нам? — вибравши момент, шепнув Яківчукові оперуповноважений карного розшуку лейтенант Іваненко.

— Молоде-зелене, — посміхнувся той.

Новий начальник райвідділу і справді, з якого боку не підійди, був молодий: лиш на три роки старший од Турчина, стаж роботи в органах невеликий. І звання… Коли стало відомо, хто приходить замість Кіндратенка, заступник начальника райвідділу майор Мамітько щиро дивувався:

— Хіба без волохатої «руки» можна зробити такий стрибок? Убийте мене, а не повірю.

Мамітька слухали, згідливо кивали головами, а як він, важко тягнучи ноги у черевиках сорок п'ятого розміру, ішов, посміхалися у його широку спину:

— Сам, либонь, спав і бачив себе у стільці начальника.

— Не дай боже, з Івана — пана…

Турчин у такі розмови не встрявав. Ще ж бо недавно, як Мамітько після закінчення Вищої школи Міністерства внутрішніх справ СРСР працював слідчим, вони, хай і не були близькими друзями, але часто стрічалися поза роботою і самі, і сім'ями. Лиш останнім часом, десь кілька місяців до того, як Кузьмич мав вийти на пенсію, Мамітько якось охолов до тих, хто на службовій драбині стояв нижче од нього, ні-ні викаже це якоюсь дрібничкою, почав горнутися до начальства. Павло одного разу напівжартома вколов його, сказавши, чи не передчасно він одривається від землі-матінки. Майор насупився.

— Не знаю, як ти мене зрозумієш, але я скажу, як воно є: не хочу, щоб зі мною всякі жовторотики були запанібрата.

— Кого ти маєш на увазі?

— А ти не знаєш?

— Ні.

— Ти ліпше придивися… Субординація, друже мій, субординація. Де на неї чхають, там нема діла. Ясно?

Тільки тепер Петро второпав, що слова майора про субординацію були звернені в першу чергу до нього. І стало боляче.

2

Злодії у квартиру зайшли через двері. Сидоренко довго вивчав через лупу замок, який вийняли з них. Зрештою, підвів голову й глянув на господаря, котрий стояв поряд. Руки в Самійленка вже не тремтіли, і голос вирівнявся, а от дружина його, худенька, невисока жіночка, все ще схлипувала і зрідка поойкувала.

— Скажіть-но, товаришу Самійленко, скільки у вас ключів? — погляд старшого лейтенанта був пронизливий.

— Три.

— Є всі три? Жоден не загубився?

— Та ніби…

— Мені треба точно.

— Зараз подивлюся. Машо, — звернувся до дружини, — глянь-но в сумку. Твій є?

— Є. Я ж тобі вже показувала.

— Ось, їм треба.

Марія пошукала в елегантній, дорогій сумочці і поклала на стіл ключа.

— Хотів би і третього бачити.

— Зараз принесу.

Самійленко пройшов у сусідню кімнату. Там працював оперуповноважений лейтенант Іваненко. Ще був понятий — літній, лисий дядько. З кімнати весь час чулося бубоніння, а як зайшов господар, воно подужчало. Сидоренко недобре глянув на двері:

— Що вони там?

Турчин знизав плечима. Певно, начальник хотів, аби капітан заглянув до балакунів, зробив зауваження, але той ступив на балкон — подивитися, чи не можна залізти через нього у квартиру. Тильна стіна будинку майже впиралася в сади, проте жодне дерево близько не росло, і з сусідніх балконів злодії навряд чи могли потрапити. Якщо й скористалися балконом, то лиш для того, щоб спустити з нього речі на мотузку, а потім садами пройти на сусідню вулицю, перетнути її і заховатися в ліску, який чомусь називається парком. Сліди навряд чи зосталися, довкіл будинку широка, метрів на два асфальтована відмостка, але про всяк випадок обстежити треба. Коли Павло ніяк не зреагував на німе запитання Сидоренка і вийшов на балкон, начальник так затиснув лупу, аж пальці побіліли. Проте до Самійленка, який через хвилин п'ять поклав перед ним третього ключа, заговорив спокійно:

— Котрий із них міг побувати в чужих руках?

— Ніякий.

— А точніше?

— Мій — ні. Це точно. Ключі я ношу в піджаку. На роботі в мене окремий кабінет. Піджак на вішалці завжди перед очима.

— З вами працює медсестра?

— Звичайно. Тільки то дуже порядна людина. Знаю її не один рік. І сім'я в неї гарна. Машо, у тебе не могли вкрасти ключа хоч на короткий час?

Тонкі брови дружини зворухнулися й застигли. У заплаканих очах зворухнулося щось тривожне. Працівники міліції насторожилися, але…

— У мене теж ніхто не міг узяти. І я на роботі маю окремий кабінет. Якщо відлучаюся в справі, без мене туди ніхто не заходить.

— Замикаєте?

— Не завжди. Вхід до кабінету через кімнату, де сидять четверо бухгалтерів. Вони бачать, коли я залишаю кабінет, і як хтось заходить, то спочатку питає дозволу в дівчат.

— Ви працюєте головним бухгалтером на комбікормовому заводі? — спитав Турчин.

— Так.

— У вас все? — Капітана шпигнув погляд Сидоренка.

— Поки що…

«Він, здається, розгнівався на мене, що я без його дозволу запитав». Підступив Іваненко. Сидоренко звів на нього очі.

— Що у вас? Доповідайте.

— Відбитків пальців ніде не виявлено.

— Інших слідів?

— Теж ні.

— Ви добре шукали?

— Старалися.

Очі Сидоренка ще дужче потемніли. Пройшовся, різко зупинився біли господині.

— У вас не знайдеться потужніших ламп, ніж оці? — кивнув на блискучу люстру під стелею.

— Петю, ти, здасться, колись купляв п'ятисотки?

— Зараз пошукаю.

— Заодно захопіть і переноску, якщо, звісно, є.

— Є. Аякже.

Згодом у кімнаті можна було побачити кожну дрібничку. Сидоренко оглянув напівпорожню шафу і все довкіл неї, пильно обдивився інші меблі, лутки на стінах. За ним весь, час тягнувся тонкий білий шнур. Біля блискучої тумбочки, на якій гордовито височів японський телевізор, начальник наступив на котушку чорних ниток і сердито пхнув її носком черевика. Вона покотилася під м'яке розкішне крісло.

— Телевізор справний?

— Ні, вже місяць не працює, — пояснила Марія. — Такі гроші вгатили… А головне — ніхто не береться ремонтувати.

«Цікаво, цікаво… Знали, що він не годний, тому й не вкрали… А котушка чого валяється? Господиня, з усього видно, не дуже охайна». Капітан нагнувся й дістав з-під крісла котушку.

— Не пригадуєте, де вона лежала?

— Як де? У цій шкатулці. — Марія дістала з тумбочки шкатулку, оздоблену чудернацьким орнаментом. — Тут нічого такого нема, щоб украсти. Одна дрібнота: нитки, ґудзики, голки…

Павло подумав, що на шкатулці могли зостатися відбитки пальців, дорікнув собі, що згадав про це пізно, все ж пильно її обдивився. Слідів не було. Отже, крадії досвідчені… У шкатулці злодії, безперечно, шукали гроші, цінні речі. Грошей, як стверджують господарі, вкрадено небагато — триста сорок карбованців, а з цінних речей — два персні та сережки. Більше цінних речей у квартирі буцімто не було.

Огляд квартири, всього будинку, розмови з сусідами затягувалися. Вже й сонце зійшло, люди розбігалися по роботах, а Сидоренко не припиняв пошуків. Йому не хотілося вертатися у відділ із порожніми руками: це ж була його перша справа на посту начальника. Невдача гнітила старшого лейтенанта. Оголошуючи про закінчення обстеження місця події, дивився поверх голів працівників, всю дорогу смоктав цигарку й мовчав. Лиш у відділі розтулив рота:

— Даю годину. Сподіваюсь, цього вистачить, щоб попоїсти і в порядок себе привести…

Ніхто не озвався. Начальник почекав трохи і, круто повернувшись, поспішив до свого кабінету.

— Хе, куди до нього Статутові, — похитав головою Яківчук. — У цьому чоловікові оселилося десять Статутів.

Отак і прилипло до нового начальника прізвисько — «Десять Статутів».

3

Дружина була вдома. Мала їхати в село (працювала в райспоживспілці товарознавцем), а небо затягувалося хмарами, по дорозі на автобусну станцію забігла взяти парасольку.

— Ну, як там? — спитала, хоч і знала, що чоловік не стане розповідати.

— Шукаємо…

— Це ж скільки було тихо…

Розмовляючи, Люба зібрала й виставила на стіл сніданок, зиркнула на круглий, оправлений під бук годинник, що звисав зі стіни на двох сірих поворозках, і присіла до столу, милуючись тим, як чоловік з апетитом їв, аж за вухами лящало. Павло часто кидав погляд на дружину. Вона й тепер видавалася йому юною, такою, як бачив її вперше за прилавком сільмагу в Суховолі, де вів свою першу справу. А часу збігло: Лідка, донька, вже пішла в перший клас, на погонах додалося дві зірочки. Капітан.

— Павлику, кажуть, скоро будуть здавати сімдесятиквартирний будинок. Може, запишешся на прийом до голови райвиконкому? Ти ж знаєш, од нього залежить багато.

Жили Турчини на другому поверсі в однокімнатній квартирі без будь яких комунальних вигод. Кіндратенко обіцяв допомогти отримати щось путніше, та, певно, за передпенсійними клопотами забув.

— Добре, зайду, — мовив, низько схилившись над мискою. — Тільки ж якось не того… У багатьох людей із житлом гірше, ніж у нас. Тільки у райвідділі три чоловіки зовсім без квартир.

— Але ж вони працюють недавно.

— То й що. Жити десь треба.

— Хай поживуть у такій, як ми, а тоді вже вимагають з усіма вигодами.

— Хай… Хіба я проти?

— Тобі все смішки, — круглі Любині щоки почервоніли. — А мені наша конура вже обридла. Якщо не підеш на прийом, сама піду.

Люба останнім часом стала дратівливою, проте Павло на те не зважав: ходила з дитям, і дратівливість, якщо вірити прикметам, ішла від того, що на світ мав з'явитися хлопчик. Заради такого він готовий був знести будь-які її примхи.

— Я зроблю все, що можна, — сказав заспокійливо. — Так що потерпи. Усе владнається.

— Та вже потерплю. Де дінешся.

— Ти ж дивись… — Павло легенько й ніжно торкнувся руки дружини. — Дорога в Яворівку далека…

— Буду дивитися, — усміхнулася.

Задзвонив телефон.

— Я сама, — підвелася Люба. — Тебе, з роботи. — І, притиснувши долонею мікрофон, додала: — Ото люди, і попоїсти спокійно не дадуть.

Черговий, не привітавшись, поспішно заговорив:

— Зараз же прибудьте у райвідділ!

— Що сталося? Чому така гарячка?

— Крадіжка…

Турчин зітхнув і поклав трубку.

4

Серед білого дня обікрали хату Степана Нужного — завідуючого комплексом по відгодівлі худоби, що при комбікормовому заводі. Злодії скористалися з того, що дома нікого не було — дорослі на роботі, а єдина донька-десятикласниця в школі. Навчалася в якомусь там гуртку. Замок теж відімкнуто…

Маленькі, сірі, глибоко посаджені очі товстуна Нужного блимали з-під брів.

— Я забігаю додому, — говорив із віддишкою, — щоб узяти один папірець. Бачу: стіни голі… — То я подзвонив жінці, думав, може, зібралася білити. Мова про це якось була. Ну, а вже потім до вас…

Дружина Нужного — худа, тонка, ходила по кімнатах, ламала руки й голосила:

— Ми ж і недоїдали, і недосипали, складали копійку до копієчки, щоб хату прибрати і самому було в чому на люди вийти… Господи, якщо ти є, покарай їх, паразитів проклятих!

Оперативники, до всього звичні, мовчки робили свою роботу, поняті кривилися й опускали очі. Іще до прибуття міліції господарі знали, що в них украдено, проте кожного разу, перш ніж назвати вкрадену річ, Нужний ворушив товстими губами і називав її таким голосом, ніби не був певний, що вкрадено. Жінка ж його не спускала очей із протоколу, здавалося, пильнувала, аби все було записано.

Дім Нужних — розкішний, багатокімнатний, стояв на глухій околиці містечка. Північною називалася. Вся садиба, як і вся вулиця, була в садку, а на додачу ще й обнесена високою дощатою огорожею. Із дороги й від сусідів не було видно, що робиться на подвір'ї. Але ж то у дворі. Хтось би мусив побачити, як виносили речі, особливо такі громіздкі, як килими (а їх було вкрадено аж вісім).

— Шукайте свідків. Вони мусять бути! — наказав Турчинові начальник.

Турчин та Іваненко заглянули до сусідів. З правого боку нікого не застали, з лівого — наткнулися на давно неголеного чоловіка. Лежав на брудному, потертому дивані і муляв поглядом закопчену цигарковим димом стелю. Поряд, на долівці біля столу, валялися недопалки. Од чоловіка несло густим горілчаним перегаром. Дізнавшись, хто до нього завітав, схопився на рівні, постояв і сів, поклавши руки на худі коліна.

— Я, того, вчора трохи перебрав, то з хати не виходив.

— Із самого ранку не виходили?

Чоловік пошкрібся пальцями у розкуйовдженому чубові.

— Та виглянув раз…

— Сторонніх людей із валізами, килимами не бачили? Може, машина стояла навпроти Нужних чи поблизу них?

— Та йшов Павло Старченко, але без нічого. А машини… Щось, там ніби стояло… Але ж далеко, аж біля Петра Кобчика.

— А яка машина — легкова чи вантажна?

— А лихо її знає. Я не роздивлявся.

— І номерів не запам'ятали?

— Хіба від мене їх побачиш? Та й у голові шумить…

У Петра Кобчика застали висохлу низеньку стару жінку — сиділа під яблунею в холодочку й дерла пір'я. Зачувши стукіт залізної хвіртки, а слідом і дрібний гавкіт кривоногого песика, підвела голову. Коли спитали, чи не приїздила до них сьогодні машина, у безбарвних очах, як здалося Павлові, майнула тривога.

— А хто мав би приїхати? Ніхто не приїжджав. Хіба раненько, як я поралася по господарству. А так ні. Я давненько сиджу тута, але оце тільки ви ступили в наш двір.

— І ви на дорогу не виходили?

— Виходила.

— То, може, бачили машину, яка стояла навпроти вас?

— Та ніби не стояла. Проїжджати, то проїжджала, а щоб стояти, то ні.

— А коли проїжджала?

Баба шамкнула зморщеними губами:

— Хіба я знаю? Оце деру пір'я і чую: гуркотить. Машин же зараз розвелося, як тих комарів на болоті в тепле літо. І всі кудись спішать, всі спішать. А куди спішити? Все одно у всіх дорога одна…

Решта жителів Північної, з якими зустрічалися, також були старі або літні. Вони поралися по господарству, доглядали внуків, грілися на сонці, і ніхто нічого не бачив і не чув. Лиш одна молода мати, як ішла по воду до криниці, що через дорогу, бачила вантажну машину, яка стояла навпроти Кобчиків.

— Чи довго стояла? Цього не скажу. А от коли було? — Молода мати на мить замислилася. — Десь отак хвилин п'ятнадцять на десяту. Бо я, коли принесла воду, глянула на годинник — чи довго затрималася?

У чорних очах Турчина блиснула живинка. Адже він спершу мало вірив найближчому сусідові Нужного — п'яничці Яцкевичу. Машина на дорозі, думав, — плід його затуманеного алкоголем мозку. А коли Іваненко сказав, що й він натрапив на жінку, котра бачила машину неподалік чи й біля двору Кобчиків, — і зовсім звеселів, бо ж із самого початку з'явилася думка, що злодії скористалися машиною — щоб крадене вкинути у неї, потрібно всього кілька хвилин. Якщо автомобіль, який бачили люди, до крадіжки і не причетний… все одно треба дізнатися, чий він. Може, шофер щось бачив.

— Куди зараз? — порушив мовчанку Іваненко.

Павло важко зітхнув. Він вважав, що тільки-но займався зовсім не тим, чим повинен був займатися. Опитати жителів Північної міг хтось інший… А якщо вибір упав на нього, то хіба через годину-дві було б запізно? Цю крадіжку, як і нічну, до кінця буде вести карний розшук, а як шукати кінці, коли ніхто не бачив початок? Ото вже бог послав начальника…

— Та туди ж, до них, — глянув Турчин у бік хати Нужного.

5

Начальник райвідділу й оперативники, які з ним зосталися, вже були у дворі. Ніби й недовго Турчин та Іваненко ходили по хатах, а сонце вже ген піднялося, у промінні — хати, дерева, люди. Повітря погустішало, і дихалося важко. Але не наважилися послабити краватки.

— Що у вас? — зиркнув спідлоба Сидоренко.

Турчин розповів.

— Небагато, — поглядаючи кудись убік, Сидоренко м'яв п'ятірнею своє підборіддя. — Треба ще раз пройтися в обід або ввечері, як усі повернуться з роботи. Не може того бути, щоб ніхто нічого не бачив. Це ж день. І ще — треба негайно встановити, що то була за машина і чого вона там стояла.

— А чого ви думаєте, що вони вкрадене неодмінно вивезли машиною? — втрутився Нужний, що стояв віддалік, але чув їхню розмову.

Сидоренко глянув на нього сердито.

— Вам, товаришу, я радив би озиватися лише тоді, коли до вас звертаються.

Нужний високо підняв брови, губи сердито зворухнулися. Проте змовчав.

Турчин вже вкотре, як прийшли сюди, прискіпливо оглянув подвір'я. Було воно невелике, навіть тісне, мотоциклом розвернутися — і то важко. Все заасфальтовано, ніде не зеленіло й латочки. Хлів, літня кухня, гараж із білої цегли, на високих підмурках. Криниця з акуратним дашком, воду можна витягати відром і качати електронасосом. Літня кухня майже звисала над яром. Яр починався, певно, у полях, тягся кудись на сусідні вулиці. Дно його було голе, у білому піску, схили поросли кущами, деревами. Понад самою кухнею поплівся виноград, відразу за ним розрослися кущі помідорів. З дороги яр проглядався далеченько.

— Товаришу лейтенант, — Сидоренко покликав Іваненка. — Пошукайте слідів у яру. Прикиньте, чи міг злодій пройти там непоміченим. Неодмінно поговоріть із людьми, котрі живуть над яром. І максимум уважності. Ви мене зрозуміли?

— Так точно! — виструнчився Іваненко.

Сидоренко тим часом повернувся до господаря:

— Товаришу Нужний, нам треба оглянути ваші господарські будівлі.

— Для чого? — насторожився той.

— На той випадок, якщо злодії десь приховали крадене, аби потім уночі, як усі поснуть, перенести в надійне місце.

«Слушна думка», — відзначив про себе Турчин і тут же пошкодував, що не йому першому прийшла вона в голову.

— Але ж ключі при мені, — впирався Нужний.

— Від хати ключі теж при вас, проте в хату зайшли через двері.

— Да-а, — пошкріб дебелу потилицю Нужний і поліз до кишені по ключі.

— Нічого не знайдемо у вас — заглянемо до сусідів. Спочатку до найближчих. Хто скаже, вони вдома? Капітане!

— Сусіда зліва — дома, а в того, що справа, хата на замку.

— Де він працює? — Сидоренко звів очі на Нужного.

— Столяром у спецлісгоспзазі, а жінка щось робить на харчокомбінаті.

— Їхні прізвища?

— Герасимовичі, Сергій і Марина.

— Товаришу старший лейтенант, — звернувся до дільничного. — Візьміть машину і привезіть когось із них. І не баріться.

У Нужних всюди був порядок і достаток. Літня кухня сяяла чистотою, добротними меблями, у хліві порохкували двоє вгодованих кабанів і двоє підсвинків; у коморі рівненькими рядочками на полицях вишикувалися консервовані овочі, фрукти, гриби, попід стінами стояли ящики зі старою одежею, цвяхами, різними інструментами. Тут же був початий мішок комбікорму. Поняті значуще переглянулися. Їх, мабуть, як і оперативників, дивувало: як ото таким запасом кормів можна годувати четверо свиней?

У гаражі поблискувала новенька «Лада», до неї господар уже встиг придбати чимало запчастин, серед них дефіцитні — передні й задні крила, колінчастий та розподіляючий вали, задній міст, п'ять шин із камерами…

У Яцкевича тільки й дворових будівель, що похилений, розгороджений на дві половини хлів. У більшій половині зберігалося паливо, лежала чимала купа потерухи з брикету та кілька оберемків дров, валялися картонні та дерев'яні ящики, слоїки з-під консервів, ціла гора порожніх пляшок з-під дешевого вина. У меншій половині, у купі гною рохкав худющий підсвинок. Довге рило і довга щетина робили його схожим на лісового вепра. Зі стелі звисав, обплутаний павутинням, патрон без лампочки. На горищі хліва око не мало за що зачепитися, лиш у протилежному кінці промінь кишенькового ліхтарика вихопив купку лахміття. Павло почав дубцем розгортати його, і враз рука здригнулася і завмерла — під лахміттям лежали килими.

Покликали Яцкевича, понятих, Нужного.

— Мої килими! Мої! — зрадів Нужний і обхопив ті речі руками так, ніби боявся, що їх у нього ще раз можуть украсти. — Один, два, три… А де ж іще?!

Яцкевичу, здавалося, і мову одібрало, коли Сидоренко спрямував на нього світло ліхтарика, він прикрився рукою.

— Ви думаєте, то я їх украв? — не відриваючи руки від обличчя, заговорив. — Я не крав. Я не знаю, де вони взялися. Вбийте мене, я не знаю.

— Розберемося… А поки що продовжимо роботу. — Начальник міліції помітно підбадьорився.

Ні в Яцкевича, ні в Герасимовича більше нічого не знайшли.

6

Сидоренко сидів за столом, хмурив брови і незмигно дивився на двері, ніби чекав когось. Оперативникам ця мовчанка починала обридати, вони почали перешіптуватися. Лиш Мамітько, примостившись біля приставного столика, замислено розглядав свого блокнотика, зрідка щось записуючи до нього. Сивокінь, чи то для того, щоб звернути на себе увагу, а чи в горлі зашкребло, кашлянув, а далі й зайшовся кашлем. Начальник зворухнувся, глянув на слідчого.

— Що, товаришу капітан, застудились? — посміхнувся не зовсім привітно.

— Певно ж…

— Поставте на ніч гірчичники і випийте липового чаю. Кажуть, допомагає. — Мовив уже серйозніше: — А скликав я вас для того, щоб підсумувати нашу роботу. Не знаю, як на кого, а на мене — зроблено немало. Проте зібрати первинний матеріал — це ще не все. Це півділа, а то й менше. Треба його систематизувати, проаналізувати, зважити всі «за» і «проти», аж тоді доходити висновку. Грунтуючись на висновку, можна будувати версію.

«Він що, зібрався нам лекцію читати? — дивувався Турчин. — Не інакше як не знає, з якого боку підступити до справи, от і дзвонить».

— Але перш ніж зробити висновок, давайте подивимося конкретно на те, що ми маємо. — Начальник на мить замовк, кинув погляд на папір, який лежав перед ним. — Правда, про першу крадіжку знаємо мало, зате щодо другої — трохи є. Хоч, якщо відверто, то доброї зачіпки нема. Килими на горищі в того п'яниці? Не те. Нам треба думати, як можна непомітно винести з квартири стільки речей. З Самійленками легше. Тут у злодіїв спільницею була ніч. Можна, як робить припущення товариш Турчин, речі повикидати через балкон, можна і винести через парадний вхід, а от у Нужних… Погодьтеся, тут є над чим подумати. Винесли чи вивезли? Товариш Іваненко на дні яру знайшов свіжі сліди. Він твердить, що яром можна пройти непоміченим. Я підтримую його. Та й не тільки я. Противників цього варіанту не бачу. Але в нас є ще й інший варіант — крадене вивезли. І справді, хіба багато треба для того, щоб вискочити з воріт і вкинути речі в машину? Дві-три хвилини. Зрештою, проімітуємо. Якщо вкрадене вивезли машиною, то цілком можливо, що саме тією, яка стояла на вулиці, по сусідству з Нужним, — між дев'ятою й десятою годинами. Сподіваюся, товаришу Турчин, до завтра ми будемо знати, що то за машина? До пошуків підключіть автоінспекцію. До речі, чому нема старшого автоінспектора?

— Я вже вам доповідав, — Мамітько різко шарпнувся, здається, хотів підхопитися на ноги, але передумав. — Він на місці шляхово-транспортної події.

— Я ж вам казав: викликати!

— Але…

— Ніяких «але»! Товаришу капітан, ви мене зрозуміли, що від вас вимагається?

— Так. Тільки ж тут таке… що за сьогодні можна і не знайти. Товариш Кіндратенко вас характеризував як працівника вдумливого, енергійного. Сподіваюсь, характеристика об'єктивна?

— Не знаю, — дратувався Турчин.

Оперативники сиділи з опущеними головами: згадка про їхнього колишнього начальника (всі вони службу починали при ньому), зродила в їхніх серцях смуток. Не так проводив оперативки Кіндратенко. Він більше слухав, ніж говорив, а вже як говорив, слова його, мов цвяхи, засідали в голові і непокоїли до того часу, поки їх не позбудешся. А цей…

— Ви розумієте, — сказав Сидоренко, — що не можна пошуки обмежувати однією машиною. До воріт могла підскочити й інша. А ту, що стояла неподалік од місця події, треба розшукати, аби дізнатися, чи шофер її нічого не помітив. Не міг він нічого не бачити.

— Як відомо, з квартири Нужних було винесено вісім килимів, — озвався Сивокінь. — На горищі в Яцкевича знайдено лише три. Чим таке пояснити?

Сидоренко зиркнув на слідчого. Всі насторожилися, чекаючи різкого зауваження. Проте начальник стримався.

— Пояснень можна знайти сотню. У злодіїв чи злодія була домовленість із шофером під'їхати на певний час, але до цього часу вони не встигли впоратися з усім. Машина поїхала, хтось зостався й поховав килими, сподіваючись перенести їх у надійне місце вночі. Друге. Щоб укинути в машину все крадене — загайно. Третє. Підкинули на горище, щоб скомпрометувати п'яницю й спрямувати слідство по неправильному шляху.

— А ви не припускаєте, що злодієм міг бути Яцкевич?

— Припускаю. Тільки подумайте: якби він, хай не сам, хай іще вкупі з кимось, обікрав квартиру, то, окрім килимів, ми знайшли б іще щось. А потім… Я трохи знаю п'яниць: якби у Яцкевича завелися гроші, він би давно цмулив…

«А в нього таки є олія в голові», — вже привітніше глянув на Сидоренка Павло.

— Щоб прояснити все з цим Яцкевичем, треба встановити, де він був сьогодні вночі і вдень, з ким зустрічається, дружить. І останнє, на що маємо звернути найпильнішу увагу: хто міг і в Самійленків і в Нужних украсти і підробити ключі. Треба придивитися до людей, які їх оточують, не минати й найближчих друзів. Мені здається, що обидві квартири обкрадено одними руками. В мене все. Може, хто щось має? Капітане Турчин, ви будете займатися справою, то невже нічого не скажете? Невже вам усе ясно?

— Мені поки що все темно.

— Як-то? — насторожився Сидоренко, а Мамітько вперше за всю оперативку усміхнувся.

— Отак, неясно — і все. — Але, побачивши, що начальник нервово покушує губи, додав: — Ясно буде, як упіймаймо злочинця або хоч нападемо на його слід.

— Мова ведеться про оперативну обстановку. А взагалі, товаришу капітан, радив би вам надалі бути обачнішим. І — скромнішим. Ось так.

7

Після оперативки Турчин запросив до себе Іваненка і Яківчука. На оперативці він остаточно переконався, що з новим начальником доведеться сьорбнути і солоного, і холодного, і гарячого. Зародилася думка: чи не попросити переводу в рідний район? Чим далі йдуть роки, тим дужче тягне додому. Та й мати зістарілася. Люба не проти переїзду. Останній раз, як відвідував неньку, заглянув у тамтешній райвідділ, обережно вивідав про вакансії. Незабаром має звільнитися місце чергового. Правда, посада ця не приваблювала, але…

Павло витягнув цигарки, взяв одну, пачку поклав край столу.

— Пригощайтеся.

Всі троє мовчки запалили.

— Як воно там не є, — заговорив Турчин, — а без нас і не скрутиться, і не змелеться. Так що закочуйте рукава…

Сидоренко у загальних рисах намітив правильні шляхи пошуку.

Яківчук посміхнувся.

— Я щось дурне сказав?

Яківчук вмить згасив посмішку.

— Чому ж…

— Отож повторюю: в загальних рисах. Прояснити все те — наша справа. Я беруся дізнатися про машину. Вам, Яківчук, треба за будь-яку ціну випитати, де був Яцкевич, що робив у період, коли сталися крадіжки. Ви допускаєте, що він міг обікрасти квартири?

Старший лейтенант почухав потилицю.

— Як вам сказати? На дрібних крадіжках він уже попадався. Якось у сусідів потягнув дві сукні, що сушилися після прання, і проміняв на самогон. З дому частенько тягне. Жінка не раз скаржилася. А щоб залізти в чужу квартиру… Тут треба подумати. Якщо й заліз, то не сам. За його спиною стоїть хтось дужчий, розумніший.

— Ви знаєте, з ким він дружить?

— З такими ж, як і сам.

— Конкретно.

— Всіх я не знаю.

— Дізнайтесь.

— Я схиляюся до того, що Яцкевичі причетні до крадіжок, — сказав Іваненко. — Ми ще не знаємо висновків експертизи, але все за те, що замки відімкнуто ключами. Зверніть увагу: жінка Яцкевича працює на комбікормовому прибиральницею, отже, має вільний доступ до кабінетів — головного бухгалтера і завкомплексом.

Турчин хвильку подумав.

— Добре, прокрутимо і цей варіант.

— А може, не варто, — обережно заперечив Яківчук. — Я її знаю. Бідова молодиця. П'яниця її сидить у неї в печінках. Не схоже, щоб увійшла з ним у спілку.

— Все тече, все міняється, — недбало кинув Іваненко.

— Воно так… Яцкевичка теж трохи змінилася: в чарку сама стала заглядати, але не думаю, щоб зовсім схибнулася. Наскільки знаю, вона й досі живе з чоловіком, як собака з котом.

— Все-таки займіться Яцкевичами, — скоріше просив, ніж наказував Турчин. — І ще хотілося б, Дмитре Яковичу, щоб ви пильніше придивлялися до людей, які бувають у Самійленків. Злодії знали, що японський телевізор несправний. Інакше прихопили б.

— А може, зоставили, бо громіздкий? — засумнівався Яківчук.

— І таке можливо. Але точніше знати не завадить.

— Раз треба, то треба. А потім іще думаю поговорити з людьми на сусідніх вулицях. Я згоден із вами, Павле Якимовичу, що речі злодії могли викинути через балкон.

— Варто ще зайнятися колом знайомих лікаря Самійленка і дружини Нужного. Сашко, це вже вам. Ну, либонь, усе. Як діяти, покажуть обставини. Вам, Сашко, роботи її рішало найменше. Не здогадуєтеся чого?

— Певно, не довіряєте?

— Іншого не могли придумати? — враз розсердився Турчин. — На вас мотоцикл «висить». Всі строки минули.

Іваненко зітхнув. Більше місяця тому під гаражем редакції районної газети украли старенького, малопотужного мотоцикла. Як не шукали, а слідів — нема.

— Павле Якимовичу, я вже вам говорив, що мотоцикл давно підлягає списанню. Я мав розмову з редактором. Вони його спишуть.

Турчин пильно подивився на лейтенанта.

— Сьогодні він украв старого мотоцикла — минулося. Підбадьориться — і завтра вкраде щось цінніше. Звідси який висновок?

Іваненко мовчав.

8

Транзитні машини Північною не їздили, і це полегшувало пошуки. Турчин разом із автоінспектором Віктором Приймаченком, якого взяв на підмогу, спочатку встановили, що на вулиці проживають п'ять шоферів-професіоналів. З них один перебував у відпустці, один у далекому рейсі, двоє, з райсільгоспхімії, у місцевому колгоспі вивозили в поле добрива; п'ятий, із транспортної контори райспоживспілки, ще до восьмої ранку поїхав до області за товарами. Ті, що працювали у колгоспі, десь на початку дев'ятої заїжджали додому снідати, пробули там по двадцять-тридцять хвилин. Обох уже о дев'ятій бачили біля колгоспних кагатів із торфокомпостами.

Тепер треба було встановити, чи не привозив хтось із мешканців вулиці чогось машиною. На щастя, на Північній мали звичку громіздкі вантажі скидати, а то й складати на зберігання під тинами, щоб не загромаджувати дворів. Капітан ішов вулицею й пильно придивлявся до дров, лісоматеріалів, піску, каміння, залишків од брикету, кам'яного вугілля. Коли щось видавалося йому привезеним недавно, заходив у двір, розпитував. Сьогодні машини під'їжджали тільки до двох господарів — одна привозила брикет, друга — пісок для будівництва хліва, але то вже було після обіду.

Не можна було скидати з рахунку легковики. На вулиці власні машини мали п'ятнадцять чоловік. Ще хтось до когось міг приїхати в гості, у справі. Злодії могли вкрадене вивезти на підводі, мотоциклі.

— Тут і за тиждень не впораєшся, — зітхав Приймаченко.

— Тиждень — то багато. А от за сьогодні й завтра треба впоратися.

— Що, Десять Статутів натискає?

— Час натискає. По гарячих слідах треба йти.

— Це зрозуміло. А все-таки, як вам новий?

— Нова мітла по-новому мете, — засміявся Турчин. — Але згодом і вона старіє. Ось так. Далі давайте самі, я ж пройдуся по сусідах Кобчика. З роботи якраз повернулися. Мо', поталанить.

Сказав і ніби у воду дивився: натрапив на учня, сусіда Кобчиків, котрий прибігав додому по книжку і бачив машину зблизька. Вона стояла впритул до воріт, борт із того боку був відкритий, сама велика, зелена, на дверцятах написані якісь букви. А от номерів хлопчина пригадати не міг.

— Хоч одну, хоч дві цифри, — благав капітан.

— Перша цифра ніби трійка… А може, й п'ятірка… Ні, здається, сімка, — губився хлопець.

Мати його, забачивши з городу, що син розмовляє з чужим чоловіком, поспішила до них і, дізнавшись про що мова, насупилася:

— І чого ви ото присікалися до дитини? Іди, Ваню, кролям рвати, а я з дядьком сама побалакаю.

Ваня послухався неохоче, часто оглядався. Коли хлопчина віддалився так, що слів уже було не чути, молода його мати категорично заявила:

— Ви мені щоб більше дитину в цю справу не вплутували!

— То, може, ви допоможете? Скажіть, яка машина і коли саме стояла навпроти Кобчиків?

— Нічого я не скажу, бо нічого не бачила!

— Але ж зрозумійте: це дуже треба.

— Якби не треба, то не розпитували б. Але раз я кажу, що не бачила, то не бачила. Я ще раненько подалася на роботу. А дитини мені не вплутуйте. Ви собі поговорили й пішли, а нам тут жити.

Мабуть, жінка знала щось про машину, проте було ясно: нічого вона не скаже при сусідах.

Петро Кобчик вовтузився біля мотоцикла. Павло вже знав, що працює він у райсільгосптехніці токарем, до роботи беручкий, у чомусь поганому не запідозрювався. Стара жінка, з котрою Павло розмовляв удень, мабуть, доводилася Кобчикові матір'ю. Вислухавши інспектора, Петро знизав плечима:

— Може, й стояла. Я не бачив, був на роботі.

— На роботу ви прийшли вчасно?

— Як завжди, на хвилин десять раніше. І не прийшов, а приїхав, на мотоциклі.

— Із роботи не відлучалися?

— Ні.

— А як виявиться, що запізнилися або відлучалися?

— Не виявиться. Я ж не сам роблю. Поряд зі мною за верстатами стоять іще двоє. Та й люди заходять: одному — те, другому се… Можете перевірити.

— А дружина коли пішла на роботу?

— Разом зі мною. Я її до промкомбінату підкинув мотоциклом. Покликати її?

— Не треба.

— Не треба, то й не треба. Признайтеся, чого це ви мене допитуєте?

— Не допитую, а розпитую. Бачите, сьогодні на початку дев'ятої біля вас машина стояла. Нас цікавить, що вона вам привозила.

— Я не знаю ніякої машини.

— Але ж люди бачили.

Кобчик від обурення почервонів:

— Я вам іще раз повторюю: не був дома. І мати нічого не бачила. Вона мені розказувала, як ви тут її допитували. А якщо люди бачили, то скажіть — хто, я плюну їм межи очі за брехню.

Покликати зараз тих, хто бачив машину, певно, ще не час — можуть легко відмовитися, бо люди ненадійні. Треба ще шукати свідків. Вони мусять бути. Неодмінно мусять.

— Всьому свій час, — мовив невизначено. — А про машину ми все будемо знати. Ось так-то, шановний товаришу Кобчик.

9

Директор комбікормового заводу був у відпустці — відпочивав із дружиною в Ялті, — і дільничний зайшов до його заступника, Яроша, чоловіка років біля п'ятдесяти, з сірим, хворобливим обличчям. Про всяк випадок назвався, бо досі не доводилося стрічатися.

— Чим маю служити? — блідо усміхнувся той.

Старший лейтенант розповів, що його привело на завод.

Заступник кілька хвилин дивився на масивний чорнильний прибор, далі для чогось торкнувся його пальцем і перепитав:

— Що я скажу про Валентину? Прибиральниця як прибиральниця: в кабінетах ніби чисто, поганого нікому нічого. Як літом додасться роботи — не відмовляється і в цеху працювати.

— На роботу регулярно виходить? Сьогодні, приміром, не спізнилася?

— Та ніби… Зрештою, в неї свій режим: прибере звечора — виходить пізніше, не встигне — раніше. Якщо вас цікавить сьогоднішній день, можу уточнити. — Заступник підняв телефонну трубку: — Алло, прохідна? Це Ярош. Не скажете, коли сьогодні на роботу прийшла прибиральниця? Десь о сьомій? А пішла з роботи десь у кінці третьої чи на початку четвертої? Добре. Дякую. — І прикривши мікрофон рукою: — Що вас іще цікавить?

— До вас запитання будуть. Нас, приміром, іще цікавить, чи Валентина Яцкевич заходить до кабінетів удень?

— Звичайно. То воду в графинах поміняє, то щось протре, підмете. За чистотою, скажу вам, вона дивиться добре.

— А з ким дружить?

— На заводі ніби ні з ким. А на вулиці, з сусідами… Того не знаю. Хоча, чого там, певно, зійшлася з такими, як і чоловік її, бо останнім часом теж випивати почала. Каже, що з горя, а насправді — хто знає…

— Що, і на роботу п'яна приходить?

— Запах частенько чути…

— І ви мовчите?

— Маєте на оці мене? — насторожився Ярош.

— Адміністрацію.

Яківчук не знав, що зайшло так далеко. Та й на чоловіка Валентина скаржилася давно.

— А чого ви про неї розпитуєте? — поцікавився заступник директора. — Може, у крадіжках підозрюєте?

— Виникла така потреба. Сподіваюся, розмова залишиться між нами?

— Звичайно, звичайно, — закивав головою Ярош.

До кабінету зайшов Нужний. Широке обличчя було насуплене, маленькі очі на дільничного дивилися непривітно, ніби той у чомусь перед ним завинив.

— Ви щось хотіли? — глянув на нього Ярош. — Може, заглянете пізніше? Я зараз зайнятий.

— Можна й пізніше, не горить. Тільки от спитаю в товариша міліціонера: чи не прояснилося хоч щось?

— Ви дуже швидкі.

— Були б і ви такі, якби шукали там, де треба.

— Якщо знаєте, де шукати, — підкажіть.

— Хіба я не підказував? Сусідами моїми дорогенькими займіться. Це їхня робота. На пару з дружком своїм Дорощуком крадуть.

— У вас є конкретні факти? Бо у мене їх нема.

— А знайдені на горищі мої килими!

— То ще нічого не значить.

— Тоді спитайте в Марії Дмитрівни. Вона вам підкине факта. Вчора увечері обидва пиячили в Дорощука, а квартира того Дорощука двері у двері із Самійленковою. Дорощук той, між іншим, вже сидів за крадіжку: промтоварний ларьок обчистив. Марія Дмитрівна розказує: той Дорощук і на день не просихає. Для такого, погодьтеся, потрібні гроші.

Яківчук знав, що Дорощук тільки весною звільнився з ув'язнення, через пиятику місця ніде не нагрів. Жінка його кинула. А от що Яцкевич із ним у спілці, про таке чув уперше.

Марія Дмитрівна сказала, що про вчорашню п'янку в Дорощука чула від двох сусідів. Оперативники розмовляли з обома ще тоді, як оглядали й вивчали місце події. Один із них навіть був за понятого. Чому вони мовчали? Правда, слідство в основному цікавилося квартирою Самійленків…

— Маріє Дмитрівно, Дорощук із Яцкевичем могли обікрасти вашу квартиру?

— Мабуть, ні, — не замислюючись, відповіла бухгалтер. — Він нас чи не найбільше поважає.

— Буває у вашій квартирі?

— А чому ні. Сусіди ж…

— За що ж він пиячить день при дні?

— Хіба для таких, як він, багато треба? Склянка вина.

— Але й склянки ніхто даром не піднесе.

— У нього є бензопилка. Ото й підробляє.

Не знати чого, але Марія Дмитрівна справила на Яківчука приємне враження. Попрощався з нею тепло, і запросив прибиральницю Валентину Яцкевич. З часу, як бачив її востаннє, жінка змінилася на гірше: зовсім посивіла, зморщок додалося, очі скаламутилися. Була в жакеті, зім'ятій сірій сукні, стоптаних туфлях.

— Чогось ви забули про мене, — здалеку почав Яківчук. — Певно, лад у сім'ї настав?

Валентина криво посміхнулася.

— Ага, лад… Живемо, як голуби.

Дільничний вдав, що не помітив іронії.

— Це добре. А було б іще краще, аби чоловік знайшов постійну роботу.

— А чого ви зі мною? Ви з ним…

— Він дома сьогодні?

— Як ішла, зоставила. Тільки навряд чи поговорите. До нього приплівся Дорощук, дружок його вірний. То вже обидва, мабуть, теплі.

— Погано, що він завів собі такого дружка.

— Який їхав, такого й здибав! — враз підвищила голос жінка, очі гнівно зблиснули. — Допилися… Чи, думаєте, я не здогадуюся, чого це ви мене так любенько розпитуєте про мого благовірного? Підозра впала, еге ж? Пиячать разом, килими у нашому хліві знайшли… Е, що там говорити!

Блиск в очах Валентини як раптово з'явився, так раптово й погас. Дивилася на дільничного сумно, гірко.

«Якщо ці п'яниці Дорощук та Яцкевич і обікрали квартири, — думав Яківчук, — то такого не може бути, щоб до цього не була причетна Валентина. Хоча… Хоча неможливого тут немає», — поспішив сам себе перестрахувати.

— А цієї ночі чоловік повернувся від Дорощука пізно?

— А що, він у нього був?

— У нього. То коли?

— Лихо його знає. Десь опівночі. Як ішла на роботу, він ще спав.

— А коли ви йшли на роботу?

— Рано. Ще тільки сьома почалася. — І помовчавши: — То ви таки думаєте, що то його з Дорощуком робота?

— Ми багатьох перевіряємо.

Контора вже опустіла, небо з самого ранку заволоклося хмарами, кілька разів припускався дощ. Зараз він знову кропив землю. Було тихо. Яківчукові стало жаль цієї завчасно постарілої жінки.

— А чому самі заглядаєте в чарку?

— Від такої житухи смоли гарячої напилася б…

10

Турчин знав Яківчука з перших днів своєї роботи у райвідділі. Не всі дільничного любили: понурий, впертий, як вб'є собі щось у голову, кілком звідти не виб'єш, на все має свою думку, гарно знає тутешніх людей, має багато добровільних помічників. Те все подобалося Павлові. Той, слухаючи його розповідь про зустріч із Валентиною Яцкевич, проймався неспокоєм: якщо жінка не викрала ключів у Самійленка і Нужного, тоді Яцкевич і Дорощук відпадають, бо судово-технічна експертиза показала, що завіси в обох квартирах відімкнуто ключами.

— Буду вас просити довести з п'яницями до кінця — сюди чи туди, — задумливо мовив капітан.

— Чого мене просити? Зроблю, — буркнув Яківчук, але в очах його відбилося задоволення: не любив, коли йому наказували, категорично вимагали. — Хоч і наперед знаю: робота дармова. Я тут попутно напав на інше. На вулиці Кірова, що паралельна Толбухінській, якраз навпроти будинку, де живуть Самійленки, біля третьої ночі стояв «бобик»

— То й що з того?

— Як-то — що? Всі ж зійшлися на одному: речі спускали з балкона на відмостку, а звідти садами можна на Толбухіиську. Ви ж пам'ятаєте, що до буднику, в якім живуть Самійленки, підступають густі сади.

— Тепер, як кажуть, усік. Непогано. Я навряд чи став би шукати сліди на Кірова, принаймні тепер. А що ви іще дізналися про ту машину?

— Поки нічого. Але постараюся знати більше.

— Я переконаний. Ну, а ви, товаришу молодший лейтенант, чим порадуєте?

Автоінспектор Віктор Приймаченко весь час, скільки Турчин говорив із Яківчуком, сидів тихо, немов миша в запічку. Капітан, зрідка поглядаючи на нього, шкодував, що не взяв когось іншого, досвідченішого — першу пару черевиків топче хлопець у міліції.

Тільки оперуповноважений вимовив перше слово, як Приймаченко підхопився на рівні. Турчин застережливо підняв руку:

— Не треба. Можна сидіти.

Молодший лейтенант слухняно сів і, поворушивши засмаглими цупкими руками, поклав їх на коліна.

— Я, здається, буду знати, яка машина стояла біля Кобчика.

Турчин був певний, що Приймаченкові нічого істотного роздобути не вдалося, і дивився не на нього, а у вікно, на берізку, в зелених косах якої вже цяткувалися жовті листочки. Він все ще думав про «бобика», який стояв о третій ночі на вулиці Кірова, тому й незчувся, як вихопилося:

— Справді?

— Та ніби…

— Викладайте! Чого ж ви? І все по порядку.

Приймаченко зняв руки з колін.

— Так, ото, я, коли зостався сам, подумав: чи не краще дізнатися, які машини найчастіше зупиняються біля Кобчика?

— Молоток! — не втримався Іваненко, який теж був у кабінеті.

Павло задоволено смикнув себе за вус: минув один день, а роботи пророблено чимало. Правда, трохи було прикро, що сам до такого не додумався.

— Недалеко від Кобчиків живе мій шкільний товариш. Він і розказав, що там найчастіше стоїть самоскид із райсільгосптехніки. Таке мене засмутило, бо ж люди бачили бортову машину. Тоді товариш і висловив здогад: може, Степан Товкач із комбікормового заводу завернув? Він, мовляв, учора із Кобчиком про щось домовлявся. Да, я й забув сказати. Мій товариш працює у тій же майстерні райсільгосптехніки, що й Кобчик. Ну, я й зайнявся Товкачем. Машина в нього бортова. Мав наряд возити зі станції мікродобавки. На роботу, як завжди, з'явився о восьмій, покопався в моторі, заправився і виїхав із території заводу, як засвідчено в шляховому листку, — в пів на дев'яту. Це стверджує і сторож на прохідній, правда, приблизно. На станцію він прибув десь на початку дванадцятої, а їхати туди тридцять-сорок хвилин. Питається: де був? — Приймаченко замовк і сторожко дивився на Турчина: йому дуже хотілося знати, яке враження справив на нього. Капітан подумав: «Який же він усе-таки наївний. Однак — молодчина!» А вголос:

— Це ще треба уточнити, де він був. Взагалі ж, Вікторе, ви зробили багато. Я далекий од того, що Товкач причетний до квартирної крадіжки, а те, що комбікорм крадений збуває, — то факт.

— Я теж так думаю. Тим паче, що за це Товкача вже двічі судив товариський суд.

— Тоді хай ним займаються інші, — докинув Іваненко.

— Треба спочатку встановити, чи то був Товкач. Приймаченко, у вас є щодо цього якісь міркування?

— Є. Після дев'ятої на Північній, як і на всіх їй подібних вулицях, малолюдно. Але якщо машина стояла хвилин двадцять-п'ятнадцять, то все-таки хтось бачив її зблизька. Тільки не кожен у цьому зізнається. От я і попросив друга, щоб розвідав…

— Добре. Так і домовилися: ви «добиваєте» цю машину до кінця, а ви, Дмитре Яковичу, берете на себе «бобика». Да, Сашко, а як із мотоциклом?

— На точці замерзання, — зітхнув Іваненко.

— Дивись, аби від того замерзання не розтопився.

— Дайте команду — списати.

— Не буде такої команди. Поки що треба підключитися до Дмитра Яковича. Що кому робити — самі обміркуйте.

Яківчук пошкріб потилицю, помружився й подав голос:

— Тут у мене ще одне є. Собака в Нужних був. Якщо вірити сусідам, не собака, а звір. Нужні, як ішли на роботу, його відв'язували, і у двір ніхто й носа не наважувався сунути. А перед тим, як мали обікрасти квартиру, він здох. Чи, бува, не отруїли його?

Не встиг Яківчук скінчити, як на столі капітана різко задзеленчав внутрішній телефон. Вислухавши, Турчин поклав трубку на важелі і промовив якось ніби розгублено:

— Обкрадено квартиру директора комбікормового заводу…

11

Директор комбікормового заводу Олександр Дерев'яний жив на такій же тихій вулиці, як і Нужний, тільки ближче до центру міста. Дім просторий, на сім кімнат, із літнім другим поверхом, дерев'яний, обкладений білого цеглою, від дороги обгороджений високим дощатим тином, від сусідів — штахетом і садом. Біля тину дерева росли густо, були нерозчищені, тому й від сусідських очей затуляли не гірше дощок. У дворі теж, як і в Нужного, добротний хлів, літня кухня, гараж.

У дім злодії, як і в попередніх двох випадках, зайшли через двері, замки (їх було два — один англійський, другий саморобний, але не поступався англійському), з усього видно, відімкнули ключами. Коли в Нужного майже всі килими повиривали з цвяхами, то тут їх зняли обережно. Одежу вибирали нову, дорогу, кришталь і порцеляну пакували у ящики, котрі взяли у хліві, (один порожній зостався в хаті), прихопили ще багато чого. Скільки всього вкрали, стане ясно, як повернуться господарі з Ялти. Їм уже дали телеграму.

Хату стерегла рідна сестра Дерев'яного — низенька худенька жінка з великими зляканими очима. Жила вона в центрі містечка у багатоповерховому будинку, працювала в банку.

— Брат мене просив, аби поливала вазони та годувала Рекса, — розказувала. — Як Рекс був, я два рази на день навідувалася, а як він здох, то вже коли випаде. Вазони можна поливати і на дві доби раз.

Коли вона сказала про Рекса, Турчин і Яківчук переглянулись. Турчин зібрався в жінки щось спитати, але начальник уже підкинув нове запитання:

— У які часи ви приходили?

— Як коли — інколи ранком, інколи вдень, але найчастіше — ввечері.

— Ночувати не зоставались?

— Ні.

— Коли були в останній раз?

— Позавчора ввечері.

Сидоренко щось помітив у блокноті, і Турчин, скориставшись цим, поставив запитання:

— Рекс давно здох?

— Тиждень і два дні.

— Рекс — вівчарка?

— Ага, така була злюща. Одних господарів та ще мене знала. Я її на ніч відв'язувала. Так брат велів.

Сидоренко кінчив записувати і нетерпляче постукував кульковою ручкою по блокнотику. Турчин звернувся до начальника за всім етикетом:

— Товаришу старший лейтенант, дозвольте ще дещо уточнити.

Той кивнув головою.

— А скажіть, ви не помічали, щоб Рекс перед цим відмовлявся від їжі?

— Ніби нічого такого не було. Ввечері я його нагодувала, рано приходжу, а він мертвий.

— Ви його закопали?

— Чоловік кудись одвіз, у яр чи в ліс. А, чи закопав, того не знаю.

В обох обкрадених раніше квартирах злодії шукали речі із золота, гроші. Напевно, її тут шукали, і не обов'язково тієї ночі, як виносили крадене. Скоріше — перед цим. Часу ж мали вдосталь.

— Скажіть, будьте ласкаві, позавчора чи раніше, як поливали вазони, у квартирі нічого підозрілого не помітили?

Жінка звела великі очі на капітана:

— Як-то?

— Шафа, може, була не так зачинена, щось із меблів чи якась інша річ не стояли на звичному для них місці. Прошу вас, пригадайте. Для слідства це важливо.

Жінка замислилася, маленькі ямочки на щоках ніби позападали глибше, на лобі застигли темні тіні, котрі, як розмовляла, ледь помітно змигували.

— Та ніби нічого… Сказати правду, я й не дуже роздивлялася, бо завжди поспішала. Сім'я ж у мене… Хоча, чекайте-но, зібрання творів Бальзака… Мені скортіло прочитати «Втрачені ілюзії», а це в четвертому томі. Кинулася я, а він стоїть між шостим і сьомим. Усі інші томи на місці.

Бібліотека у Дерев'яного була багата, три стіни у великій кімнаті, котра слугувала йому за кабінет, заставлені «стінками», на кожній поличці книжки у два ряди — передплатні видання, вітчизняна й зарубіжна класика.

На нижніх полицях, куди можна дістати рукою, нічого не підставляючи під ноги, пилюка була витерта, на верхніх вона осіла товсто, і гарно було видно сліди від книжок, які витягали з рядів. Щоб перетрусити таку силу книжок, однієї ночі мало. І світло мусили світити. Кімната виходила вікнами в сад, протилежні оселі на сусідній вулиці були далеченько, навряд, аби через густу зелень хтось угледів світло.

Сусіди заводили мову про Дерев'яних неохоче. Ніхто їм не співчував, лиш одна старенька довго кліпала очима, шамкала беззубим ротом, аж поки видихнула:

— Таке горе в людей, таке горе…

Молода жінка, певно, дочка чи невістка старої, зле посміхнулася, і Яківчук не втримався, спитав:

— Ви, мабуть, із ними у сварці?

— Звідкіля таке взяли? — здивувалася молодиця. — Чого б то мені з ними сваритися? Що ми не поділили? Та й чи стануть вони з нами сваритися? Дуже горді. Особливо він. Йде і землі перед собою не бачить. Ніколи й ні з ким перший не привітається. Вона, правда, жінка його друга, ще нічого. А він дуже себе несе…

Сусід навпроти, шофер райсільгосптехніки, теж говорив про Дерев'яного як про чоловіка дуже гордого, нелюдяного.

— Бачите, яким тином обнісся? Ледь не у два зрости людські. І собаку на день тільки він одв'язує. І на хвіртці дощечку «Во дворе злая собака» тільки він почепив. Ви питали, чи я нічого підозрілого не помічав? Ніби нічого. Правда, десь днів десять тому я пізно вертався додому з рейсу, то чув, як на когось дико гарчав Рекс.

— І після того пес більше не озивався?

— Ні, більше не озивався. Взагалі, я щось давно чув його голос.

— Здох він.

— А-а… Що я вам іще скажу. Оно сусід мій, той високий чоловік, казав, що днів зо три тому бачив на нашій вулиці якихось двох підозрілих тинів. Він, як і я, шофер. Пізно йшов додому з роботи, а вони йому назустріч. Ми, розумієте, живемо тут, як у селі: один одного знаємо, один із одним вітаємося. Вони йшли назустріч, а як побачили його, звернули на другий бік дороги. На привітання не відповіли і голів не повернули.

Високий чоловік гаряче запевняв:

— Злодюги то! Чесне слово, злодюги! Бо чого порядній людині тікати від мене?

— Коли ви тоді верталися додому?

— Десь о третій ночі. Їздив у Чернівці від нашої швейної фабрики. Коли це було? Три дні тому.

— Вони щось несли?

— Ніби нічого… Я, правда, не дуже й придивлявся. Натомився в дорозі. А стрівся з ними он там, біля того стовпа.

Стовп стояв за двісті метрів од садиби Дерев'япих. Цілком ймовірно, що то були злодії і йшли вони перетрушувати книжки. А може, потроху виносили з шаф одежу. Сестра Дерев'яного в них не заглядала, бо не мала ключів. Про це, безперечно, злодії здогадувалися або й знали, тому діяли впевнено.

Більше від сусідів нічого не дізналися. Відбитків пальців, речових доказів теж не знайшли. У багатьох оперативників склалася думка, що мають справу із досвідченими злочинцями.

… На нараду до начальника райвідділу збиралися неохоче. Сидоренко був не в настрої, враз спохмурнів ще дужче, а погляд прикипів до Турчина.

— Товаришу капітан, що ви про це скажете? — прогримів.

— Маєте на увазі крадіжки?

— А що ж я іще можу мати?! — скипів старший лейтенант, — То ви займаєтеся казна-чим, тільки не отими крадіжками.

Кров ударила Павлові в голову. Ледве стримався, щоб і собі не підвищити голосу.

— Я вас не розумію.

— Бачу. Що ж, поясню. Я дав повну свободу дій: дерзайте, проявляйте ініціативу, а ви? Що на сьогодні маєте?

— Не так уже й мало. По-перше, ми напали на слід машини.

— Вже два дні минуло, а ви тільки напали… А вам було дано одну добу. Одну! — підкреслив начальник. — А п'яниці? Що ви можете сказати про них? Що ж це виходить. Розучилися працювати?

За всі роки роботи в міліції з Павлом іще ніхто так не розмовляв. Од злості йому аж в очах темніло, хотів відповісти також різко, але його випередив Яківчук:

— Прошу мені вибачити, товаришу начальник, тільки ми не знаємо, чого ви хочете від нас.

Кругле Сидоренкове обличчя нараз застигло. В кабінеті запала тиша, і крізь розчинену кватирку влітав дзвінкий галас дітвори.

— Та-ак, — протягнув Сидоренко. — Ви не знаєте, чого я хочу. Ну, ну, — покрутив головою, — дожилися ми… Виходить, я з вами розмовляю незрозумілою мовою? Дивно. Доведеться ще раз пояснити. Так ото слухайте: я хочу, щоб ви працювали вміло, оперативно, щоб, зрештою, знайшли злочинців.

Напруження нервів у Турчина враз спало, і він іронічно зауважив:

— А ми їх і знайдемо.

Знову всі завмерли, чекаючи найгіршого. Проте цього разу вибуху не сталося: певно, начальник спохопився, зрозумів, що взяв не той тон.

— Я в тому не сумніваюсь. Тільки — коли, ось питання. Може, накажете чекати на четверту крадіжку? — Сидоренко окинув присутніх гострим поглядом. — Нас губить благодушність. Ми повинні їх випереджувати, а не вони нас. Сталися три крадіжки підряд, а ми що зробили?..

Зворухнувся слідчий Сивокінь.

— Дозвольте з вами не погодитися, товаришу старший лейтенант. На скільки я, так би мовити, в курсі справ, щось та зробили. Дещо в руках таки тримаємо. Тільки не треба гарячкувати. Гарячка в нашому ділі — не помічник.

Начальник примружився:

— Ви на що натякаєте?

Сивокінь подивився на нього голубими, спокійними очима.

— Я не натякаю, а кажу, як є: гарячка в нашому ділі — не помічник.

— Я теж такої думки, — підтримав його Турчин.

Сидоренко міцно стиснув своє підборіддя, Мамітько похитав головою, Яківчук посміхнувся і став розглядати свої руки, інші зиркали то на начальника, то на слідчого, то на старшого оперуповноваженого карного розшуку.

— Я розумію, — не випускаючи підборіддя, заговорив Сидоренко, — багатьом мій тон не подобається. Що ж, я не артист, грати не вмію. Одначе прошу мене зрозуміти: я лиш кілька днів очолюю відділ, сталися три крупні крадіжки… Сьогодні мав розмову з генералом. А що я йому міг сказати? Шукаємо…

— Вірно сказали, — подав голос Яківчук. — Вже деякі ниточки маємо.

— Ниточки… — іронічно посміхнувся Сидоренко. — А вже треба мати мотузки, ланцюги. Все місто гуде. Та що місто. Район! А в нас — нитки. Треба діяти напористо, рішуче. Ось ви, товаришу старший лейтенант, що можете сказати про двох чоловіків, яких люди бачили серед ночі неподалік будинку директора комбікормового? Нічого. А ви не задумувалися, що то могли бути Яцкевич і Дорощук.

— Задумувався, чом ні. В моїй практиці було, коли п'яниці залазили в квартири, але, як правило, брали мізер. А тут же розмах…

— Це тільки ваші розмірковування. А мені потрібні факти. Впала підозра, то розсійте її або підкріпіть фактами. Я вам дав повну свободу дій, бо вірив у ваш досвід, у ваші знання, в те, що ви знаєте район, обстановку. Але бачу, що з того нічого не виходить…

Звівшись, Сидоренко снував між столом і стіною, на якій висіла оперативна карта району. Турчину він здавався безпорадним, бо ж і крик, і оці нервові кроки — ознака слабкості. І Павло, рвучко випроставши спину, чітко промовив:

— Все буде добре, товаришу старший лейтенант. Злочинців ми знайдемо, і дуже швидко.

Начальник перестав ходити, допитливо подивився на оперуповноваженого.

— Звідкіля така певність?

«Якщо вже взявся заспокоювати, — подумав Турчин, — то ж не лізти в кущі…»

— Будемо виходити на Яцкевича, Дорощука та Валентину Яцкевич.

Яківчук невдоволено завовтузився. Від нього всього можна було чекати, і Павло заспішив:

— Конкретний план дій я зараз не можу запропонувати. Треба все прикинути, врахувати. Ну, багато залежить під обставин.

— А як із рештою?

— Цілком імовірно, що маємо справу із бувалими злочинцями, — сказав Турчин. — Але ж може бути так, що вони сконтактували із Валентиною Яцкевич. Їй же легко роздобути ключі від усіх трьох квартир. Прокрутимо варіант і з п'яницями… Я просив би посилити нагляд за базарами, комісійними магазинами, всіма скупщиками-перекупщиками. І ще в мене одне прохання, товаришу начальник: лейтенанта Іваненка прошу офіційно зарахувати до оперативної групи. Він нам багато допоміг і, сподіваюся, ще допоможе.

Сидоренко вже сидів, розслабився, пальці правої руки тихенько вистукували по столу.

— Товаришу майор, — звернувся до Мамітька, — передайте всім службам мій наказ: капітанові Турчину подавати всебічну допомогу. Можете, товаришу капітан, прилучати до роботи кого треба, і не обов'язково кожен раз питати в мене дозволу. Тільки ж прошу вас: будьте енергійнішими.

Після оперативки Яківчук сказав Турчину:

— Ну, Павло Якимовичу, здорово ви його повели вбік, а точніше, обротьку накинули. А я думав: пожежа спалахне…

Павло не збирався ні поступатися начальству, ні улещувати його обманом. Все те вийшло якось само собою. Та лихо з ним. Добре те, що добре кінчається.

— Павле Якимовичу, — провадив далі дільничний, — ми ж зібралися на оперативку, щоб домовитися, як далі діяти, але ні про що так і не домовилися.

— Як-то? Хіба ви не знаєте, що маєте робити?

— Знаю. Чого там.

— От і дійте. А там обставини покажуть, в який бік крутитися.

12

Як і сподівалися, експертиза встановила: обидва замки на дверях будинку Дерев'яного відімкнуто ключами, відбитки пальців, знайдені на речах, належать сестрі Дерев'яного, обох собак отруєно нашатирним спиртом — зроблено уколи в груди.

Коли стало відомо про наслідки судово-медичної експертизи, Турчин та Іваненко були у райвідділі.

— Тепер злочинці в наших руках! — радів Сашко. — Собаки ж які були? Вовкодави. Чужого й близько до себе не підпускали.

Павло охолодив його радість.

— Не забувай, Сашко, — сказав він, — що нашатирний спирт діє незгірше ціанистого калію: ще й голки не встигаєш витягнути, як собака готовий. Отож і чужий міг стати на герць, як ти кажеш, із вовкодавами. Безперечно, треба щоб той чужий був дужий і спритний. Одначе почнемо з тих, кого знали собаки. І часу гаяти не будемо: ти — гайда до Нужного, а я — до Дерев'яного.

— Хіба Дерев'яний вже повернувся з курорту?

— Вже. Недавно дзвонив.

Турчин був знайомий із директором комбікормового заводу, трохи знав про його життя. Дерев'яний перестрів Турчина на подвір'ї. Худорлявий, по-військовому підтягнутий, із густим смоляним чубом, він виглядав молодшим за свої п'ятдесят один.

— Отакий мені відпочинок, — зітхнув після привітання. — Робиш, тягнешся, щоб було не гірше, ніж у людей, а якась гадина за одну ніч всі труди — мов мітлою. Невже на заводі пригрів? Мені Нужний розказував, ніби у вас підозра впала на прибиральницю. Мушу вам зізнатися, що я мало вірю цьому. Дужо вже чиста робота. П'яниці неодмінно наслідили б. Отже, шукайте в іншому місці.

— У вас, я обізнаний, на заводі трудиться людей небагато, ви всіх знаєте. Хто на таке здатний?

— Я вже думав. І, знаєте, нікого не можу запідозрити.

— То добре, що вірите своїм людям. Однак є факти, що квартири обікрали особи з вашого оточення.

— Які ж то факти такі переконливі?

Павло розказав про підроблені ключі й отруєння собаки. Дерев'яний довго мовчав, далі підвів голову, ніяково всміхнувся, ніби вибачався за ту мовчанку.

— Задали ви мені, Павле Якимовичу, задачку.

— Хіба вже таку складну?

— Уявіть собі. З ключами, то це таке… Я ношу їх у піджаку, а піджак часто зоставляю і в кабінеті, і в машині, і в гостях, і ще, може, десь… А от як із Рексом могло? Він знав фактично чотирьох осіб: мене, дружину, мою сестру й сестриного чоловіка. Тепер самі скажіть: чи не складна задача?

— Складна. І все ж… Хто у вас бував найчастіше? Кого пес хоч трохи знав?

— Нужного і мого шофера. Але мушу вам сказати: він їм не зробить нічого, коли вони зі мною. А самі… Якось я послав шофера по щось додому і забув, що Рекс відв'язаний. Так він у гараж його впустив, а з гаража не випустив. — Знову зітхнув: — Не знаю. Нічого не знаю.

— А як родичі дружини?

— Вони у нас бувають рідко.

— Вибачте, але нам треба знати все.

— Чого там пробачатися. Питайте, що вас цікавить.

— А як сестрин чоловік? Йому ви повністю довіряєте?

Дерев'яний зіпер голову на руку. Сиділи вони біля столика, під волоським горіхом. Десь там, у синьому небі, висіло гаряче сонце, над заасфальтованими вулицями, кам'яними будівлями гойдалося густе, тягуче, мов смола, повітря, гули машини; а тут було прохолодно й тихо.

— Сестрин чоловік… — повторив Дерев'яний, дивлячись на стіл. — Віктор Губенко? А знаєте, в мене нема до нього довіри. Пустопорожній чоловік, хоче добре жити і нічого не робити. Вже багато робіт поміняв. Зараз щось там робить у рембуддільниці. Злигався з рідним братом Нужного, а той іще гірший за мого родака. Зараз у мене на заводі слюсарує. Толку з нього, мушу зізнатися, як із козла молока. Якщо досі не вигнав, то тільки з поваги до Степана Пилиповича. Але невже вони у своїх кровних? Вбийте мене, а таке не вкладається в голові. А як ви думаєте?

Турчин за свою роботу в органах із нічим подібним не стикався, проте знав, що від лежебок і п'яниць чекати можна чого завгодно. Сказав про те Дерев'яному.

— Я теж такої думки, — кивнув той головою. — Спробуйте щось дізнатися про них. Тільки ж хочу просити: будьте обережними, щоб менше знали. Все-таки родичі.

— А як із шофером?

— Хлопець ніби надійний. Принаймні я йому довіряю.

На поріг скляної веранди ступила білява, десь на років шість-сім молодша від Дерев'яного жінка.

— Катю, — гукнув до неї директор, — якщо тобі не важко, то, будь ласка, щось прохолодне.

— Не клопочіться, — попросив Турчин.

— А, які там клопоти…

Катерина поставила на столик чотири пляшечки пепсі-коли і три простих фужери, а сама обережно присіла збоку, поклавши на коліна руки з довгими пальцями й нафарбованими нігтями. Була в білій лляній сукні, котра гарно облягала стрункий стан, личила до засмаглого лиця і світлих кіс. У розмову не встрявала, все слухала. Подякувавши господарям за напій, Павло сказав:

— Ну, а тепер треба виконати деякі формальності. Нам треба точно знати, що у вас вкрадено.

— Я тут підготував, — Дерев'яний поклав перед капітаном довгенький список речей.

Павло похапцем проглянув список. У ньому перераховувалося чимало дорогих речей: дві шкіряні куртки, чоловіча й жіноча, два шкіряних пальта і два дублених кожухи.

— А грошей чи цінностей не вкрадено?

— Грошей — ні. Золота… Тільки одну мою весільну обручку, — мовила Катерина.

— Все це треба оформити документально. Кого з сусідів можна покликати, щоб були за понятих?

— Ви що, нам не вірите? — стривожився Дерев'яний.

— Чому ж. Просто порядок такий.

— Тоді зрозуміло, — не вельми охоче згодився господар.

Павло їхав од Дерев'яних із гарним настроєм: сподівався стрітися з чваньками, міщанами, а вони виявилися людьми цілком пристойними.

13

У райвідділі на Турчина чекав сяючий, мов нова копійка, автоінспектор Приймаченко.

— Ну? — спитав Павло.

— Повний порядок, товаришу капітан! Машина, яка стояла біля Кобчиків, належить комбікормовому заводу. Водій — Степан Товкач.

— Друг установив?

— Друг. Розумієте, машину бачили три чоловіки, якщо не більше. Але мовчать. Кругова порука у них там, на Північній.

— А як ці троє? Не мовчатимуть?

— Двоє будуть, один — ні. Водій-любитель він. Свого часу ми йому послужилися: на нього впала підозра, буцімто він наїхав на людину і втік. Ми ту підозру ледве одвели. То й хлопець радий у чомусь нам пособити.

— Ну, а як із Товкачем? Де він?

— Якраз повернувся з колгоспу. Комбікорм туди возив. Я його попередив, щоб без мого дозволу нікуди не виїздив.

… Товкач зайшов до кабінету дрібними кроками, хоч і був довгоногий. Кашкета стягнув іще з порога, ледь просунув голову у двері. Був трохи розгублений, трохи насторожений. Як запросили сісти, подякував.

Капітан неквапом поклав проти себе чистий аркуш паперу, взяв ручку, спробував, чи пише. Глянув спочатку на Приймаченка, що примостився збоку столу, тоді на шофера. Він одразу усміхнувся, і саме ця усмішка видала його надмірне хвилювання.

— Запросив я вас, Степане Даниловичу, — заговорив повагом Турчин, — щоб уточнити деякі деталі вашої роботи 15 травня. Ви пам'ятаєте, чим тоді займалися? Мусили б пам'ятати. Того дня було обікрадено квартиру Степана Пилиповича Нужного. Нас цікавить ваша робота до обіду. То як, можете щось сказати?

— Все можу, чого ж… До обіду і після обіду возив зі станції кормові додатки.

— О котрій годині зробили на станцію перший рейс? У шляховому листку ви повинні були це відзначити, але знаємо, що це роблять далеко не всі шофери. Отже, коли?

— Десь так за одинадцяту.

— А точніше?

— Ну, може, було двадцять на дванадцяту чи й тридцять…

— Хай у межах цього. А тепер давайте розберемося. З гаража виїхали ви о пів на дев'яту, до станції тридцять-сорок хвилин їзди. Якщо витратили на дорогу навіть максимум часу, то все одно постає питання: де ви були понад годину?

— Дома. Прямо із заводу заїхав. Знаєте, раненько поспішав, то не встиг попоїсти. Ну, а заявився додому, то робота підвернулася…

— Значить так і запишемо: прямо із заводу ви поїхали додому.

Товкач нетерпляче зворухнувся.

— Ви хотіли заперечити?

— Я заїжджав додому, але не відразу…

— Степане Даниловичу, хочу вас попередити: не старайтеся нас обманювати. Перш ніж запросити вас до себе, ми все перевірили. Наприклад, нам сусіди ваші сказали, коли саме ви були вдома.

— Я точно не знаю, а сусіди знають? Ви, товаришу начальник, не залякуйте мене.

— Негарно з вашого боку таке говорити, Степане Даниловичу. Хто ж вас залякує? Може, мені варто увімкнути магнітофон?

— Як хочете, — буркнув Товкач. — Ваша власть.

— То коли ви прибули додому?

— Десь за дев'яту.

— Хіба від заводу до вашої хати треба їхати півгодини?

— Я в дорозі затримався: мотор забарахлив, то зупинявся. Це було на дорозі від заводу до містечка. Може, хто бачив. Машини туди їздять не тільки наші. Потім відвідав одного знайомого — Сергія Герасимовича.

Турчин ледь стримався: Герасимович доводився сусідом потерпілому Товкачеві. А може, то іншим чоловік?

— Де він живе?

— Тут же, в райцентрі, по вулиці Північній. Та й був там хвилин п'ять-шість: вдома не застав.

— Більше ви нам нічого не скануєте?

Товкач задумався.

— Вас хтось бачив, що ви стояли біля Герасимовича?

— Не знаю. Може, й бачив… У його дворі нікого не було.

Турчин мовив рішуче:

— От що, Степане Даниловичу, не будемо гайнувати час. Люди вас бачили, коли ви стояли біля Кобчика, і про це вам скажуть в очі. Так що годі викручуватися.

Водій обережно зняв руки з колін, повернув долонями вверх. Були вони в нього мозолясті, порепані, в тріщини попадав мазут, який, певно, вже не вимити ніяким милом.

— Не був я там. Так і свідкам скажу. І всім так скажу, і ви мене не примусите наговорювати на самого себе.

Турчин гостро глянув йому в очі.

— Отже, ніде більше не зупинялися?

— Ніде!

У голосі Товкача вперше пробилося роздратування, і очі з безпорадних, переляканих стали холодними. «Відчув, що його бере, — відзначив про себе Павло. — Але чекай-но, рано святкуєш перемогу. Свідки свідками, а в нашому арсеналі є й інше». Капітан, мить повагавшись, підняв телефонну трубку.

— Доброго дня! Це Турчин. Не впізнали? Багатим буду. Мені прокурора. Доброго дня, Петре Івановичу, Турчин турбує. Ви нікуди не збираєтеся? Бачите, мені потрібна буде ваша санкція на обшук у громадянина Петра Кобчика. Я все поясню, як прийду. Ага. Спасибі. — Розмовляючи по телефону, Турчин стежив за Товкачем. У поведінці його нічого не змінилося. — Ось так, Степане Даниловичу.

— Ви що ж, думаєте: я привозив Кобчикові комбікорм?

— А певно ж.

— То чого не хочете подумати: коли й привозив, то від того комбікорму вже й сліду не зосталося?

— Нічого у світі безслідно не зникає, а така річ, як комбікорм… Експертиза своє діло знає. А може, до обшуку не дійде: Кобчик сам у всьому зізнається, бо кому охота, щоб чужі очі бачили те, що не повинні бачити.

Цього разу капітан вразив Товкача.

— Ми вас не затримуємо, але все ж просимо почекати біля машини, нікуди не їхати. А то ще попередите Кобчика. Приймаченко, займіться поки що його машиною, а я збігаю до прокурора по санкцію.

Товкач різко підвів голову і подивився Турчинові прямо в обличчя:

— Бачу, обіслали ви мене, як вовка. Ніде мені діватися. Одне тільки прошу: не вплутуйте сюди Кобчика. Він нічого не знав… Я йому сказав, що комбікорм виписаний. Ми ж на те маємо право. Отож пишіть: три паперові мішки по тридцять кілограмів у кожному. І я клянуся, що це — востаннє! Хай мені руки повсихають…

Поки Турчин оформляв протокол, Товкач, здається, заспокоївся, і капітан спитав у нього:

— Ну, а тепер скажіть: за той час, що ви стояли біля Кобчика, а стояли ви там довгенько, нічого такого підозрілого на вулиці не помічали? Може, машини проїжджали, котрась із них зупинялась біля Нужного?

— Знаєте, в таких випадках по боках не дуже роздивляєшся. Вибрав момент — і гайда, Дома у Кобчиків була одна баба. Глуха мов пень. Поки допитаєшся щось, охрипнеш. Товаришу капітан, а ви все-таки запишіть у протокол, що я сам зізнався, без обшуку.

Турчин із протоколом пішов до слідчого Дмитра Сивоконя. Той якраз допитував голову колгоспу Віктора Власюка. Павло хотів повернутися, але Дмитро подав знак, аби почекав. Капітан Власюка вже років п'ять знав. По закінченню інституту він працював головним агрономом у рідному колгоспі. Згодом його висунули на голову найвіддаленішого від райцентру господарства. Воно об'єднувало сім населених пунктів, економічно слабке. Земля погана, моквиста, людей мало, як настає літо, шефи з містечка звідти не вибувають. Працівники міліції теж не раз там сіно косили.

І сталося диво: оцей непоказний з виду, тихий молодий чоловік зрушив колгосп із хронічного застою — врожаї піднялися, надої підвищилися, тамтешні механізатори дві весни підряд виступали ініціаторами дочасної і якісної підготовки техніки до весни. Власюка стали запрошувати в президії, зачастили кореспонденти… Але нещодавно у колгоспній касі недорахувалися чималої суми грошей.

— То що, Вікторе Степановичу, — розігнув спину Сивокінь, — на сьогодні досить?

— А може, взагалі досить, товаришу Сивокінь. Бо ж усе це відбивається на роботі: більше часу проводжу у вас, ніж у колгоспі. А потім — ревізори дихати не дають. Люди дивляться на мене, як на злочинця. Хіба так можна працювати? Мені, знаєте, кривдно, що ви прагнете чужі гріхи навішати на мене. Безперечно, я винен, винен у тому, що багато довіряв своєму головному бухгалтерові. Бюро райкому повірило, а ви не хочете.

— Бюро користувалося висновками ревізії, яку робили ревізори райсільгоспуправління… Йде повторна ревізія… На сьогодні — все.

Власюк підвівся, повільно натягнув кашкета, окинув поглядом тісний кабінет і простиг слідчому руку.

— Що ж, бувайте.

— Руки я вам не подам…

Власюк зневажливо усміхнувся. Повільно підійшов до дверей, легенько штовхнув їх, обережно зачинив.

— Він завжди з тобою так? — поцікавився Турчин.

— Віднедавна. Після засідання бюро райкому. Головного бухгалтера виключили з партії, а йому — лише сувору догану із занесенням. І, як бачиш, героєм тримається. Чого ж: на роботі зоставили… Але ж я знаю — злочинець він. І я це доведу. Повторна ревізія ще не скінчилася, але вже багато чого випливає… Бо першу ревізію робив головбух райсільгоспуправління зі своєю службою. Вони ж навіть те, що виявила ревізійна комісія колгоспу, — звели нанівець. Власюка перед райкомом партії ледь не ангелом виставили. Отак.

— Начальник райсільгоспуправління не родич йому?

— Ні, однофамілець… Ну, а що в тебе нового?

— Хвалитись нема чим. Вийшли на того нещасного шофера. Виявився дрібним злодюжкою. Ось приніс тобі матеріали на нього, а ти вже доводь до кондиції.

Сивокінь узяв худеньку папку, погортав папери.

— А може, не три мішки, а десять?

— Хіба зараз встановиш?

— Добре, буду дивитись. Ну, а як Десять Статутів, не викликав? Круто бере…

— Та, буде як усі.

— Тож крутись, якщо не хочеш бути битим.

— Ти говориш так, ніби я з-під палиці працюю, — наїжачився Турчин. — Хотів би тебе бачити на своєму місці. Не дай боже, станеться четверта крадіжка, тоді хоч із мосту та у воду.

— Дотримуєшся старої версії?

— Так. Вивчаємо потерпілих. Яківчук навіть список склав. Беремо до уваги й те, що ключі могли викрасти люди, які не мають близьких стосунків із потерпілими. Ти ж бачив, кабінет директора вікнами виходить у сад. Дерев'яний часто розчиняє вікна навстіж, піджака зоставляє в кабінеті, а сам розгулює по виробництву. Легко проникнути й до бухгалтера. Могли викрасти ключі і в Нужного, бо й він має звичку залишати піджака у своєму кабінеті. Взагалі, з ключами легше. А от із убитими собаками… Якщо припустити, що ця справа родичів Дерев'яного й Нужного, то як же бути із Самійленками? Ні швагер Дерев'яного, ні брат Нужного до них не вхожі.

— Може бути третій, котрий дружить із Геннадієм Нужним і Віктором Губенком і вхожий до Самійленків.

— Я теж про це думав. Ну, а як казав наш колишній шеф, якщо дві голови думають однаково, то з цим треба рахуватися. Отже, версія — «родичі».

14

Про Віктора Губенка сусіди нічого особливого не сказали. Правда, полюбляє горілку, але від того нікому лиха нема, навіть сім'ї: прийде п'яним, відразу завалюється спати. З дому на випивку грошей не тягне: тому щось витеше, другому змурує, ще там комусь дах покриє бляхою чи шифером — от і є могорич і свіжа копійка у кишені. А ще — заповзятливий рибалка та мисливець. Позаминулого року убив дику козу, його оштрафували. Не раз платив штраф і за те, що ловить рибу в недозволених місцях волоком та сітками. Чотирнадцятого увечері, вже як посутеніло, кудись погнався мотоциклом, а коли повернувся пізно вночі чи й зовсім не вертався — знають один бог та рідна жінка. Бачили, як в'їжджав у двір аж другого дня перед самим обідом — може, на обід заявлявся, а може, повернувся з вечірніх «мандрів». Хутко знову кудись погнався на мотоциклі.

Дружина Губенка, коли Турчин сказав, звідки він, ледь зблідла. Розмовляючи, весь час пильнувала, щоб не прохопилося зайве слово. Все це насторожувало.

— Ваш чоловік із чотирнадцятого на п'ятнадцяте серпня дома ночував?

Жінка відповідати не поспішала, і Турчин повторив:

— Ночував чи ні?

— Ночував, — одказала тихо. — А ви ж чого допитуєте?

— Є така потреба. Ну, а тепер скажіть: куди він їздив чотирнадцятого увечері?

— Хіба я знаю. Він переді мною не звітує.

— Коли повернувся? — Жінка мовчала, і Турчинові довелося знову повторювати запитання. Вона, як і раніше, відказала тихо:

— Пізно. Я на годинник не дивилася.

— А звідки він повернувся п'ятнадцятого перед обідом?

— Не знаю. Може, з роботи. Я ж була на роботі і на обід не ходжу.

Турчин зрозумів, що від цієї жінки нічого не доб'єшся і, гамуючи гнів на самого себе, погнав мотоцикла на вулицю, де Віктор Губенко працював на ремонті восьмиквартирного будинку. Там застав майстра рембуддільниці, зовсім лисого чоловіка, котрий про щось сперечався із гострою на язик молодицею. Майстер був знайомий із Турчиним і, вимушено усміхаючись, пояснив:

— Оце бригадир стружку знімає з мене. Бо ж таки стрілочник завсігда винен.

— Ви не стрілочник, а майстер! — одрізала молодиця. — За те, що ми вчора простояли після обіду без розчину, в першу чергу з вас треба питати. Я вже доповідну на ім'я начальника написала.

— Хіба це перша, — криво посміхнувся майстер. — Якось витерплю. Прогресивки чи преміальних не знімуть, бо в нас їх ніколи нема.

Майстер говорив із сумом, одначе пильнував за оперуповноваженим. У погляді настороженість, навіть тривога. «Певно, має якийсь гріх на душі, — подумав Турчин, — бо чого порядним людям боятися міліції».

— Мене теж цікавить порядок і дисципліна у вашій бригаді, — здалеку почав Турчин. — Окремі будівельники прогулюють, запізнюються на роботу.

Майстер звів очі на оперуповноваженого: мовляв, із яких пір таке цікавить міліцію?

— Хто тут у вас найгірший?

— Всі не мед, — відказала бригадир. — Але з ними ще можна миритися. От Губенко душу мені переїв…

— Так уже й переїв, — вступився за робітника майстер.

А бригадир спалахнула:

— А ви не захищайте його. Не захищайте! Я все одно допоможу, щоб його забрали з моєї бригади. Годі! Мій терпець увірвався. Як він вам так подобається, заскліть його в рамочку і дмухайте на нього.

— Які у вас будуть конкретні претензії? — спитав Турчин.

— Ціле море. Спізнюється, прогулює, в чарку заглядає, а на роботі не переривається. А скажи що — рота, як вершу, розкриє. А язик у тому роті чорний і як веретено. Ти йому слово, він тобі десять. Ось і сьогодні. Знову на роботу спізнився.

— Набагато спізнився?

— На півтори години.

— Чим він це пояснив?

— Хіба він коли пояснює? Оно й дев'ятнадцятого години дві десь пропадав, а п'ятнадцятого взагалі притарабанив після обіду.

«Саме в ніч із чотирнадцятого на п'ятнадцяте було обкрадено квартиру Самійленків, а п'ятнадцятого вдень — Нужних, — відзначив про себе Турчин. — Цікаво, цікаво…»

— Губенко був п'яний?

— На ногах тримався. Але несло з нього, мов із барила. Вже наскрізь просмердівся тим «чорнилом» та самогоном! От алкоголік нещасний!

— Ну, для чого наговорюєш на людину? — озвався майстер. — Чи ти колись бачила, щоб під тином валявся, як валяються алкоголіки? Негоже так людину ганити. А таке-от виходить, що ти тільки знаєш на всіх кричати. А нема того, щоб вникнути, розібратися, щиро з людиною поговорити…

— Піду я працювати в ПМК, а ви тут хоч цілуйтеся зі своїм Губенком!

— Думаєш, у ПМК маслом хліб мастять?

— Мастять не мастять, а порядку більше.

З Губенком оперуповноважений розмовляв наодинці. Турчин уже знав, що це за людина: ступав перевальцем, у рідких зубах диміла цигарка.

— Конєшно, я понімаю, міліція відповідає за порядок, — кидав недбало, не виймаючи цигарки з рота. — І щоб, понятне діло, закони не порушувалися, злочини не робилися. А яке її діло до того, що запізнююся на роботу? В мене е своє начальство, і я перед ним в одвіті.

— У нас є підстава, аби займатися вами.

Якесь гранчасте, з чотирма рівчаками від вух до шиї (по два рівчаки на кожній щоці) обличчя Губенка нараз здерев'яніло, потім спалахнуло гнівом:

— Ви що?! Що ви мені шиєте?

— Я поки ніяких конкретних звинувачень вам не пред'являю. Поки що, — зробив наголос. — Зараз у нас мова про вашу виробничу дисципліну. Отже, чому ви сьогодні спізнилися на роботу?

— Заспав.

— П'ятнадцятого теж заспали?

— Теж.

— Де ж ви стільки спали?

— Як де? Дома.

— Коли ви лягли спати?

Губенко кліпнув очима.

— Відповідайте!

— Ви ж казали, що маєте мову про дисципліну.

— Я сказав: поки… Так о котрій годині ви лягли спати?

— Я на годинник не дивився.

— Приблизно можете сказати?

— Пізно. Може, й за північ.

— Чим же ви були зайняті, що так пізно лягли?

— Хіба дома роботи мало?

Губенко помітно втратив свою зверхню недбалість: отже, щось тут є, почуває за собою якусь провину, приховує її.

— От що, давайте прямо: куди ви їздили чотирнадцятого увечері?

— Не красти ж… На рибалку махнули. Вирішили посидіти з вудочкою, культурно, так би мовити, відпочити після трудового дня. Рибна ловля, якщо вже на те закрутилося, наше хобі.

— От що, Губенко, ви не вперше маєте справу з міліцією і знаєте — хоч в'юном крутіться, а все одно не викрутитеся.

Ніздрі рівного носа Губенка здригнулися, ніби вдихнули щось різке.

— І все ж я хотів би знати, що ви мені шиєте?

— Всьому свій час. Отже, де ви були вночі з чотирнадцятого на п'ятнадцяте і п'ятнадцятого до обіду?

Губенко повільно повернув голову у бік вікна. Коли ж нарешті глянув на Турчина, в його очах не відбивалося ні радості, ні тривоги, а рівчаки на щоках помілішали.

— Що ж, піднімаю руки: ми з Генкою Нужним полупали біля річки — гляділи сітки, щоб ніхто не поцупив. Але зізнаюся чесно: зловили мало, навіть пари кілограмів не припало на носа. — І потерши долонями рівчаки на щоках: — Але скажіть, чому міліція займається браконьєрством заднім числом? Не хочете зізнатися. Але я й так здогадуюся: ви шиєте нам спалену скирту сіна на Закуті. Так щоб ви знали, ночували ми на Завадах. На Закуті і ноги нашої не було.

— Хто це може підтвердити?

— Оцього вже не скажу. Принаймні ми нікого не бачили. Поставили звечора сітки, наносили сіна, врєзали і полягали спати. Навіть не бачили, як та скирта горіла.

— А чому додому приїхали перед обідом?

— Бачите, вийняли рано сітки, а там риби — як кіт наплакав. Ну, не хотілося додому йти з порожніми руками. Ще раз поставили. Знову хлюпнули по маленькій і хропонули…

— Вас бачили, коли верталися з річки?

— Стрічалися грибники, але жодного ми не знаємо.

— Значить, цілу ніч проспали?

— Проспали.

— Дивіться, Губенко. Все буде перевірено.

— Хоч під мікроскопом.

15

Якщо квартири обікрали Губенко та Нужний, розмірковував Турчин, то вони, безперечно, придумали алібі на той випадок, коли на слід нападе міліція. Проте й найрозумнішим головам іще не вдалося передбачити всі нюанси слідства — рано чи пізно, а попадалися на якійсь дрібниці. Не відкидав капітан і того, що дружки і справді до крадіжок непричетні, а тільки спалили сіно. Так чи інакше, а, тепер ходити колами навколо Нужного, як ходив навколо Губенка, не було потреби, і капітан із перших слів дав йому зрозуміти, що його цікавить. Геннадій не став опиратися, майже слово в слово повторив про риболовлю усе, що розказував Губенко.

Саме це й насторожувало, наводило на думку, що дружки або скирту спалили, або квартири обікрали. Бо хіба так багато часу треба, щоб із тих місць мотоциклом дістатися до міста?

Але тут поставало інше: вкрадене у квартирі Самійленків вони вночі могли і на мотоциклі вивезти, і винести на Плечах. А от із будинку Нужних удень мотоциклом не вивезеш. Коли ж врахувати, що чорного мотоцикла з коляскою мій; дев'ятою й десятою годинами на Північній не бачили, то ця версія відпадає. Турчин попросив Іваненка встановити, з ким із шоферів дружать Губенко і Нужний, придивитися до тих водіїв пильніше. Сам же посадив на свого мотоцикла Нужного та Губенка і поїхав на Завади. Там і справді на горбику лежало кілька оберемків розтовченого сіна, в кущах валялося більше десяти порожніх пляшок — з-під горілки, вина, пива…

— Це все ваші?

— Ви що? — зробив круглі очі Губенко. — Це ж лопнути можна. Тут є й чужі. Є й наші, правда, давніші. А вчора ми роздушили не так багато — одну білу і дві червоні.

Обоє стояли біля мотоцикла і з посмішкою дивилися, як Турчин лазив між кущами і обережно носовою хустиною брав пляшки, клав у поліетиленові мішечки.

— Значить, ви нас-таки підозрюєте? — спитав Губенко.

— Перевіряємо.

Бродячи довкіл розтовченої купи сіна, Павло побачив, що кілька слідів од мотоцикла вели у бік Закуті. Про те нічого не сказав, вдав, ніби не помітив. Треба буде сказати пожежникам, аби зайнялися тими слідами.

16

Геннадія Нужного і Віктора Губенка Турчин розвіз по роботах, здав порожні пляшки на експертизу і поїхав до дому Геннадія — намислив поговорити з його дружиною. Уже знав, що в сім'ї їхній нема миру: він часто свариться, б'ється. Дружина з двома дітьми тікає з хати, ночує у сусідів. Меншій дитині всього сім місяців. На роботу Нужна не ходила, гляділа її, і Павло сподівався, що жінка нічого не стане приховувати про свого чоловіка.

Була Нужна зросту низенького, вузькоплеча, з тонким голосом, під оком — чималий синець. Менша дитина спала, старша гралася під тином. І на матері, і на доньці одежа була старенька, правда, чиста, акуратна: на жакеті латка так гарно була припасована, що відразу й не помітиш. На оперуповноваженого жінка дивилася злякано, розмовляючи, весь час поглядала то на вікно, то на двері, інколи надовго замовкала, щось ніби пригадувала або обмірковувала — казати чи ні.

— Що живеться мені несолодко, то це так, але я нікому не скаржусь. Бачили очі, що вибирали, — молодиця гірко посміхнулася. — Так що не знаю, чого ви від мене домагаєтеся.

— До вас особисто ми нічого не маємо. Нічого лихого ви нікому не вчинили. Але ваше життя, життя дітей ваших… Гляньте на свою старшеньку. Вона знервована, перелякана…

— Нещасні вони в мене, що й казати. Тільки ж як він дізнається про ваші відвідини, то нам і зовсім життя не буде.

— Все буде гаразд. Не хвилюйтеся, — мовив заспокійливо і подумав: треба, щоб дільничний впритул зайнявся сімейними справами молодшого Нужного.

Надія помовчала, провела долонею по худому і блідому обличчю. Гарні голубі очі взялися ще більшим смутком.

— То ви хочете мені допомогти?

— Хочемо. Бачите, і на роботі про нього не вельми гарної думки: часто запізнюється, в то й зовсім не з'являється. Чого він так, не скажете?

— Через горілку все те… А спитаю, до бродить, бреше: на риболовлі. А до мене дійшли чутки, що на заводі шлюху собі завів. З нею і віється.

— Ви її знаєте?

— Не знаю і знати не хочу. Буду рада, якщо він зовсім піде до неї. Може, тоді поживу ще, бо він зведе мене в могилу.

— Не пригадуєте, він п'ятнадцятого серпня ночував удома?

— Коли то було?

— Той день ви повинні пам'ятати. Тоді було обікрадено дві квартири — у лікаря Самійленка і у брата вашого чоловіка.

— Тоді не ночував. Заявився десь аж під обід. Казав, що рибу ловив, але додому й хвоста не приніс. Не інакше — віявся з тою шлюхою. Правда, до нього увечері, як уже сонце зайшло, на мотоциклі прикотив дружок його, Губенко. Говорив мені, що поїдуть по рибу. Але то теж такий, яких пошукати треба.

— Чоловік гроші додому приносить?

— Інколи щось тицьне. А то все з города, з господарства. Губенко оно за рибу мотоцикла купив, кажуть, вже й на машину зібрав. А теж п'є. Тільки розуму не пропиває. Він на моєму дурневі їздить, як на ішакові.

Із цієї зустрічі Турчин виніс одне: якщо злодії Нужний і Губенко, то крадене треба шукати в Губенка. Варто було зайнятися коханкою Нужного. Чи, бува, не вона викрала ключі в Самійленка, Нужного і Дерев'яного?

17

Оперативники зібралися в Турчина о восьмій вечора. Яківчук був невдоволений: намітив собі виїхати з сином на рибалку, а тут — на тобі, засідай. Примостився біля самих дверей, щоб, коли скінчать радитися, першим вислизнути з кабінету. Сашко Іваненко нетерпляче поглядав то на капітана, то у вікно — хлопець запізнювався на побачення з дівчиною. Вона в нього трохи вередлива, може й не діждатися, розгніватися. Один Приймаченко сидів, як учень на цікавому уроці, — боявся ворухнутися, дивився тільки на Турчина, ломив кожне його слово, хоч той говорив не зовсім складно, часто повторювався, називав давно усім відоме.

«Що це зі мною? — тривожився Павло. — Ну, підкрутив начальник гайку. А хіба Кіндратенко не підкручував? Правда, він робив те делікатніше, цей же рубає з плеча. Та й справді, щось ми довго топчемося на одному місці».

— Павле Якимовичу, — не втерпів Яківчук. — Дозвольте мені.

— Що там у вас?

— Та все ті ж п'яниці. Хочу сказати, що із сусідом Нужного — Яцкевичем — та сусідом Самійленка — Дорощуком — ми тільки марнуємо час.

— У вас є щось конкретне?

— Та ніби є. Один чоловік чотирнадцятого вечором, десь біля одинадцятої зайшов до Дорощука, щоб домовитися з ним, аби бензопилкою дрова порізав. У нього застав Яцкевича. Обидва вже язиками не володіли.

— Може, притворилися? — чіплявся за останнє Павло.

— Знаю їх: як допадуться до спиртного — за вуха не відтягнеш.

Турчин слухав і зосереджено виводив на папері химерні лінії, намагаючись у такий спосіб зосередитися. Лихий забирай! Із самого початку було ясно мов божий день: Сидоренко жене не в той бік, п'яниці ні до чого, а він, старший оперуповноважений, якого в обласному управлінні вважають досвідченим, розвісив вуха.

Крізь розчинене вікно вривався галас дітвори, що на невеличкому майданчику ганяла м'яча. Раніше до того був байдужий, нині галас той дратував. Павло підвів голову, збираючись попросити Іваненка зачинити вікно. Їхні погляди зустрілися, і в очах лейтенанта Турчин побачив гарячі зблиски. «Він що, теж кудись поспішає чи не терпиться щось сказати? Хай би вже Яківчук закруглявся з тими п'яничками…»

— Я згоден з вами, — сказав капітан. — Але коли не п'янички, то хто?

— Треба зосередити увагу навколо родичів Нужного й Дерев'яного. Виявляється, менший брат Нужного, відомий уже нам Геннадій, крутить любов із прибиральницею комбікормового — Яцкевич. Вона мас змогу викрасти ключі у всіх трьох — Нужного, Самійленка та Дерев'яного.

Турчин відчув, як роздратування, невдоволення собою притупляється. Вже й галас дітвори не виводить із себе.

— Це вже щось. Ви не цікавилися — є у них друзі серед шоферів?

— Таких друзів, аби нерозлийвода, — нема. Знайомі є. Але то все ніби порядні люди.

— «Ніби» — не те слово. Де був, що робив у ті дні — ось що нам треба. Скільки їх?

— З десяток набереться.

— Може, підмога потрібна, то кажіть.

— Не завадить.

— Сашко, займешся шоферами. Хоч ні, для тебе буде інша робота. Шоферами займеться Приймаченко. Да, про чоловіків, яких бачили вночі неподалік будинку Дерев'яного, щось маєте? Нічого? Підключіть дружинників. Може, вдасться ще про щось довідатися.

— Постараюся, — пообіцяв дільничний і вайлувато сів, зручніше вмостившись на стільці, але тут же подався вперед: — Вибачте, я забув сказати. «Бобик», який тої ночі, коли було обікрадено Самійленків, стояв на сусідній вулиці, — жовтого кольору. Тільки тут знову заковика: серед знайомих Губенка й Нужного нема таких, які їздять на «бобиках». Все ж про всяк випадок я попросив Приймаченка зайнятися жовтими машинами. Вітю, що в тебе?

Автоінспектор потягся рукою до кишені, либонь, хотів дістати блокнотика, але відразу й висмикнув руку.

— У районі вісім жовтих «бобиків»: п'ять УАЗів і три «газики». Я розмовляв з людьми, які бачили машину. То був УАЗ-469. Але не обминув і «газиків». Тої ночі, як сталася крадіжка, в гаражах не було машин із колгоспу «Зоря», радгоспу «Полісся» та комбікормового заводу. Радгоспівська, як завжди, стояла у дворі директора, бо він, як знаєте, живе в райцентрі, із «Зорі» — почувала вдома у шофера: він пізно приїхав із головою з Києва й полінувався вести машину в гараж. Ну, а комбікормового заводу — стоїть у гаражі через добу. Заміняє Дерев'яного його заступник Ярош, але машиною все більше їздить головний інженер, хлопець молодий, живе у селі Сіваках.

— Але ж ви знаєте, що машина використовується не за призначенням?

Приймаченко посміхнувся.

— Пробачте, Павле Якимовичу, але ви ніби сьогодні народилися. У нас шість голів колгоспу, один директор радгоспу, чотири заступники голів — живуть у райцентри і кожного дня їх возять і привозять. У це якось був утрутився народний контроль, але, видно, діло не довів до кінця. А щодо машини комбікормового, то вона й при Дерев’яному розгулювала… Особливо з п'ятниці на суботу. У п'ятницю Дерев'яний нащось посилає її в Київ. Може, купити щось. За Києвом на трасі людей голосує чимало, от Пилипчук і підкалимлює на зворотному шляху. Повертається пізно і машину ставить вдома.

— Про це Дерев'яний знає?

— Знає. Ми не раз доповідали. Тільки що з того… Шофер їздить до Києва за його розпорядженням. Це по-перше. Йо-друге. Дерев'яний каже про водія, що таких спеціалістів у районі мало: в машині розбирається, мов бог, водить класно. Справжній віртуоз.

Турчин помовчав.

— Що ж, придивіться до цих машин. Для цього ніби в підстави: машини директора й голови могли просто викрасти, а шофера Дерев'яного собаки трохи знали, і ключі від усіх трьох квартир йому не так уже важко роздобути…

Іваненко різко зворухнувся — аж стілець рипнув, і капітан рвучко повернув голову у його бік. Але той не став чекати, поки до нього звернуться, переможно оголосив:

— Певно, треба дати спокій водіям жовтих «бобиків»: Віктор Губенко продав завідуючій паливним складом золотий перстень із дорогоцінним каменем. Є усі підстави вважати, що то перстень дружини Дерев'яного.

Всі, немов по команді, глянули на лейтенанта.

18

Дружина Дерев'яного, лиш побачила персня, змінилася на обличчі — злякалася і того переляку нічим не могла приховати. Брала його обережно, ні на кого намагалася не дивитися, довго вертіла в руках і мовчала.

— Що ти роздивляєшся?! — не втерпів Дерев'яний. — Твій же перстень. Твій!

— Здається, мій, — тихо відказала Катерина.

— Та не здається, а навсправжки твій! — зірвався на крик Дерев'яний. — Знайшли-таки! Я не питаю — як і в кого і чи знайшли ще щось, окрім персня. Скажу тільки одне: спасибі вам. Я постараюся, щоб ваша робота була оцінена належно.

Жінка все ще тримала персня в руках, поглядаючи печально то на нього, то на чоловіка. Либонь, поривалася щось сказати, та ніяк не могла зважитися — чи, бува, не здогадувалася, в кого була ця дорога річ. Саме це її мучило.

— Ви маєте щось сказати? — пішов їй назустріч Турчин.

— Прошу мені вибачити, але я мушу сказати, що цього персня у мене не вкрали.

— Як?! — ледве не підстрибнув Дерев'яний.

Катерина опустила голову. Її симпатичне обличчя стало жалісним, дужо скривдженим і винним.

— Катю, ти можеш пояснити, що це значить?

Жінка глянула на персня іі опустила руку.

— Я його перед поїздкою в санаторій віддала Віктору.

Дерев'яний нервово запалив цигарку, почекав, поки гнів трохи осяде, і заговорив більш-менш спокійно:

— Катю, я тебе чудово розумію. Це сором, ганьба. Але треба знести. Повір мені, аби таку підлоту вчинив мій брат чи навіть батько, я не став би захищати. Навпаки, зробив би все, щоб їх покарали якомога суворіше. Бо так люди не чинять. Згадай, скільки я зробив йому добра, а він так віддячив? Ні, Катю, такс прощати не можна.

— Якщо у вас є терпіння, — очі лапки вже набирали осмисленого виразу, — то прошу мене вислухати. Перед самим від'їздом у санаторій до мене прийшов Віктор і сказав, що мотоциклом збив одного чоловіка, серйозно його покалічив. Якщо той чоловік заявить у міліцію, братові пахне тюрма. Щоб він не заявив, йому треба заплатити вісімсот карбованців. Таких грошей у мене не було, просити у тебе, — глянула на чоловіка, — я не зважилася. От і віддала свого персня. Ну, а коли нас обікрали, я сказала, що його — теж… Бо, якби сказала правду, ти цього не схвалив би.

Дерев'яний пильно дивився на дружину і не вірив жодному її слову. Турчин — теж.

— Що ж, прошу перстень повернути, — сказав Павло.

— Як? — здивувався Дерев'яний.

— Деякі формальності. Та й самі бачите — нічого з цим не ясно.

— Все тут ясно мов божий день.

Повертаючи персня, Катерина глянула на капітана. На ніжному обличчі її вже з'явився рум'янець, а значить — певність у собі.

— Прошу вірити мені: я сама його віддала Вікторові. Не крав він.

— Хочу вам вірити. Потерпіть. Ми все вияснимо, перевіримо. Лиш факти можуть звинуватити або ж виправдати вашого брата. Повірте, якщо й справді сталося так, як ви говорите, то йому нічого не загрожує.

— Так, так, тільки факти, конкретні, незаперечні, — підхопив Дерев'яний, — можуть або виправдати, або звинуватити. А слова… Наговориш багато чого можна… — І, побачивши, що дружина гірко скришишся, що з очей її ось-ось хлюпнуть сльози, стишив голос. — Катю, не гнівайся. Я знаю, ти… любиш Віктора, тобі для нього нічого не шкода, але знаю, на що він здатний. Ти ж сама розказувала, як він колись у рідної матері украв дві сотні… Так що не можу я тобі вірити. А сором, людський поговір будемо зносити разом. Так що заспокойся і, як радить товариш капітан, наберися терпіння і жди.

Катерина важко опустилася на стілець, що стояв якраз навпроти вікна, крізь яке густим потоком лилося сонце. Освітлена ним, жінка мала стомлений вигляд.

— Брат не говорив, коли й на кого наїхав?

— Ні.

— А ви питали?

— Питала. Він був трохи п'яний. Щось торочив, ніби наїхав на того чоловіка навпроти його двору. Те бачили чоловікові жінка й брат. Вони сказали: якщо не привезе до вечора гроші, викличуть міліцію. Тут уже було не до розпитування, — жінка передихнула. — Повірте, все було так, як я розповідаю. Дуже прошу вас повірити: не злодій він.

У Катерини засіпалися губи. Інспектор одвів погляд до вікна: він не любив жіночих сліз. Дерев'яний насупився, шаснув у кишеню по куриво.

19

Віктор Губенко зайшов до кабінету неквапливо. Його обличчя було похмуре. Турчин почекав, поки він усядеться і поклав на столі персня.

— Впізнаєте?

На обличчі Губенка нічого не відбилося;

— А чорт його знає! Для мене всі вони однакові.

— Це перстень, якого ви продали завідуючій паливним складом?

— Може, й так. Не заперечую.

— Добре. Тоді скажіть: як він до вас потрапив?

— Сестра подарувала.

— З якої пагоди?

Губенко посміхнувся.

— Хіба без нагоди не можна? Коротше, вициганив я його в неї. Брехню одну придумав: сказав, що чоловіка переїхав, якщо не загоджу, мене потягнуть до суду. Такої суми в неї не було, той Дерев'яний прибрав усе до своїх рук, тоді вона зняла з руки персня… А чого ви мене допитуєте? Вже вдруге.

— А ви не здогадуєтеся? Тоді поясню. Як ви знаєте, обкрадено ваших родичів. При описі краденого ваша сестра назвала і цього персня.

Рівчаки на щоках Губенка поглибшали, губи пересмикнулися, а карі очі потемніли.

— Цього не може бути! Вона не могла таке сказати!

— Сказала. Можете познайомитися з описом украденого, — Турчин узяв із сейфа папку, знайшов потрібний напір і поклав перед Губенком. — Читайте. Перстень записано під двадцятим номером.

Віктор лиш мить дивився на список.

— Може, це інший? В неї такого добра хватає…

— Ні, сестра сказала, що це саме той.

Губенко нарешті взяв персня, повертів його у заляпаних мазутом пальцях.

— Ні, тут щось не те. Катя не могла мене обмовити.

— Сьогодні, коли ми їй у присутності чоловіка показали перстень, вона й справді призналася, що вам подарувала.

— От бачите! — зрадів Губенко.

Бачимо. Тільки у нас нема підстав вірити вашій сестрі. Якби вона відразу так сказала, а то ж…

— Що ж це? Виходить, я злодій?!

— Виходить.

Губенко якийсь час дивився незмигно перед себе, витер картузом обличчя, поклав картуз на стіл, але відразу прийняв і опустив на коліна.

— Це він! Це той павук! Той куркуляка! — враз закричав. — Це все він натравив. Не любить мене. Та що не любить — ненавидить. Я проти того був, щоб Катя сходилася із ним. Так ні, не послухала. Бо ж, бачите, не п'яниця. Ніби в нас усі п'яниці, один він — ні. А те, що пройдоха, а не чоловік, — їй байдуже. Це ж треба до такого додуматися: брат обікрав сестру! Гад буду, що це йому не мине…

Турчин перебив:

— Окрім усього, у нас є немало фактів для того, щоб запідозрити вас у злочині.

— Які факти? Де ви їх узяли?

— Ви з чотирнадцятого на п'ятнадцяте серпня не ночували вдома.

— То й що? Ми ночували на річці.

— Те ще нічого не значить. До слова, нащо вам так терміново знадобилися гроші?

— Хто вам сказав, що терміново? А гроші мені потрібні на машину. Вже кілька років стягуюсь… Скажу: я не багатій, але щоб залізти у квартиру, та ще й рідної сестри… Ні, товаришу капітан, на таке я не здатний. І не напирайте на мене. Наговорювати на себе не стану.

Яківчук, який був присутній при цьому, за весь час не обмовився і словом. Вдавав, ніби не прислухається до слів: дивився у вікно, зрідка щось нотував у блокноті.

— Яка ваша думка? — спитав Турчин, коли за Губенком зачинилися двері.

Старший лейтенант закрив блокнота, поклав його у кишеню, прокашлявся.

— Не знаю чого, але мені хочеться вірити і йому, і його сестрі. Сестра його, Катерина Павлівна, до речі, дітей моїх учить. Дуже порядна людина, мушу вам сказати.

— Яка ж вона порядна, коли відібрала в іншої жінки чоловіка, а в дітей — батька.

— Тут діло таке, що треба мізкувати… Бачите, Дерев'яний починав у райкомі комсомолу. Його перша дружина у райспоживспілці товарознавцем працювала. Ну й любила чоловіків… Завагітніла. А від кого? Пустила чутку, що від Дерев'яного. Настирлива дівиця була: стала оббивати пороги вищих інстанцій. Отак Дерев'яний і втопив голову. Жили, як кіт із собакою. А Катерина Павлівна — його справжня любов. Він у неї, правда, теж другий. Перший був гуляка, ледацюга. Ледве відв'язалася од нього. Ну, а щодо Губенка… То таки й справді нема між ними миру. Дерев'яний не любить свого родича. Бо за що любити? Урвитель, а не чоловік.

— Але ж проти нього буквально все. Хоч бери та проси у прокурора санкції на обшук.

— Устигнемо. Я вам ось що скажу: крадене у Нужного вивезли машиною. Отож треба шукати машину.

— Шукаємо ж…

— Треба повернутися до Степана Товкача. Пригадуєте, він говорив, що по дорозі від Кобчика заїжджав до Сергія Герасимовича. Думається мені, зробив це, щоб застрахуватися: а що, коли ми самі нападемо на слід. Тоді чим йому пояснити, чого таївся, не говорив правди? Це Кобчик сказав, що боявся. Обставили фактами, підняв руки. Крадіжка дрібна, вхопив п'ятдесят карбованців штрафу — і має алібі..

— Нічого не попишеш, непогано придумано. Але ж у Товкача з Губенком та Нужним нічого спільного нема.

— Є чи нема, а торік із Геннадієм Нужним попався на крадіжці комбікормів.

— Займіться тоді Товкачем. Крім того, треба поговорити з Кобчиком. На роботі він характеризується з найкращого боку. Варто зустрітися і з Герасимовичем. Що то за чоловік, ми не знаємо. Хоч певен, він був для Товкача ширмою, якщо, звісно, Товкач злодій.

20

Сидоренко весь час, скільки Турчин доповідав, лівою рукою тиснув підборіддя, а пальці правої не випускали ручки, якою перед цим щось писав. Мамітько черкав у блокнотику (цю звичку перепини під колишнього начальника райвідділу) і зрідка повертав голову до старшого лейтенанта, прагнучи зрозуміти, міс топ сприймає слова оперативника.

Коли Павло скінчив, начальник прояснів:

— Непогано, товаришу капітан. Навіть добре! Ви, знаєте, виправдали мої сподівання. Правда, розслідування трохи розтяглося, але, як кажуть, кінець — ділу вінець. Правда? — глянув на Мамітька.

— Так точно! — рубанув той.

На рівних Сидоренкових губах майнула вдоволена усмішка. Під очима темпі пасмуги посвітлішали.

— Які будуть ваші конкретні пропозиції, товаришу капітане?

— Я вже говорив: будемо шукати третього, шофера.

— А чи варто витрачати час? Тепер він сам випливе на поверхню. Ніде йому діватися. І взагалі, чого ви причепилися до шофера, коли й так усе ясно.

— Ясно-то ясно. Але ж усі сходяться на одному: крадене в Нужного вивезено на машині. Ми ж досі в цьому не можемо навіть когось запідозрити. Тому й підозра на. Нужного і Губенка меншає.

Мамітько випростався, кутики його вуст здригнулися — чи то сказати щось хотів, а чи збирався посміхнутися, та обличчя начальника зоставалося непроникливим, і майор примружився, ніби від сонця.

— Облиште всі сумніви, — мирно заговорив Сидоренко. — У нас є всі підстави просити у прокурора санкції на обшук у Нужного та Губенка. А ваша яка думка, товаришу майор?

— Я згоден із вами, товаришу начальник! — не забарився Мамітько.

Турчин мимоволі посміхнувся: «Він що? Власна олія з голови витекла?» Сидоренко примітив ту посмішку.

— Ви чого? — шпигнув Павла поглядом. — Чого посміхаєтеся, питаю? Ми, — глянув у бік майора, — щось не так чинимо?

Капітан знизав плечима і глянув у вікно. Йому враз зробилося душно у цьому просторому, зі щільним рядочком стільців під стінами кабінеті. Вийти б надвір, на простір, подихати.

— Значить, ви проти обшуку?

— Зараз — так.

— Чому?

— Бо певен, що обшук нічого не дасть. Я твердо переконаний: якщо Губенко і Нужний злодії, ми у них зараз нічого не знайдемо. А потім… Я схильний вірити дружині Дерев'яного.

— Я її знаю, — озвався Мамітько. — Порядна жінка. Тільки ж на що не підеш, чим не поступишся, аби вигородити рідного брата. Так що, товаришу капітан, ви даремно так.

Оце «товаришу капітан» дряпнуло Турчина по серцю. Він подивився на Мамітька зневажливо і заговорив підкреслено офіційно:

— Якщо, товаришу майор, ми зараз у них нічого не знайдемо, а вони все ж виявляться злодіями, то це ще півбіди. А якщо вони не злочинці? Ви замислювалися над ним?

Сидоренко був худорлявий і рухливий, Мамітько трохи вайлуватий. Однак зараз вони здалися Павлові однаковими — якимись незрушними кам'яними стовпами, і в нього пропало бажання сперечатися, відстоювати своє. Він дивився поверх широких Мамітькових плечей у вікно, переборюючи бажання підвестися і вийти з кабінету.

21

Сидоренкові таки вдалося взяти санкцію на обшук, але знайшли тільки три центнери комбікормів у Геннадія Нужного. Коли про це доповіли начальнику, він довго постукував ручкою по столі, тиснув своє видовжене підборіддя і зрештою буркнув:

— Погано Шукали.

Мамітько стояв похнюплений. Турчин, дивлячись на нього, тихенько тішився: «Так тобі й треба, підлабузнику чортів! Так тобі й треба!»

— Ви чого мовчите, товаришу майор? — підвищив голос начальник.

— Та ніби старалися. Все робили, щоб знайти… Але не заперечую: може, десь і недодивилися.

— Недодивились, — скривився Сидоренко. — Теж мені…

Він не доказав, важко підвівся, пройшовся попід стіною, для чогось зупинився біля оперативно! карти району, поправив на ній шторку, потім підійшов до тумбочки, котра стояла в кутку (туди ніколи не попадало сонце), напився із сифона води і зупинився край столу, зіпершись об його ріжок руками. Пробіг очима по всіх, хто зібрався в кабінеті, зупинився поглядом на Павлові.

— Товаришу Турчин, які ваші плани?

Смагляве капітанове обличчя здригнулося і застигло, на опуклому лобі виразно прорізалися й застигли два рівчачки. Вперше помітила їх Люба місяців шість тому і жартівливо сказала: «А ти, Павлику, вже й складки на лобі маєш».

— План вам відомий — шукати шофера.

Сидоренко зняв руки зі столу, взяв пачку цигарок, що лежала біля чорнильного приладдя (вперше таке допустив, досі нічого зайвого на столі не було), потримав її і поклав на місце.

— За розкриття злочину в першу чергу питають з мене. Отож, товаришу Турчин, що ви маєте проти цього Товкача?

Турчин глянув на Яківчука, сподіваючись, що він озветься, бо ж найкраще знає шофера. Але той мовчав, певно, нічого не роздобув нового. Якщо Товкача можна запідозрити в обкраданні квартири Нужного, то про те, що він причетний до крадіжки в квартирі Самійленка, нічого не скажеш. У ніч із чотирнадцятого на п'ятнадцяте серпня його машина стояла в гаражі, а сам був до темноти вдома.

Так сусіди стверджують. А вночі… Де він був уночі? — треба питати в дружини. Та хіба вона зізнається? Рука начальника знову потяглася до підборіддя.

22

Коли Петро Кобчик побачив у своєму дворі Турчина і Яківчука, сірі очі його спохмурніли.

— Що, трусити прийшли? — глипнув.

— Прийшли поговорити, Петре Кіндратовичу, — приязно заговорив Яківчук. — Бачу, в хату нас не запрошуєте, то, може, хоч туди, на лавочку?

— Проходьте.

Кобчик щойно повернувся з роботи, мотоцикл, що стояв біля зачинених дверей гаража, ще дихав гарячінню, а від Петра різко несло димом, змішаними запахами пилюги, мастила, заліза.

— То про що ви хочете зі мною поговорити? — мовив понуро, як всідалися на лавочці.

— Та все про те ж, Петре Кіндратовичу, про отой комбікорм, будь він неладний.

Кобчик весь стрепенувся.

— Хай би він згорів разом із Товкачем! Віку доживаю, і ніколи не мав справ із міліцією. А тут на тобі, тату, чорта в хату.

— З ким не буває. Ви ж не знали, що то крадене?

— Міг би здогадатися…

— Бачите, Петре Кіндратовичу, нам достеменно відомо, що ви досі нічого не мали із Товкачем. Як же воно так вийшло, га?

В очах Кобчика скресло вагання, і Турчин поспішив запитати:

— Петре Кіндратовичу, повторюю: ми знаємо вас як порядну людину, і те, що нас цікавить, зовсім не стосується вас. Ви нам дуже допоможете, якщо будете відверті.

Кобчик зітхнув.

— Що тут крутити. Товкача я знаю давно, інколи заїжджає в майстерню райсільгосптехніки — щось треба дістати, виточити. І тоді теж за чимось приїжджав. Ну, і заразом спитав мене, чи не треба комбікорму? Можу, мовляв, продати кілька центнерів. А я йому: «Краденого?» Він же від того, либонь, аж розгнівався: «Хіба ви не знаєте, що нам виписують по державній ціні? Я вам, звісно, не по державній, а по своїй. Підійде — беріть, а ні — спущу комусь другому». З комбікормами, самі знаєте, сутужно. От я й погодився. Привозь, кажу, увечері, коли буду вдома. А він: «Увечері не треба, подумають, що крадене. Ліпше вдень, як час випаде вільний». Оце й уся арифметика. Ну, а коли ви стали нишпорити, то він мені зізнався, що той комбікорм не виписав, а украв. Слізно просив не виказувати його. Від грошей одмовлявся. Ну, серце не камінь: пожалів чоловіка.

— Що ж, спасибі, Петре Кіндратовичу. Пробачте, що потривожили. І давайте домовимося: ця розмова зостанеться між нами.

— Я зрозумів. — І помовчавши: — Ви, того, не гнівайтеся за різкість. Нерви, знаєте.

За ворітьми Турчин сказав:

— Отож ініціатором був Товкач. А тепер заглянемо до Нужного. Подивимося, де там Товкач зупинявся, коли забігав до Герасимовича.

— Оно там, під тим волоським горіхом. Я придивлявся до тину, правда, від дороги. Не видно, щоб відривали дошки. Хоча не обов'язково відривати. Можна крадене перекинути через тіш, тик навіть зручніше. Горіх росте майже на межі садиб Герасимовичів і Нужних. Бачите, як він розрісся, півдороги займає. Машини під ним майже не видно. Для більшої переконливості Товкач і справді міг піти до Герасимовича, походити по його подвір'ю. Знав же, що чоловіка нема дома. Спільник чи спільники тим часом повкидали в машину крадене. Він вийшов, спокійно сів у машину і поїхав.

— Таке цілком можливе, — погодився Павло. — Нужний іще з роботи не повернувся, а жінка була вдома.

На працівників міліції дивилася з надією.

— Вже їх знайшли?

— Знайдемо…

— Я вам вірю. Тільки от не вірю, щоб це зробив Степанів брат. Він хоч і кручений, але щоб у нас… Після того, як ви побували у нього з обшуком, він прибіг і — хочте вірте, хочте ні — на колінах клявся життям своїм, дітьми…

— Упала підозра, то мусили перевірити.

— Невже його підбив на тяжкий гріх отой баламут Губенко?

— Дійдемо, до всього дійдемо. А зараз дозвольте у вашому саду ще раз пошукати сліди злодіїв.

Вони спочатку ходили подалі від тину, лише коли Нужна, втративши інтерес, перестала за ними стежити, підступили до волоського горіха. Сад оглядали ще того дня, як сталася крадіжка, проте ніхто не звернув уваги на ледь помітну, ніби від великої підкови, виямку. Схоже, зосталася від нерівного кругляка. Саме такий стояв під хлівом. Ставши на нього, дуже зручно перекидати речі через високий дощатий тин. Щоб тупцювали біля кругляка, не видно. Отож у квартирі порався один злодій.

— Чому ми раніше до цього не додумалися? — бідкався Турчин.

— Хе, якби ми відразу до всього додумалися, то все вирішували б за одним махом. А то ж не так. Над деякими справами місяцями товчемося, — утішав Павла Яківчук.

Вони стояли під волоським горіхом, де зупинили мотоцикла, ніби для того, щоб не пікся на сонці. В обох було дивне відчуття: здавалося, якщо зоставлять це місце, то назавжди втратять ту нитку, вхопившись за яку, можна розмотати весь клубок. Неподалік, зіпершись широкою спиною об тин, за ними знову пильнувала Нужна. У дворі Герасимовичів щось постукувало й поскрипувало, а у дворі Яцкевичів хрипло повискувало порося — і більше нікого не видно, і нічого не чути.

— Є в мене одна думка, — заговорив стишено дільничний. — Може, у райвідділі поговоримо?

Турчин подивився на Нужну. Вона нахилилася вперед, аби краще чути. Проте капітан наполіг:

— Викладайте зараз. Вона не почує.

Яківчук підступив зовсім близько до капітана.

— Чи не придивитися нам до шофера Дерев'яного.

— Але ж ми не знаємо, чия машина стояла тоді на Кіровській. Ну, а що не ночувала в гаражі… То вона й до цього часто там не ночувала.

— Воно-то так. Тільки ж Пилипчукові найкраще викрасти ключі у всіх трьох. Це одне. Друге. Він змалку водиться з собаками. Там у нього дома така вівчарка, мов лошак. І страх яка вчена: що не скажи — все робить. Напевно ж, знає, як і до чужих собак підступитися. Так що будемо тиснути на жовті УАЗи. Ну, й паралельно розкручувати сліди Товкача. То як?

— Та ніби ж про це ми й говорили… — делікатно, щоб не образити дільничного, зауважив Турчин.

23

Яскраве сонце світило у вікно. Турчин затягнув фіранку, глянув на товаришів, котрі зібралися в його кабінеті. Іваненко та Приймаченко вмостилися поряд, обидва зібрані, підтягнуті, аж світилися добрим настроєм. Яківчук був вірний собі — сидів недбало, вайлувато, очі ледь заплющив, певно, його знемагав сон, бо вдосвіта умудрився побігати біля річки зі спінінгом.

Турчин знав майже все, що вдалося зібрати оперативній групі, хіба що не зі всіма подробицями, а часто-густо саме в подробицях ховалося головне. Треба було все систематизувати, узагальнити, домовитися, як діяти далі. Здасться, наступив кульмінаційний момент.

— То з чого почнемо?

Іваненко і Приймаченко перезирнулися. Враз посерйознішали. Либонь, обом хотілося висловитися, тільки не хотіли вискакувати один поперед одного.

— Сашко, давай.

Іваненко зворухнувся, ніби хотів підвестися, провів долонею по розкішному русявому чубі, заговорив:

— Значить, так. Про Товкача нічого нового не вдалося дізнатися. Ніхто не бачив, чи зупинявся він під горіхом, як і не бачили, чи заходив до Герасимовича. Жодного шофера, що контачить із Нужним та Губенком, на Північній шістнадцятого не було, принаймні цього встановити не вдалося. У піч із чотирнадцятого на п'ятнадцяте машини їхні стояли в гаражах. Це точно. Тепер жовті УАЗи. Як ви знаєте, в гаражах не почувало три. Шофер із «Зорі» — чоловік уже літній, порядний, ніхто не бачив і не чув, аби його машина після опівночі виїжджала з двору. І чіпати її ніхто не чіпав, бо, як твердить водій, на спідометрі не накручене жодного зайвого кілометра. Радгоспівська машина. Торік хлопчаки були вхопили її, то тепер директор став обачним: поставив протиугінний пристрій, почепив залізні ворота і замикає їх. І третя машина — комбікормового заводу. З території виїхала десь о шістнадцятій годині. Майже до вісімнадцятої була в автопідприємстві, Пилипчук, шофер, щось там у ній рихтував. До двадцять першої був коло будинку, в якім живе, після двадцять першої гасав по райцентру, о двадцять другій заявився в клубі села Глуха Цвіля. Приблизно о двадцять третій посадив у машину однокласницю і кудись поїхали. Далі сліди загубилися…

— З дівчиною розмовляли? Де працює?

— Ще ні. А працює продавщицею. Відгуки позитивні. Зустрічаються зрідка. Дівчина, з якою дружить, навчається у медінституті. Теж нічого поганого не можу сказати про неї. Правда, зараз її нема в містечку: із батьками відпочиває в Сочі.

— Хто ж її батьки? — просто з цікавості спитав Турчин.

— Батько — голова міського споживчого товариства, мати — головний бухгалтер заготконтори.

— Все?

— З приводу машин усе.

Турчин невдоволено скривився: мовляв, не таке вже й цінне та вагоме роздобули ви, хлопці, щоб отак сяяти. На мить в очах Іваненка з'явилася насторога, але тут же знову сяйнуло самовдоволення.

— Павле Якимовичу!

— Слухаю, Сашко.

— Ще є одне. У тій же Глухій Цвілі Пилипчук якось був засперечався з хлопцями, що впорається з будь-якою собакою. І що ви думаєте: пішов прямо на вівчарку, і, коли вона хотіла стрибнути на нього, він спритно накинув їй на голову мішок і повалив на землю.

Повідомлення було таке інтригуюче, що Яківчук розплющив очі.

— Я ж казав, що цей чортяка Пилипчук усе може.

Дільничний пошкріб за вухом і зітхнув:

— А в мене все на старих позиціях…

— Що він за один, цей шофер із комбікормового?

— Бідовий хлопчина, мушу сказати. Ріс без батька, мати працювала в ПМК штукатуром, мулярем, а як прихворіла, то в тій же ПМК стала прибиральницею. Живуть у чотириквартирному, майже аварійному будинку. Недавно ПМК збудувала для себе гарний сімдесятиквартирний, і, хоч Ганна Пилипчук працює в ПМК з дня її заснування, — квартири їй чомусь не виділили. Іван не п'яниця, з «дурними» компаніями не водиться. Хіба що калимить. Але все те ніби з дозволу Дерев'яного: гроші буцімто тратить на ремонт машини. Варто відзначити, машину він любить, береже, вона в нього завжди справна. Його заповітна мрія — мати власного легковика. Рахує кожну копійку. Може, саме це й стримує його від горілки, гулів. Відколи почав працювати на заводі, щороку відгодовує і продає два кабани. Комбікорми трохи виписує, а трохи, мабуть, і краде. Оце й усе, — скінчив дільничний якось ніби винувато.

Турчин відчув, як той добрий настрій, із котрим починав нараду, щезає. Муляючи поглядом стіл, спитав у Яківчука:

— Яка ваша думка: міг Пилипчук вкоїти злочин чи ні?

— Важко сказати. Серце твердить: Пилипчук не здатний на злочин, а розум шепче інше: все може бути. Чорти найчастіше водяться у тихому болоті.

— З ким він дружить?

— Таких, аби з ним в огонь і в воду, у нього нема. Він якийсь відособлений, інертний, ніби скривджений чимось. Про людей, особливо про начальство, висловлюється різко. Дерев'яного не любить.

— Знову нічого конкретного, — знічено промовив Турчин. — Якщо припустити, що злодій все-таки Пилипчук, то хто його спільник? Товкач? Але ж він із ним не в кращих стосунках, ніж з іншими шоферами. Думайте, товариші. Думайте.

Яківчук уже не куняв, вряди годи на його твердому, загрубілому обличчі проступала невизначеність: певно, і він хотів свої думки співставити з думками інших. Та капітан дивився на нього так прискіпливо, так благаюче, що він прокашлявся і заговорив:

— Треба братися за Пилипчука.

Павло мовчати довго не міг, бо на нього всі дивилися.

— Ви праві. В нас нема нічого іншого. Що маємо у своєму активі? Йому легко роздобути ключі у всіх трьох потерпілих, він міг вбити собак, їздив уночі машиною невідомо де. Добре було б з ним самим про все це поговорити, особливо про машину, але можемо насторожити його. Певно, найкраще вийти на однокласницю: треба будь-що дізнатися, коли скінчилося їхнє побачення. Хто за це візьметься?

— Та, мабуть, я, — згодився Іваненко.

— Тільки — максимум обережності, бо інакше всі наші плани… А далі, думаю, будемо діяти так. Злодії у всіх трьох квартирах настирливо шукали гроші, але знайшли мало. Отож, аби обзавестися грішми, треба збувати речі. Для цього є два капали: базари і комісійні магазини. На це вони у нашому районі не наважаться. Та й за межами району навряд: принаймні досі боялися викидати крадене на базари чи в магазини. Піти на таке, значить, треба, щоб комусь приспічило з грішми. Тут говорили, що Пилипчук стоїть у черзі на машину. Ми можемо домовитися з торговельниками, щоб вислали йому повідомлення, буцімто черга вже надійшла. Грошей, я певен, у нього не вистачає. Про всяк випадок можна домовитися з прокурором і перевірити вклади Пилипчука. Необхідно зробити так, аби повідомлення надійшло перед суботою чи неділею. Велику суму, тисячі дві, навряд чи йому хто позичить. Тоді він неодмінно спробує спустити крадене. Всі ці дні ми повинні контролювати кожен його крок.

Я попереджую: будьмо дуже обережними. Про наші дії не повинен знати навіть Дерев'яний.

Турчин замовк. Бачив: особливого захоплення його план дій ні в кого не викликав. Але що будеш робити, коли нічого ліпшого нема.

— Чого мовчите?

Іваненко і Приймаченко невиразно знизали плечима.

— Ви так упевнено говорите, — сказав Яківчук, — нібито масте повну кишеню фактів, котрі засвідчують, що Пилипчук злодій. Між тим, у нас самі здогадки.

— Але ж ви подали думку зайнятися впритул Пилипчуком?

— Подав. Але треба ще багато чого уточнити. Приміром, де Пилипчук був не тільки після дванадцятої ночі з чотирнадцятого на п'ятнадцяте, а й п'ятнадцятого до дванадцятої дня. Далі. Ми знаємо, що речі Лужного вивезено машиною… Мабуть, треба шукати ще одну.

— А може… Товкач?

— Це чоловік загребущий, підозра на нього падає велика.

Турчин подумав: «Відступати нема куди: якщо нічого не вигорить із тою машиною, то треба попросити торговельників вибачитися перед Пилипчуком».

24

Вже кілька днів упідряд Турчин удома здебільшого мовчить. Дружина вже й звикла бачити його таким. Що вдієш: потрібно зосередитися, щоб вирішити якесь питання.

Ось і вчора: допізна сидів за столом. То щось писав, то читав, а то… розпочав малювати маленьких чоловічків, деяких із них — сердито викреслив…

Люба усміхнулася, бо знала: це Павло, як сам каже, — «шукає варіанти».

… На книжці у Пилипчука виявилося грошей трохи більше половини вартості «Жигулів», і, коли йому надійшло повідомлення, що через п'ять днів може купляти машину, він забігав по родичах і знайомих, може, щось і позичив, але навряд, щоб назбирав потрібну суму.

На роботі нікому нічого не говорив. Тому оперативники не знали, що у п'ятницю під вечір Пилипчук випросив у директора машину для поїздки в Київ. У суботу до обіду возив Дерев'яного, після обіду до пізнього вечора пробув у гаражі. А в неділю раненько, ледь засіріло, заспішив у гараж і хутко по цьому прокотив через усе містечко і взяв напрямок на дорогу, яка вела на київську трасу.

Першою здогадкою було: подався до когось із родичів чи знайомих по гроші. Але тут же взяв сумнів: чому ж не поїхав у будній день? Чи, бува, не приховав крадене, а тепер їде забирати. А якщо воно у когось із київських дружків?

— От що, Вікторе, — заговорив Турчин до автоінспектора, — Витисни із «Жигулів» усе і наздожени його. Постарайся затримати. Я роздобуду машину у мого знайомого і сяду йому «на хвіст». На міліцейській не можна, запідозрить. Буду їхати білими «Жигулями». Про всяк випадок передай по рації, щоб на посту перевірили, куди виписана путівка.

Приймаченко піддав газу. УАЗ наздогнав ледь не при виїзді на київську трасу. Пилипчук, безперечно, бачив міліцейську машину, проте швидкості не додав, їхав, які завжди, сімдесят п'ять-вісімдесят кілометрів на годину. На помах жезла зупинився, без поспіху виліз із машини і, посміхаючись, підійшов до автоінспектора.

— Доброго ранку, товаришу лейтенанті — привітався першим. — І то не спиться вам у таку рань.

Приймаченко вдавано спохмурнів.

— Через таких, як ти, виспишся. Знову зібрався на «калим»?

— Ні, товаришу лейтенант. Цього разу все чесно й благородно, — і подав інспекторові шляховий лист та ордер, у якому значилося, що в контору заводу заплачено за автопослуги сорок карбованців. Дорожній лист було виписано до Києва.

— Слухай, а ордерок цей не фальшивий? Ти й справді вніс у касу гроші?

— Можете перевірити.

— Це ми зробимо. А потім, якщо і сплатив, то дуже мало.

— Так там же чорним по білому написано: аванс.

— Ой, дивись, докалимишся. І не допоможе тобі твій Дерев'яний. Машина справна?

— Ніби вона в мене колись була несправна.

Приймаченко протримав Пилипчука доти, доки на повороті не вигулькнули білі «Жигулі». Коли вони наблизилися, автоінспектор підняв жезл.

— Куди? — не висовуючи голови, спитав Павло із заднього сидіння.

— На Київ.

— Ясно. — І за звичкою поцікавився — Ну, як служба? Друзі-шофери часто порушують правила дорожнього руху?

Автоінспектор зрозумів Турчина, глянув на дорогу, відповів:

— Буває…

… Взяли Пилипчука на базарі, де продавав шкіряне чоловіче пальто. В машині ще була дорога жіноча шуба, два дублені кожухи, три килими, чоловіча ондатрова шапка, дві жіночі шапки з норки.

Проте обшук на квартирі у Пилипчука, в гаражі, де стояла його машина, тюки що нічого не дав.

25

Сивокінь з цікавістю поглядав на Івана Пилипчука, що сидів навпроти нього.

Був це помітний із себе хлопець — зросту ледь не біля двох метрів, широкогрудий, плечі теж широкі, вуглуваті, з розстебнутого коміра голубої сорочки випиралася тверда, оцупкувата шия, обличчя ледь вилицювате, гарне, орлиний ніс із горбинкою, густі брови.

— Отже, громадянине Пилипчук, ви й далі стверджуєте, що всього лише згодилися за солідні комісійні перепродати речі. Але ж ви знали, що це речі не його, а крадені?

— Здогадувався.

— Хай здогадувалися. Тоді і здогадування давно мало б наштовхнути вас на те, що ви ступаєте на злочинну стежку.

— Мені потрібні були гроші, — вже вкотре повторив Пилипчук.

— Ви відмовляєтеся назвати того, хто попросив вас перепродати крадене?

— Скільки можна говорити одно й то ж? — нервово зворухнувся Пилипчук. — Я його не знаю. Перестрів мене на вулиці, каже: так і так, чув, тобі потрібні гроші. Можу дати підробити. І запропонував продати речі. Якщо не вдасться продати на базарі, казав, можна здати в комісійний магазин. Я здогадувався, що тут нечисто, але мені потрібні були гроші. Він приніс усе це в п'ятницю, уночі, а в суботу, вдень, я вкинув речі у машину і поставив її в гаражі. Я не боявся, що хтось побачить, — бокс у мене окремий.

Пилипчук чи не вперше за весь допит опустив очі. Пильний погляд слідчого, мабуть, заважав зосередитися.

— Громадянине Пилипчук, — мовив голосно Сивокінь, — чому ви уникаєте мого погляду?

На губах у водія затремтіла посмішка, і те гострими кігтиками шкрябнуло самолюбство Сивоконя. Він якусь хвильку мовчки дивився на Пилипчука. Хутко відчув, як зринуло й розрослося невдоволення самим собою — допит зайшов у тупик. Пробував себе підбадьорити: мовляв, нема чого панікувати, ще такого не було, аби злочинець розколовся зразу. Все проти нього, його викрито з ніг до голови, а він звивається, як в'юн.

Пилипчук уже не уникав погляду, правда, більше не усміхався, в очах його знову загусла сіра, аж темна непроникливість. «З якого боку до нього підступитися? Правий був Турчин, коли говорив, що Пилипчук не зізнається доти, поки не знайдемо його спільника, поки не притиснемо до стіни фактами. Але чекай-но, чому я не повинен йому вірити? Може, і справді було так, як говорить? Бігав же, шукав гроші, і той злодій якось дізнався про це, підстеріг на вулиці й запропонував підробіток».

— Як і де ви йому повинні передати гроші?

— Він казав, що сам знайде мене. А гроші, частку його, я повинен носити при собі. Ну і попередив, аби не розпускав язика.

Як усе скидалося на правду! І все ж… І все ж тут щось не так. Недопрацював карний розшук, поспішив із варіантом «машина».

Коли про це сказав Турчинові, він смикнув лівого вуса й зітхнув:

— Я попередив тебе, що в нього і в тих, хто стоять за його спиною, — на плечах голови, а не баняки.

— Він попереджував! — спалахнув Сивокінь. — Послугу мені зробив. Ти мені матеріал давай, а не сирець.

— Хіба я не знаю, що — сировина? Тому й не вмиваю руки. А що Пилипчук глузує з нас, то ти маєш рацію. Отакі, знаєш, справи.

— То ще як сказати…

— Ти що, повірив його байці?

— А чом ні? Якби він був злодієм, то невже йому більше нічого, окрім того, що вивіз у Київ, не перепало? А при обшуку в нього не знайшли й нитки. І мати клянеться, що дома чужого не бачила. Мати в нього сам бачив яка… Такій хочеться вірити.

— То правда, мати в нього славна. Але яка мати бажав своєму дитяті зла? Зрештою, він міг не везти додому краденого, щоб воно не потрапило їй на очі. Та як би воно там не було, а поки не дізнаємося, як саме потрапили крадені речі в машину Пилипчука, — справа з місця не зрушить.

— А ти не допускаєш, що крадене зберігається на території заводу?

— Навряд. Ми ж шукали… Скоріше, речі йому передали десь посеред дороги або ж на території заводу. І передати міг тільки шофер, який завіз їх туди машиною. Припустимо у середу Пилипчук отримав повідомлення про машину, в четвер у його гаражі зайвих речей не було. Машина теж була порожня. У п'ятницю — те ж саме. Зостається субота. Найбільш зручний варіант такий: поки Пилипчук роз'їжджав із директором чи спокійно спав удома, спільник, маючи ключі від його бокса, непомітно вкинув труди речі. У середу, четвер, п'ятницю працювали всі машини, в суботу лише три і серед них — машина Товкача. І ось ми, наприклад, його випустили з поля зору і навіть не знаємо, чи, крім того, ще щось записано у шляховому листі, він їздив кудись чи ні. Не знаємо, з ким зустрічався. Відомо лише, що в суботу під вечір заїжджав у свій двір. Але до себе, як засвідчили очевидці заїжджав іще один шофер. А чого, то треба встановити. Можна допустити й таке: спільник на своєму горбі вночі із суботи на неділю приніс крадене в гараж, обминаючи, звісно, прохідну. Зробити це легко… Правда, такої великої обережності вони могли дотримуватися лише тоді, коли знали чи здогадувалися, що у нас на гачку.

— А коли все-таки дізналися?

— Якщо й остерігався б, то тільки не Пилипчук, а той, другий. Із Пилипчуком ми були дуже обережними. Отож хто другий? Тут ми маємо багатьох — і Яцкевича та всю його компанію, і родичів потерпілих, і Товкача…

— Я порадив би тобі дати отим п'яничкам спокій. Та й родичам потерпілих.

— Якщо так, тоді зостається один Товкач.

— Як бачиш. Він здогадується, що його підозрюємо?

— Хто знає. Були обережними. Зробили вигляд, що повірили у крадені комбікорми.

Сивокінь замислено провів долонею по обличчю, ніби намагався стерти з нього втому. Нараз очі його і справді жваво зблиснули:

— А ти не думав, що Товкача могли насторожити хоч аби тим, що краденим комбікормом займається міліція?

— Ми все зробили, аби він повірив, що на крадені корми вийшли випадково: перевіряли всі машини, які були тоді на Північній, і в це число потрапив і він. А якщо здогадається, тоді й буде вестися так обережно, і запасний хід завчасно (на той випадок, якщо Пилипчук попадеться) придумає. Я не твердолобий: може, ми й поспішили із варіантом «машина». Проте упевнений, що не все так погано, як здається. Якщо лам пощастить установити, як саме крадене потрапило до Пилипчука, то будемо на коні.

— Тільки ж не забувай: маємо в запасі три дні, а то й два. На арешт Пилипчука у нас нема вагомих підстав. Доведеться відпустити. Так що закочуй рукави. Я теж підключився б, але є інша робота.

26

Ледь Турчин переступив поріг кабінету Дерев'яного, як той звівся і пішов назустріч капітанові, міцно потиснув руку, запросив сісти біля приставного столика. Сам сів навпроти.

— Хто міг би подумати? Хто міг би подумати? — забідкався. — Адже я йому довіряв, як рідному синові. І така чорна невдячність. А може, і справді не він? Може, тільки взявся перепродувати крадене? — глянув благально. — Хоч і це його не красить.

Капітана таке запитання ледь не шокувало: адже, крім вузького кола працівників міліції, ніхто не знав, що Пилипчук сказав на допиті. Невже хтось проговорився?

— Звідки вам відомо, що він не крав?

— Всі так говорять.

— Хто конкретно?

Така настирливість Турчина, певно, збила з пантелику Дерев'яного. Він розгублено оглянувся.

— Конкретно я чув од Нужного і моєї секретарки.

— А вони звідки дізналися?

— Я не цікавився. Давайте їх покличемо, спитаємо.

— Покличемо, тільки не зараз. Зараз дозвольте вам поставити одне не зовсім скромне запитання: чому ви своєму шоферові вірите більше, ніж родичеві?

— Бачите, Іван возить мене вже третій рік. Я до нього встиг добре придивитися. Хлопець слухняний, неязикатий.

Знаєте, начальнику від шофера важко з чимось заховатися. Інколи водієві доводиться виконувати дуже делікатні доручення… Одне слово, я ні в чому поганому його й разу не запідозрив. А от Катрин брат… То, я вам скажу, калач тертий. З рідного батька останню сорочку зніме і не скривиться. Он хоч би з тим перснем. Хіба путній брат таке вчинить?

— Дякую. А тепер скажіть: ви знали, що шофер займається підробітками?

Директор поворушив бровами і кисло посміхнувся:

— Знав. Тільки я хотів, як краще. Хлопець молодий, треба вдягнутися пристойно і на дівчат якийсь карбованець викинути, а потім іще оцей заскок із машиною. На зарплату не розженешся. Він хотів кинути мене й перейти в автопідприємство, на вантажну. Та я перекопав його лишитись. Такого шофера, як він, скажу вам, пошукати треба. Коли я їду з ним, то за своє життя спокійний. Набавити ж зарплату не маю права, то й закриваю очі на ліві рейси. І от після всього цього — таке? Ні, в моїй голові воно не вкладається. Не вкладається, і край. — Дерев'яний навіть обхопив руками свою чубату голову.

Отже, думав Турчин, Пилипчук лише перепродував крадене. Бо ж коли така чутка народилася тільки на заводі, то й спільника треба шукати тут, і чутку цю він розпустив, безперечно, недаремно. Що ж за цим може ховатися?

Питання постало так гостро, що Павло на мить забув, де знаходиться, перестав помічати співрозмовника, котрий дивився йому прямо в обличчя, і оця глибока задума не минула уваги Дерев'яного — він став іще уважніше пильнувати за кожним порухом оперуповноваженого.

Аж тепер Павло помітив, що Дерев'яний пильно на нього дивиться.

— Даруйте… — ніяково усміхнувся директор. — Мені здалося, що намислили щось путнє.

Капітан стомлено потер лоба.

— Та ні, після вашої розповіді про шоферів у мене ніяк не йде з голови те, якими невдячними бувають люди. Не кожний начальник дає таку поблажку шоферові, як ви. І от тобі дяка за доброту. Але ви всього ще не знаєте. Він і справді говорить, що тільки перепродував крадене, та у нас є незаперечливі докази: то він обікрав усі три квартири. Не сам, звісно, а ще з деким, хто теж працює на вашому заводі.

— Чому ж ви його не берете? — здивувався Дерев'яний.

— Пробачте, але того я вам не можу сказати. Про це дізнаєтеся пізніше.

— Ви ж не тягніть… А то розпродадуть, попропивають наше добро.

Турчин приховав іронічну посмішку.

27

Яківчук, із котрим Павло прибув на завод, стояв біля вагової і розмовляв із чоловіком у зеленій спецівці і такому ж береті. Капітан зупинився на невисокому ґаночку, щоб не заважати дільничному, одночасно роздивлявся навколо. Виробничі цехи розкинулися ліворуч, навпроти прохідної — вагова, у неї виправся громіздкий цех по виготовленню солом'яних брикетів, за ним — майстерні й гаражі. Звідси, від контори, їх не видно, але оперуповноважений і так знав, що вони прилягають до соснової посадки, яка спускається в яр, дном якого хлюпотить струмок. Якщо злочинець заносив крадене на плечах, то заходив тільки звідти.

Вхід до брикетного цеху з боку вагової. З нього не видно, що робиться біля майстерень і гаражів, бо вікна аж під стелею. Цех у суботу працював, майстерні — ні. Сторож удень прохідної не залишає, лиш уночі зрідка проходжується по території.

Розмовляючи, вони наблизилися до гаража. На заасфальтованому майданчику стояв самоскид без заднього моста. Водія не було.

— Давно тут? — кивнув Турчин на машину.

— З сьогоднішнього ранку.

Ліворуч од соснини виділилися невеличкі смужки городів.

— То чиї?

— Робітників заводу. Раніше там був пустир. Його розчистили.

— Ви не цікавилися: може, хтось був увечері на городі?

— А що там зараз робити?

— Мало що… Погляньте — з городів добре видно гараж. Так що…

Вони перетнули майданчик і пішли понад огорожею. У соснячку валялися клапті паперів, бляшанки з-під консервів, порожні пляшки. Загуркотіла машина. То приїхав Товкач. Із кабіни він не поспішав вибиратися, щось ворожив біля щитка приладів а чи й крізь лобове скло спостерігав за оперуповноваженим та інспектором. Лиш коли обидва попрямували до нього, зіскочив на землю. Усміхався, як старим знайомим. Привітався, однак руки не зважився подати першим.

— Що ви сьогодні робили?

— Возив зі станції кормові додатки.

Турчин став на колесо, заглянув у кузов. Дно було затрушено сіро-бурим порошком, а борти подекуди заквецяні у щось біле — чи то крейдою, чи вапняком. Враз Павла ніби осяяло: це ж на мішках, у яких були вкрадені речі, на килимах, якщо їх завезли машиною, мусить зостатися те, що до цього перевозили! Як усе просто. Аж дивно, чому ніхто цього й досі не допетрав? Капітан зіскочив на землю і задоволено блиснув чорними очима.

— Ну, як бензонасос?

Товкачеві брови сіпнулися угору.

— Що — бензонасос?

— Чи добре качає бензин? У минулу суботу працював погано…

Товкач поворушив щелепами, наче розжовував щось, буркнув:

— Нічого, качає.

— То добре, — посміхнувся Турчин. — А минулої п'ятниці що возили?

— Комбікорм. Розсипний.

— А в суботу?

— Вапняк. А чого ви мене допитуєте? Думаєте, знову зласився на ті паршиві три червінці?

— Од вас усього можна чекати.

— Чому це враз?

— Тому, що не вперше попадаєтеся з краденим комбікормом. Так що доведеться вам із нами проїхати у райвідділ.

— Ви… мене арештовуєте?

— Просто виникла потреба оглянути вашу машину. Дуже пильно оглянути. І відпустимо.

Руки у Товкача помітно тремтіли.

28

Машина з краденими речами та мішками, в які вони були напхані, засвіт вирушила в область, аби на дев'яту, як тільки відчинять лабораторію, вже бути там. Сивокінь попросив міліціонера, котрий усе те повіз, подзвонити відразу, лиш стануть відомі наслідки експертизи.

Турчин ніяк не міг діждатися того телефонного дзвінка і пішов до Сивоконя. Слідчий якраз допитував голову колгоспу Власюка. Був спокійний, зосереджений, хоч вчора, коли Турчин пригнав у райвідділ. машину і розповів про свої підозри й задуми, сказав, що тепер не буде спати всю ніч. Вміє чоловік тримати себе в руках.

Турчин примостився збоку, біля стіни, так, щоб обох бачити. Сьогодні вигляд у Власюка був далекий від того, який був усього кілька днів тому.

— Отже, ви стверджуєте, — провадив далі слідчий, — що сто кілограмів фарби із сільмагу використані на клуб, контору, кімнати відпочинку тваринників? Але ось пояснення, можете прочитати. Тоді було пофарбовано лише дві кімнати тваринників.

— Так, три роки вже минуло, люди могли забути.

Слідчий узяв пояснення, до яких голова й не доторкнувся, поклав їх у папку, а звідти дістав інший аркуш.

— А ось тут ви пишете, буцімто три роки тому куплено п'ятдесят ватяних матраців для сезонних робітників. Ми не знайшли жодного такого матраца. Люди, які приїжджали допомагати колгоспові, спали на набитих сіном…

— Ми всі списали і акти затвердили на правлінні. Я ж пояснив… — Власюк, кістлявий, довгообразий, із задовгим носом, нервував.

— Тоді чим поясните ось це, — Сивокінь дістав новий папір. — Це копії фактур за той рік, коли ви купляли матраци. Тоді сільмаг отримав їх усього чотири.

— Може… Може, зосталося з минулого року.

— Ні, не зосталося, бо не було чому зоставатися, — слідчий зробив паузу. — Всі ваші пояснення, громадянине Власюк, шиті білими нитками. Погодьтеся тепер — у нас досить підстав просити у прокурора санкції на ваш арешт.

— Я депутат сільради…

— Не народу ви служили. Отож…

Різко задзвонив телефон. Сивокінь узяв трубку. Вже через хвилину його обличчя розпогодилося.

— Дякую. Я зрозумів. Усе зрозумів, — потримав трубку, ніби виважував, затим поклав на важелі й подивився на Турчина. — Порядок, Павле. Повний порядок. — І знову повернувся до Власюка. — Повторну ревізію майже завершено. Про її наслідки повідомимо райком партії та райвиконком. З вас поки що візьмемо підписку про невиїзд за межі району. Певен, цими днями відбудеться сесія вашої сільради… Що я вам пораджу? Ми знаємо про вас і про ваші справи більше, ніж ви думаєте. Обміркуйте все гарно. Нагадую вам іще раз: тільки щире зізнання пом'якшить вашу вину. Більше нічого. Все. Почекайте у коридорі.

Власюк повільно, ніби недужий, підвівся, постояв, поглядаючи то на слідчого, то на капітана, і так само повільно повернувся і поволікся до дверей.

— Шкода чоловіка, — задумливо мовив Сивокінь. — З нього міг би вийти добрий господарник. Та перевели його… Ось що, — спохопився. — Дзвонили з лабораторії. Радій: на мішках виявлено залишки комбікормів, вапняку та кормових додатків!

— Отже, Товкач?

— Товкач.

Турчин не відчув радості. Довго, дуже довго виходили на цього Товкача, хоч він потрапив на очі оперативників із самого початку.

— То що будемо робити? — спитав Сивокінь. — Може, попросити санкцію на обшук? Вчора, правда, він здогадався, що його запідозрено, але навряд чи устиг замести усі сліди. Хлопці за ним дивилися. Хоча… я не певен, що він крадене ховає вдома.

— А де ж? Те, що передав Пилипчукові, він узяв тільки вдома, бо ж нікуди ще не заїжджав.

— Треба сказати Десяти Статутам. Не знаєш, він у себе?

— Та ніби…

— Тоді пішли.

Не встигли підвестися, як із шумом розчинилися двері, і в кабінет ледь не вбігли Дерев'яний та Нужний. Обидва розчервонілі, засапані. Підступили до столу. Дерев'яний глянув на Нужного, і той, не в міру витягнувшись, заговорив поспішливо:

— Товариші, мені боляче… Піді мною земля хитається… Мені світ темний… Але я мушу… Я повинен сказати: нас обікрав мій рідний брат.

— Присядьте, — сказав слідчий, — і розкажіть усе по порядку.

Дерев'яний сів, а Нужний, продовжуючи стояти, знову поспішливо заговорив:

— Я вже давно став помічати, що з моїм братиком рідним коїться щось не те. Частіше став випивати. Учора ввечері я вирішив перевірити свою здогадку. Заглянув до нього, походив по хлівах і знайшов деякі мої речі та їхні, — показав очима на Дерев'яного. — Я все ж засумнівався: і не вірилося, що рідний брат на таке здатний, і ви ж шукали. Думаю, чи не підкинув хто, аби гріх на чужу душу звалити? Вони, — показав очима на директора, — теж не повірили, коли я розказав. Та сьогодні рано закликали Геннадія в контору, і він у всьому зізнався. От тільки спільників не назвав, каже, що не було. Але в тому вже ви розберіться. Ми йому, може, і простили б, брат усе-таки, тільки він майже все поспускав. Ми певні, що Пилипчук отримав крадене з його рук. Ви тут притисніть гарненько Пилипчука. А Геннадія ми привезли. Як із ним?

— Покличте, — сказав слідчий.

Нужний пішов, Дерев'яний зостався. Він, певно, хотів щось сказати, але слідчий випередив:

— Ви можете бути вільним.

— Дякую, — схилив голову Дерев'яний. — Тільки ж ви тут, того, суворіше. Хай зізнається, де подівав… Це ж скільки добра… Вважайте, все життя стягувалися.

Коли за директором зачинилися двері, Сивокінь повернув голову до Турчина:

— Ну, що ти скажеш?

— Грім із ясного неба.

29

Молодший Нужний сидів згорблений.

— На попередній зустрічі ви твердили, — заговорив Сивокінь, — що в піч із чотирнадцятого на п'ятнадцяте серпня, коли обікрали Самійленків, ви з Губенком ловили рибу. Що ви тепер скажете?

Нужний зітхнув.

— Тоді я вас обманював. Не був я на річці. Губенко їздив сам. То я його попросив, аби сказав, буцімто їздили удвох.

— Тоді поясність, куди ви їздили з Губенком увечері чотирнадцятого. Не станете заперечувати, що він тоді забрав вас із дому?

— Ні, не заперечую. Ми поїхали до нього додому. Там повечеряли, а як стемніло, він став збиратися на рибалку, почав мене підмовляти. Я погодився, але, як виїхали за містечко, сказав, що передумав. Мені, мовляв, погано. Він мене зсадив, і я навпростець пішов назад до містечка. У вільшині, тій, що з південного боку від річки, приліг, подрімав, а вночі обікрав квартиру Самійленків.

— Як ви змогли один винести стільки речей?

— Я їх за один раз не виносив. Спочатку повикидав через вікно, а потім уже потихеньку ховав у погребі, що під старим будинком на вулиці Комуністичній. Ви повинні знати його, там раніше був дитячий садок, а зараз нічого нема, бо валиться. У тому погребі заховав речі брата і Дерев'яного.

— А як ви вмудрилися винести речі вашого брата?

— Умудрився… Повпихав у целофанові мішки і зарив у гною, потім ночами носив потихеньку. Три килими сховав у сусідів, то ви знайшли. З квартирою Дерев'яного було легше: у ній «господарював» три ночі…

— Де ви поділи крадене?

— Ніде я його не дівав. Хтось вислідив мою схованку і все вигріб. Зоставив таке, що й доброго слова не варте. Я злякався, щоб решту не забрали, переніс додому, а тут нечиста принесла брата…

Легко, майже не замислюючись, відповідав Турчину і на інші запитання. Ключі від квартир Самійленка та Дерев'яного роздобув на іменинах у свого брата — тихенько витягнув із жіночих сумочок і зробив відбитки. Від братової квартири ключа взяв запасного. Собаку вбив легко, той його знав; вівчарці Дерев'яного увігнав шприц у груди, коли та стрибнула на нього, хотіла звалити з ніг; нашатирний спирт і шприц украв у ветфельдшера відгодівельного пункту; залишок ночі з чотирнадцятого на п'ятнадцяте провів у хліві Яцкевичів, на злочин пішов тому, що хотів красиво жити…

— А нащо вам знадобилося вбивати братового пса, коли він вас добре знав?

— То була така холера: у хату впустить, а з хати не випустить. Одного разу я приніс Степанові свіжої риби, а та псюра була якраз відв'язана. Так у двір впустила, а з двору — хоч плач…

Слідчий та інспектор слухали Нужного, вдивлялися у його якесь брезкле обличчя і думали одне й те ж: чому він не захищається? Змирився зі своєю долею? Але ж повинно в ньому хоч раз щось запротестувати, штовхнути до порятунку. Шанси ніби є. Можна, приміром, сказати, що ті речі йому підкинули, і спробуй доведи, що то не так.

— Значить, у ніч із чотирнадцятого на п'ятнадцяте ви не були разом із Губенком коло річки?

— Я вже сказав: не був.

— Чому ж тоді на порожніх пляшках знайдено відбитки і ваших пальців?

— Знайдено?

— Саме так, — уперше за весь допит посміхнувся Сивокінь.

— То, мабуть, з минулого разу. Ми з Губенком днів два перед цим рибалили там. Правда, без ночівлі. Риба не йшла.

— Ви теж тоді додому не принесли і хвоста?

— Кажу ж: риба не йшла.

Сивоконю такий допит не подобався: він не вимагав напруження розуму, нервів. Легкі успіхи не приносили вдоволення.

— От що, громадянине Нужний. Підіть у ту кімнату, де ви нас чекали. Там є ручка й папір. Сядьте й усе опишіть, почніть з того, як зародилася думка обікрасти три квартири, і аж дотепер. З подробицями.

Нужний звів очі на слідчого:

— Потім мене арештують?

— Ви готові до цього?

— А що тут? Злодій же…

— Ідіть і робіть, що вам сказано. Про інше дізнаєтеся потім.

Нужний неохоче залишав кабінет слідчого.

— Щоб не марнувати часу, може, я подамся до Губенка? — сказав Турчин.

— Давай. При потребі зробимо очну ставку.

— А як із Товкачем?

— Поки що з обшуком начальство дало відбій. Безперечно, стежити за ним треба. Так чи так, а до злочину він причетний. Може бути, що викрав крадене у Нужного, а потім скористався грошовою скрутою Пилипчука і втягнув його у злочин.

— А ти не думаєш, що вони обидва…

— Поцупили в Нужного?

— Ні, обікрали квартири.

— Є така думка. Тільки що виставити проти Пилипчука, аби довести, що він злодій. Наші здогадки?

— Ти знаєш, я можу всьому тому, що говорив Нужний, повірити. Лише не вірю, що він повбивав собак. Таке міг зробити тільки Пилипчук. Може, не поспішай випускати його?

— Боїшся, що зговориться з дружками?

— Хоч би і це.

— Якщо він злочинець, то схоже на те, що він з ними вже завчасно про все домовився. Тут, скажу тобі прямо, багато буде залежати від Губенка. Так що ти вже постарайся.

30

Віктор Губенко, слухаючи Турчина, час від часу, не ховаючи того, посміхався, у всій поведінці його було немало байдужості, навіть зневаги. Проте коли той замовк, він враз посерйознішав.

— Скільки я з ним горілки перепив, а не знав, що він такий дурень.

— Що ви цим хотіли сказати?

— Те, що сказав.

Турчин злегка вдарив правою рукою об стіл.

— Я тут із вами не для того, щоб розводити теревені. Поясніть: де, з ким ви були в ніч із чотирнадцятого на п'ятнадцяте серпня?

— Про це ви запитували в мене десятки разів, і я відповідав: ловив із Нужним рибу.

— Але в Нужного знайдено крадені речі, він сам зізнався, що обікрав три квартири. А дві квартири було обікрадено в піч із чотирнадцятого на п'ятнадцяте.

— Я радив би вам одвести його до психіатра, — Губенкові губи зле пересмикнулися, в очах блиснув гнів — Ви що, наслухалися мого швагра і вважаєте мене гноєм? Він падло, яких мало, і я щиро шкодую, що моя сестра молиться на нього. Інакше його чорна душа вже давно лежала б на тарілці. Це все… І більше в мене ні про що не питайте, бо й рота не розтулю. На цьому дозвольте відкланятися.

Губенко звівся і рівним, твердим кроком пішов до дверей. Турчин дивився на його ледь зсутулену спину, не в змозі вимовити слова. Лиш, коли Віктор узявся за ручку, наказав:

— Губенко, верніться!

Чоловік недбало оглянувся.

— Ви щось маєте до мене?

Погляди їхні зустрілися.

— Ви образилися на мою різкість, так? Але у моїх руках факти. Розумієте, голі факти. А ви голіруч їх заперечуєте. Вас же ніхто не бачив біля річки. Ніхто! Знайдіть свідків, і я вам повірю. Більше того, ще й подякую.

— Інтересно. Я ще ніколи не мав подяк від міліції. Тільки не можу я вам виставити свідків. Я ще тоді вам виставив би, коли мій… коханий родич хотів підвести мене під кримінал. А щодо фактів… То не вірте жодному слову Нужного. Ненормальний він, якщо чужий гріх бере на себе.

— Чий же то гріх?

— Хіба я міліція?

Чим довше Павло розмовляв із Губенком, тим дужче переконувався, що той знає щось важливе для слідства, але щось-таки змушує його мовчати. Ні про що так і не домовившись, Турчин розстався з Губенком і поїхав на міжколгоспний відгодівельний комплекс. Там знайшов ветфельдшера. Був то чоловік років біля п'ятдесяти, зовсім облисілий; розмовляючи, весь час дивився на свої коліна, ніби боявся стрітися з поглядом оперуповноваженого.

— Чого б я мав за кожним разом, як хто покличе на якусь хвильку, замикати двері? — говорив він. — Що в мене тут можна поцупити? Спирт і найцінніші ліки — у сейфі, а ото, — показав на скляні шафи, — все дріб'язок. А чого ви мене про це розпитуєте? Чи, бува, не через Нужного?

— Ви його добре знаєте?

— Щоб дуже, то ні. І все ж тому, що говорять, не дуже вірю. Хоч від людини, самі знаєте, всього можна ждати. Бо як зі скотиною? Вивчив її звички і можеш наперед сказати, якого вона фортеля викине. А людина… Я оно з жінкою віку доживаю, і трапляється, таку штуку вструже, що в голові не вкладається. Отак і цей молодший Нужний. З вигляду ніби тюхтій, гній на такому вози, і враз чуємо — закрутив любов із чужою молодицею.

Павло розмовляв іще з кількома людьми, ті теж нічого конкретного про Геннадія Нужного сказати не могли. Ніхто не помічав, щоб він із того часу, як обікрали квартири, пив більше звичайного. Такі чоловіки, як він, таким коханкам, як у нього, дорогих подарунків не підносять — у Валентини останнім часом обнов не появлялося, купила, правда, нову кофту, та гідна тій кофті якихось п'ятнадцять карбованців.

… Була Валентина в одежі, що й завжди, — старенькій, але чистій, горілкою від неї не пахло. В карих, великих, мабуть, колись гарних очах зрідка прохоплювався смуток. Турчин дивився на молодицю, вчуваючи, як у душі його ворушиться жалість: що доброго вона спізнала у своєму житті? Кажуть, чоловік чи не з першого року спільного життя став заглядати в чарку, не обминав чужих молодиць. Це вже зараз він збайдужів до них, а вони — до нього.

— Що ви скажете про Геннадія Нужного?

Гострі плечі жінки ледь осіли.

— А що скажу? Нічого не скажу. Я хат із ним не обкрадала.

— Ви вважаєте, що то правда?

— А ви що, сумніваєтеся?

У Турчина заледве не зірвалися з язика слова, котрі він говорив завжди у подібних випадках: «Запитання ставлю я!»

— Наша робота така. Нічого не можемо брати на віру. У всіх розпитуємо про Нужного. У вас теж.

У великих очах Валентини смуток згас, вона заговорила глухуватим голосом:

— Знаю я, чого ви мене допитуєте. Тільки ось що я вам скажу: про його життя нічого не відаю. Нічим він зі мною не ділиться. Повірте мені, я говорю правду.

31

У райвідділі на Турчина вже з годину чекали Яківчук та Іваненко.

— Що у вас? — спитав з порога.

— Маємо ті речі, які знайшли у Геннадія Нужного. Сама дрібнота. Лише два чоловічі костюми більш-менш путні. Один — Нужного, а другий — Самійленка. А як у вас?

— Даремна трата часу. Як жінка Геннадія?

— Лихо його знає. Ніби й рада, що чоловік попався. «Слава богу, — каже, — тепер хоч кілька літ поживу спокійно».

— Це все?

— Ніби. Сивокінь просив, як ви прибудете, щоб усі зайшли до нього.

Слідчий стояв біля вікна, прихилившись чолом до шибки. Це було щось нове, бо завжди, коли не заглянь, або веде допит, або коптить над паперами — їх у нього цілі гори. На обличчі — втома. Важко ворухнув плечима і зіперся обіруч об стіл.

— Давайте, хлопці, викладайте, з чим прийшли. Тільки стисло, бо часу обмаль.

Павло, помітив, що Сивокінь слухає його неуважно, і вмовк. А по хвильці спитав:

— Ти про що думаєш?

— Та вже ж не про чужих молодиць, — похмуро відказав той. — Значить, у вас нічого втішного? Я теж не можу тебе нічим порадувати. Хіба що засмутити: прокурор забив цвяха — дав зрозуміти, що Пилипчука ми тримаємо незаконно.

— Але ж три дні ще не минуло!

— Хіба ж я не говорив? Та він своєї: Пилипчука не обов'язково ізольовувати.

— І що це з ним робиться?

— Хто знає, — сказав Сивокінь. — А Пилипчука я сьогодні ще раз допитаю. Мабуть, візьму підписку про невиїзд і відпущу. А з Нужним молодшим треба хутчій доводити справу до кінця — або сюди, або туди. Не завадить провести експеримент по відтворюванню обстановки та обставин подій, Після цього прокурор обіцяє дати санкцію на арешт. Так що, хлопці, ворушіться.

— А що Десять Статутів?

— Начальник на наших позиціях…

32

Коли Геннадію Нужному розповіли, що від нього вимагають, він кілька хвилин сидів нерухомо, либонь, і дихати перестав. Чомусь було важко дивитися на нього — згорбленого, з обличчям у густих зморшках. І слідчий зібрався повторити запитання, але чоловік рішуче сказав:

— Я вас пойняв.

Прибули на те місце, де Нужний передумав їхати разом із Губенком на риболовлю і пішов у вільшину.

— Ось тут я з мотоцикла зліз, — упевнено показав Нуж-ний. — А тут стояв, поки Губенка не стало видно, тоді звернув сюди. Вести пж до місця, де я відлежувався?

— Аякже.

— Тоді ходімте.

На лисуватому пагорбі, де проглядалося гостре каміння, Нужний звернув у гущавину, продерся нею метрів сто й зупинився.

— Десь тут…

Працівники міліції оглянули місцевість.

— Ви що, за весь час і цигарки не спалили?

— Не. Боявся себе виказати.

— Але ж тут вас ніхто не міг бачити.

— Все одно боявся.

Над землею вже опускалися сутінки. Небо поволі затягувалося легкими сірими хмарами.

— Поведете нас тою дорогою, якою йшли тоді.

— Тією, то й тією.

У голосі Нужного, як і дотепер, була сама байдужість, либонь, і до самого себе, і до всього світу.

— Вам люди зустрічалися?

— Зустрічалися. Та я до них у темряві не придивлявся. Тоді ж темно було. Ще темніше, ніж зараз.

— А машини чи мотоцикли?

— Проїжджали… Не знаю, може, якийсь шофер і помітив мене у світлі. Правда, я старався одвертати голову.

Путівець влився у вулицю. Була вона широка, але незабрукована і неосвітлена. Ніч із чотирнадцятого на п'ятнадцяте серпня була ще темнішою за цю, і навряд чи хто упізнав Нужного, та ще й тут, де він бував рідко.

Всі три сім'ї були попереджені про експеримент, і тому ледь у двері квартири Самійленків уклали ключ (його взяли на цей час у господарів, які вже поміняли замки), як по той бік зачулися кроки, стишені голоси. Руки у Геннадія тремтіли, він весь зіщулився, а, як розчинив двері, голову увібрав у плечі, ніби по ній мали огріти довбешкою.

— Прошу, прошу, — привітно заусміхався Самійленко.

— Спасибі. Тільки давайте ще раз домовимося, — твердо заговорив слідчий. — Вас у квартирі ніби нема. Світло вимкніть. — Почекавши, поки повимикають у всіх кімнатах наказав Нужному — Починайте. І щоб усе, як тої ночі.

Нужний щось буркнув, але зоставався на місці.

— Чого ви? Починайте.

Геннадій майже нечутно зрушив із місця, та відразу й зупинився. Дихав важко. Через кілька хвилин знову ступив крок, лапнув стіну і пройшов до дверей, що вели у світлицю, відчинив їх. У світлиці довго спотикався, чіплявся за речі, об щось ударився і, либонь, боляче, бо застогнав, затим знову причалапкав до дверей, намацав вимикача і засвітив світло. Усі побачили, що він дуже блідий і переляканий.

— Давайте, давайте… Все, як тоді, — підбадьорив його Турчин.

Нужний коротко зиркнув на господарів, мовби питав у них дозволу. Ті несподівано усміхнулися, і Геннадій сміливо ступив до широкої шафи. Мисливським ножем відчинив її, знімав речі і ніс на балкон, де складав на купу. Впоравшись із шафою, став зривати зі стін килими (їх позичили у сусідів) і теж виніс на балкон. Ножем відчинив іще дві шафи, хоч одна, як засвідчили тоді господарі, була не замкнена. Коли повикидав речі з балкона, глянув на Сивоконя:

— А тепер що?

— Робіть усе, як тоді.

— Я тоді вимкнув світло і пішов переносити крадене у схованку.

— То ви все зробили так, як тої ночі?

— А хіба не все?

— Вам видніше…

Нужний напружено думав, але, мабуть, так ні до чого й не додумався — пошкріб за вухом і попрямував до вимикача.

— Зачекайте, — зупинив його Сивокінь. — На допиті і в поясненні ви говорили: після того, як зайшли у квартиру і зачинили за собою двері, засвітили сірника, а вже тоді увімкнули електрику. Чому ж зараз не зробили так?

— Забув.

— А ви більше нічого не забули?

Нужний знизав плечима.

— Я знаю… Може, й забув. Я тоді був трохи п'яний.

— У такому разі доведеться вам нагадати. Ви тоді у квартирі поралися голіруч?

— Як то — голіруч?

— Отак, як зараз, усе брали голими руками?

— Нє, в рукавичках.

— Чому ж зараз без рукавичок?

— Ви мені їх не дали.

— Ми ж вам говорили: боріть із собою все, що було тої ночі. А тепер поетапне вас запитую: ви все зробили? Пригадайте, — наполягав Турчин. — Можна навіть повторити якусь деталь, про яку забули сказати на допиті, написати в поясненні.

— Здається, зробив усе, як тоді.

— Ви нічого не шукали?

— Шукав…

— Що?

— Добротних речей.

— І все?

— А що ж?

Турчин підійшов до шафи, розчинив дверцята.

— Сюди заглядали?

— Може, й заглядав.

— А без «може»?

— Здається, заглядав.

— Які ж у ньому можуть бути цінні речі? Тут, як бачите, тільки посуд.

— Ну, може, золото, може, гроші…

— Де ще золото й гроші шукали?

— Скрізь… Скрізь, де можна.

Турчин пробіг поглядом по кімнаті й зупинився на ліжку-дивані.

— А в ньому шукали?

— Угу. І в шафах.

— Перерахуйте всі місця, де шукали.

Геннадій називав усе, на що натрапляв погляд, але розцяцьковану шкатулку, в якій злодії шукали гроші, чомусь обминув. Не міг він точно сказати, де тоді стояла шкатулка. Проте речі у ковдру вправно зв'язував, городами до схованки чимчикував і в погріб спускався упевнено.

33

Психіатр не знайшов ні найменших відхилень у психіці Геннадія Нужного, лиш сказав, що настрій у пацієнта дуже пригнічений, близький до депресії.

— Від того, що на нього звалилося, танцювати й співати не станеш, — зауважив Сивокінь.

— Воно-то так… — задумливо перебирав густу, чорну бороду, у якій невідомо для чого ховав своє молоде обличчя. — Тільки тут не приреченість, не відчай… При змозі покажіть його мені через кілька днів.

Не ждали отих кілька днів. Рано поїхали до хліва Яцкевича, де, як зізнався Нужний, він перебув залишок ночі по тому, як обікрав квартиру Самійленків. Почадів цигаркою, без десяти дев'ять рушив до дверей, але враз зупинився і попросив рукавички. Йому подали. Перш ніж натягнути їх, довго вертів у руках, зводив очі то на одного, то на другого, ніби збирався щось сказати. Зрештою махнув рукою і рішуче ступив із хліва.

Степан Нужний стрівся їм серед подвір'я. Стояв, твердо впершись у землю, руки в кишенях, у роті диміла цигарка, на молодшого брата поглядав спідлоба, гнівно й напружено. Геннадій же дивився на Степана так, як дивиться смертельно хворий на лікаря. Старший Нужний склепив повіки, ще міцніше стулив губи, аж на щоках повиступали жовна.

— Починайте, — слідчий торкнув Геннадія за плече. Геннадій ледве одірвав погляд від старшого брата, розгублено обдивився двір, дістав із кишені ключа, вже встромив його у замкову щілину, але згадав про гній — пішов у хлів, узяв габлі і став розривати його. Він так захопився роботою, що заледве не розкидав усю купу.

Двері у шафах, як і у Самійленків, легко повідчиняв мисливським ножем, речі з них повикидав прямо на підлогу, не складав у целофанові мішки, як зізнався на допиті, а вхопив жужма і поніс до гною.

— Хай не кидає, — не втерпів Стеиап, — а то повимащує.

Оперативники промовчали, а Геннадій збавив крок, повернув голову на голос, і в його очах — безвільних, приречених — зблиснуло щось гостре, дике. Ще мить — і він бігцем кинувся до гною. Не встигли між собою переглянутися, як Геннадій усе, що тримав перед себе, сердито пожбурив у гній.

— Ти що, здурів?! — накинувся на нього Степан.

Лице у Геннадія збіліло, перекосилося.

— Дрантя шкода?! А мене тобі не шкода? Сволоч! Уб'ю г-гада!

Виставивши перед себе кулаки, він кинувся на брата. Той не тікав, не збирався боронитися. Та між ними став слідчий. Геннадій наштовхнувся на нього, мов сліпий на стіну, вдарився і спробував обминути. Сивокінь тримав його міцно. Геннадія відвели в сад, посадили на лавочці, дали закурити.

— От що, — мовив рішуче, — більше нічого, що ви затіяли, робити не буду. Ви знайшли в мене крадене? Знайшли. Я зізнався, що обікрав? Зізнався. Чого ще треба? Судіть. — І додав — Нема чого з мене робити посміховисько.

— По-перше. Ми вам пояснювали, для чого все це робиться. По-друге. Щоб вас судити, одного вашого зізнання мало, — почав Турчин, але Геннадій перебив його:

— Я злодій! Судіть мене. Судіть, бо я… я… — З очей полилися сльози.

34

Чим довше Сивокінь доповідав про хід розслідування, тим дужче начальник райвідділу хмурився і частіше стискав підборіддя. Турчина він уже слухав краєм вуха, бо той, як і слідчий, твердив: Геннадій Нужний до квартирних крадіжок не причетний.

— Але ж у нього знайшли крадене! — ляснув долонею по столі начальник. — І він зізнався.

— Цього мало. Потрібні факти. А їх у нас нема.

Сидоренко випростався.

— І це говорите мені ви, старший оперуповноважений карного розшуку, котрий стільки днів займався справою? Дозвольте мені спитати вас: чим ви займалися? Де ваші факти? Можете мовчати. Я дам відповідь: ви тільки й знаєте — блукати в сутінках, робити одну помилку за другою; то у вас підозра падає на одних п'яничок, то на других; то робимо обшуки, потім вибачаємося; то затримуємо людину і відпускаємо… І ось нарешті злочинець, вважайте, сам прийшов у наші руки. Повторюю: сам, бо вашої заслуги в тому нема. Замість того, щоб його взяти, ви починаєте плести казна-що. А плутанина в експерименті по відтворенню подій… Чи врахували ви такі фактори: переляк, знервованість, страх і таке інше? Ви свідомо заплющуєте очі на головне: у нього знайдено крадене, він сам у всьому зізнався. Ви, товаришу капітан, зволили якось зауважити — буцімто я чиню не так, як чинив товариш Кіндратенко. Можливо. Бо я не Кіндратенко, а Сидоренко. Сподіваюсь, ви мене зрозуміли? Отже, я наполягаю на арешті Геннадія Нужного. Я розмовляв із прокурором, він мене підтримує. Інша справа — пошукати його спільників. Хоча, якщо йти за поясненнями, матеріалами допиту — він міг обікрасти і сам.

— Я такої ж думки, — озвався Мамітько. — Пора закруглятися. А послухати вас, товаришу капітан, то все треба починати з нуля.

— Чому з нуля? — заперечив Турчин. — У нас є підозра, що Геннадій Нужний бере на себе чужу вину. Більше того, я навіть схильний до того, що він лише підставна фігура.

— Але факти де?

— Треба придивитися пильніше до Товкача.

— Ви придивляєтеся до нього із самого початку розслідування. І що з того?

— Ви забули про результати експертизи. На мішках і деяких крадених речах, вилучених у Пилипчука, знайдено залишки вапна, комбікормів і кормових додатків. А саме це перевозив перед крадіжками Товкач.

— А от залишків гною не знайдено, — докинув Яківчук. — Я відразу, після першого допиту, займався перевіркою деяких свідчень Нужного молодшого. Я обдивився той гній, де, якщо йому вірити, він переховував крадені речі брата. Купа гною і справді була зрушена, але, здається мені, всього за кілька годин перед тим, як я мав прийти. Я спитав Нужного старшого: чи, бува, не він там копався? Відказав: ага, копався. Перевіряв, може, брат у темряві не все вигріб, щось зосталося. Далі. Як ми вивчали місце події, я кілька разів оглядав той гпій, товариші Турчин і Сивокінь — також. І ніхто нічого тоді не помітив. А потім це зіткнення на відтворенні обстановки…

Чорні брови Сидоренка підплигнули.

— Чи не хочете ви сказати, що Нужний старший інсценував крадіжку у власному домі, а потім підмовив брата взяти вину на себе?

— Я поки що не роблю ніяких висновків, а подаю факти. Ось іще один. Сивокінь чомусь не згадав про нього. Один із костюмів, який знайшли у хліві Геннадія Нужного, під час огляду і вивчення місця події мн бачили у шафі Степана Нужного. Останній твердить, що у нього було два таких костюми. Але я не знаю жодного чоловіка, котрий би мав два однакові костюми.

Сидоренко починав розуміти: тут і справді щось не так, однак те, до чого підводили факти, не вкладалося в голові. Замість того, щоб без поспіху у всьому розібратися, порадитися з підлеглими, він сердився на самого себе, на підлеглих, які, здавалося, недолюблюють його за надмірну вимогливість.

— А яка ваша думка, товаришу майор?

Мамітько зиркнув у блокноти.

— Воно й справді плутанина велика, — обережно заговорив Мамітько. — Проте не така страшна, щоб панікувати. Якщо Нужний старший підговорив молодшого, то треба тиснути на обох. Щось та витиснемо…

— Без причини й листок не впаде з дерева, — мовив Турчин. — А яка причина була у Степана Нужного? Нащо жертвувати братом?

— Але ж і ви, і товариш Яківчук стверджуєте, що сутичка між братами на експерименті насторожує вас. Виходить — відмовляєтеся від попередньої думки?

— Ні. Я тільки за те, що нам треба шукати головну причину.

— А де її збираєтеся шукати? Чи, бува, не в полі, де шукають вітра? — посміхнувся Мамітько.

Турчин гостро глянув на нього.

— Що ж, давайте свої пропозиції, — звернувся Сидоренко до Турчина.

— Як на мене, треба починати з Нужного молодшого. Найперше — спробуємо дізнатися, з ким і де зустрічався Геннадій в останні дні, придивимося до Степана. Не став же він із-за дрібнички посилати рідного брата на таке. Може, його хтось до цього змусив — чи шантажем, чи силою. Треба ще раз побачитися з Губенком. Мені здається, він знає щось дуже важливе для слідства.

— Його будуть звинувачувати в тому, що під п'яну руку спалив скирту сіна за річкою, — кинув Мамітько.

— Його одного чи ще когось?

— Одного. Неподалік скирти виявлено сліди його мотоцикла.

— Він про те знає?

— Мабуть, здогадується.

— Якби нам вдалося знайти хоч одну людину, котра бачила їх обох на Завалах чи на Закуті.

— Слухай, Павле, — перебив Сивокінь, — коли вони підпалили скирту, то мусили б зробити все, аби їх бачили саме на Завалах. Може, тому другого дня й не поспішали додому?

— Може, й так. Тільки ж то ліс, болото, там лише браконьєри і вештаються, а вони один одного стараються не помічати. Нам треба підключити голову товариства мисливців та рибалок. У нього всі ті «риболови» на обліку.

— Ви що, хочете, щоб на вас працював цілий відділ? — буркнув Мамітько.

— Якщо знадобиться, буде працювати увесь відділ, — несподівано відрізав Сидоренко. Він погоджувався з усіма думками, які висловлювали Сивокінь, Турчин та Яківчук. Але, коли Павло сказав про те, чи не краї цс буде відпустити Нужного молодшого, Сидоренко підвищив голос до крику:

— Оцього вже не буде!

35

За тих кілька днів, що Турчин не бачив дружини Геннадія Нужного, плечі жінки ще дужче загострилися. Дивилася на інспектора спідлоба, не була така балакуча, як першого разу. «А в хлопців, котрі проводили другий обшук, склалося враження, що вона й трохи не печалиться долею чоловіка. Щось тут не так…»

— Це вже було далеко після обіду, — розповідала тонким голосом. — Бачу — Степан ходить подвір'ям, до всього придивляється, ніби щось шукає. Я вийшла до нього. «Що шукаєш? — питаю. — Чого не заходиш у хату?» А він: «Можна і в хату». В хаті теж став зиркати навкруги і все розпитує, чим займаємося, чи багато Геннадій випивав і що п'є — горілку чи вино… Довгенько розпитував.

— А коли повернувся додому чоловік?

— Пізно. Я вже спати лягла.

— Ви з ним розмовляли?

— Нє. Я хоч і чула, що він прийшов, але прикинулася, що сплю. Від нього за версту несло горілкою, то боялася, щоб не почав приставати.

— Ну, і як?

— Слава богу, обійшлося.

— Він одразу ліг спати?

— Нє. Довго сидів край столу. Відкрию очі, бачу — сидить, дивиться перед себе. І хоч би тобі ворухнувся. Якби очі були стулені, подумала б, що спить. Потім підійшов до мене й тихо покликав: «Надько! Надько!» Я не обізвалася. Тоді схилився над дітьми, далі важко зітхнув і кудись пішов… Я ще довго не спала, але він не повертався. Думала, подався до тої пройди. Аж рано встаю, бачу: спить на дивані. Будити я його не стала, сам прокинувся. Снідав мовчки, лиш, як уже наївся, подивився на мене. Привітно так подивився. Давно я такий погляд бачила. Подивився, значить, та й каже: «Ну, бувай, Надько. Не поминай лихом». Я сікнулася: «Що, до тої пройди зібрався?» А він спокійно так: «Далі, Надько. Далі…»

Виходило, Геннадій уже звечора знав про знайдені братом крадені речі. Дізнався, безперечно, від Степана. Тут нічого дивного ніби нема: старший Нужний не приховував, що мав розмову з братом, тільки тоді той не зізнався у злочині, а лиш на другий день, у кабінеті Дерев'яного, коли його добре «притисли». Насторожувало інше: куди він ходив уночі — бува, не по ті речі?

— Як воно так: ви буваєте у хліві і не помітили краденого?

Я вже не пам'ятаю, коли там була востаннє. У тій половині хліва — паливо, а зараз літо. Не топимо. Їсти варю на газовій плиті.

— Чоловік останнім часом дома не випивав?

— Він дома ніколи не п'є. Все з дружками.

«Знову питаннячко: звідкіля Степан дізнався, що брат став пригощатися горілкою, коньяком?»

— А хто його дружки?

— Такі ж, як і він, у міжколгоспному комунгоспі працюють обидва, — і назвала їх.

Оті дружки в один голос запевнили: Геннадія хтось оббрехав.

36

З міжколгоспного комунгоспу Павло погнав мотоцикла на міжколгоспний відгодівельний комплекс. Степан Нужний, котрий саме давав розпорядження двом робітникам у засмальцьованих спецівках, заспішив до капітана.

— Здрастуйте, Павле Якимовичу! Здрастуйте! — міцно тиснув руку. — Ви знову до нас. Є якісь новини? Може, знайшли спільників? Він, правда, клянеться, що в нього їх не було, але я тому мало вірю. Знається з п'яницями чи не всього містечка, а від них усього можна чекати. Візьміться за нього гарненько, може, хоч щось із краденого знайдете.

— В міру сил і знань беремося, Степане Пилиповичу. А зараз мені треба дещо уточнити. Якщо є час, то зайдімо до приміщення.

— Ага, краще в приміщення. А то тут, на виду у всіх, якось незручно. Такий сором… І директор та бухгалтер косяться на мене, хоч і я теж постраждав.

Розмовляючи, вони пройшли до кабінету — просторого, на два вікна, з великим столом, застеленим червоною матерією, з портретами на стінах, схемами, графіками. Попід стінами щільно стояли нові стільці.

— Як там, суд скоро буде? — поцікавився Нужний.

— Та ніби вже не так довго ждати. Що треба уточнити деякі деталі, бо для суду потрібна повна ясність, — обережно заговорив Турчин. — Слідство, приміром, цікавить таке: чи відразу ви сказали Дерев'яному, що знайшли в брата крадене?

— Ні. Я, знаєте, був такий знервований, що не міг скласти путньої думки. Та й мучило мене: чи не зібрався хтось із хворої голови зіпхнути на здорову — підкинув крадене?

«Якщо вірити дружині твого брата, а підстав таких, щоб не вірити, у мене нема, то не дуже ти, чоловіче, був знервований», — відзначив про себе Павло.

— Отож я вирішив спочатку поговорити з братом. Закликав його до себе ось у цей кабінет і став обережно вивідувати. Він втямив, до чого я хилю, і став рогом: нічого, мовляв, про квартирні крадіжки не знаю. Ти що, думаєш, я злодій? Та я тобі за таке морду поб'ю! Я йому: мовляв, якщо не ти, то дружки твої, п'яниці. А ти їм ключі діставати допомагав. Ну, він тут і психонув, розкричався. Тоді я сказав, аби йшов і подумав гарненько над нашою розмовою. Коли надумається, як бути, хай прийде і скаже. Та він не прийшов.

— Виходить, ви того дня з ним більше не зустрічалися?

Нужний замислився, хоч ніби й не було чого: минуло не так багато часу, щоб забулося.

— Стрічалися, тільки пізнього вечора. Сам приплентався до моєї хати, аби переконати, що він не злодій.

— Ви з ним розмовляли наодинці чи в присутності дочки або дружини?

— Наодинці. Я ще сподівався на чудо і не хотів усе виносити на люди.

— Ви його пригощали?

— Трохи. Сподівався, коли підіп'є, то розкриється. Мені чомусь здавалося: якщо сам не обікрав, то дружки його попросили переховати, думали, другий раз із обшуком не підуть. Скажу правду, тільки прошу не видавати мене: я не дуже вірю тій байці з перснем. Украв. А що сестра сказала тоді так, то — щоб сорому позбутися. Тепер от відчуваю, як-то важко все теє перенести. Так що придивіться до Губенка. Може, і його що раз обшукати. Не може того бути, щоб стільки багатства за такий малий час пропили, розпродали…

«Обшукати… А чи не підкинули і йому краденого, щоб було надійніше, правдивіше? А коли сказали Губенкові, щоб пошукав у себе крадене? Або й взагалі відверто з ним поговорити?..»

— Добре. Ми придивимося.

Обличчя Степана проясніло, а може, так здалося Турчинові, бо дуже хотів, щоб Степан повірив, ніби йому вдалося переконати оперуповноваженого.

— А тепер скажіть, звідкіля вам відомо, що брат пив «казьонку», коньяки?

— Всі так говорять.

— Хто конкретно?

— Ви пробачте, тільки я вже не пригадую. Робітники кілька разів казали. Я не пам'ятаю, воно мені ось де сидить. — Нужний тицьнув себе рукою в серце.

— Погано, що не можете пригадати.

У Степанових очах промайнула настороженість а чи й ляк.

— Хіба для слідства це так уже й важливо?

— Степане Пилиповичу, для слідства все важливо.

Нужний був розгублений.

37

Сивокінь, зіперши голову на довгу м'язисту руку, втомлено слухав Турчина. Ніяких поміток не робив. Коли ж Павло скінчив, слідчий потер мізинцем перенісся, потім стиснув лоба і так, не розслаблюючи пальців, протягнув долонею через усе обличчя, ніби стирав із нього втому.

— В мене теж дещо є. На вкрадених речах — і тих, що вилучили у Пилипчука, і тих, що знайшли у Нужного молодшого, експертиза не виявила навіть запаху гною. Друге. Хлопці обнишпорили погріб, де нібито Геннадій ховав крадене. І — жодної ниточки. Більше того, не виявлено, щоб там тупцювали. А мусили б. Це ж скільки барахла внесено, потім винесено. Грубо зроблено, чи не так? Той, хто це затіяв, зовсім не розуміється у криміналістиці, слідстві, коли всю надію поклав на щире зізнання Геннадія Нужного.

— І хто він, той містер ікс?

— Всі сліди ведуть до Нужного старшого.

— Хай і так. Тільки де та причина, що зірвала листок із дерева? Як ти думаєш, Геннадій Нужний знає її?

— Навряд. А причина… Яка завгодно, тільки не та, що Степан замішаний у крадіжках. Вона, мабуть, дуже значима, коли він, щоб відвести од себе підозру, пожертвував своїм братом. Степан намагається вбити нам у голову, що Геннадій крав не один, що у нього є спільники, і найвірогідніший з них — Губенко. А може, так: крали Губенко і Нужний. Потім порадилися і дійшли згоди: якщо терпіти сором, то ліпше одній сім'ї, ніж двом. Хоч і тут багато протиріч: і поведінка Губенка, і його порада показати Геннадія психіатру, і серед краденого — Степанів костюм, якого не крали, і поведінка Геннадія на експерименті… Одне слово, добра головоломка.

— Що ти пропонуєш?

Турчин налив із графина води й повільно випив. Так само повільно поставив склянку і, не відводячи од неї очей, сказав:

— Стою ось на чому: Геннадій Нужний — особа підставна і підставив його рідний брат. Але давай іще раз поговоримо з Геннадієм. Побачимо, якої він тепер заспіває?

Слідчий подивився на годинник.

— Поговорити можна. — І розпорядився, щоб привели Геннадія Нужного.

І Сивоконю, і Турчину багато разів доводилося бачити, як переступають кабінет злочинці або ті, на яких падає підозра у скоєнні злочину. У Геннадія хода була пряма, тверда, губи різко окреслені, стулені, в очах збурювалися — то тверда рішучість, то насторога, то переляк. Сідав обережно, так, ніби боявся, що стілець неміцно стоїть на ніжках.

Допит почав Сивокінь:

— Ну, то як, надумали говорити правду?

— Я вам сказав усе.

— Не все. В нас є підстави вам не вірити. До того, що вам відомо, додамо ще таке: у погребі, де ви нібито переховували крадене, — і ноги вашої не було. У гною, що в брата за хлівом, ви нічого не ховали, сірого братового костюма, а відтак інших речей, вилучених у вас, ніхто не крав… Що ви на це скажете?

— То ви не вірите, що я обікрав квартири?

Сивокінь перекинувся з Турчиним поглядом, і того було досить, щоб зійтися на одному: ще не настав момент розкладати карти, та ще й зараз, коли Геннадій зібраний, може контролювати кожне своє слово. Чи не ліпше спробувати обхідним шляхом напасти на слід, хай маленький, ледь помітний. Що змусило Нужного старшого пожертвувати братом?

— Крадені речі у вас брат знайшов у вівторок надвечір, — почав Турчин. — Тоді ж він закликав вас до свого кабінету. Про що ви там розмовляли?

Геннадій схилив голову. Думав. У його очах була та ж насторога.

— Він питав у мене, чи то не я пообкрадав квартири.

— Спільників ваших постарався вивідати?

Геннадій глипнув на Турчина, котрий поставив це запитання, далі перевів погляд на Сивоконя. Не знав, що ховаєш. ся за цими словами.

— То старався чи ні? — підганяв капітан.

— Ні. Він за мене вхопився.

— Чим закінчилася ваша розмова? Постарайтеся пригадати кожне слово.

— Не пам'ятаю кожне слово.

— Він вас вилаяв і вигнав, — підказав Турчин те, чого не було.

— Ага. Вилаяв і вигнав.

— І сказав, щоб ви йому не потрапляли на очі?

— Так і сказав.

— Одначе ви того ж вечора пішли до нього. Чого?

Нужний знову не міг відповісти одразу. Він явно починав нервувати, втрачати над собою контроль. Треба було підганяти події.

— То чого ви зайшли?

— Щоб поговорити.

— Про що?

— Про це ж, як його, злодійство… Щоб даремно не наговорював на мене.

— Вам вдалося його переконати?

— Ні.

— За що ж він тоді вас так пригощав?

— Хіба я знаю? Його питайте.

— Ми питали. І мушу вам сказати, що його показання з вашими не завжди співпадають. От ви, приміром, говорите, що брат вас вигнав із кабінету і пригрозив, щоб ви йому не потрапляли на очі. А такого ж не було. Як же воно насправді, га?

У погляді Геннадія — безпорадність.

— Не знаю… Не пам'ятаю… Я дуже тоді хвилювався…

— Добре, підемо далі. Від брата ви повернулися додому, посиділи трохи біля столу, подивилися на дітей, покликали дружину, коли вола не обізвалася, зітхнули й пішли. Куди ви ходили? — напосідав Турчин.

— Знову до брата, по так звані «крадені речі», — посміхнувся Сивокінь.

Губи Геннадія засіпались.

— Хто вам таке сказав? Надька? То вона не спала…

Вони не стали чекати, поки спаде, перегорить усе те, що зараз нуртувало в Геннадієвій голові, і підкидали запитання за запитанням. Нужний відповідав плутано, деякі взагалі пропускав мимо вух, хоч їх повторювали по кілька разів. Було ясно: старший брат умовив молодшого взяти на себе чужий злочин. А чого — про це ще треба було дізнатися, ї не від Геннадія.

38

Сидоренко ходив між стіною і столом, зрідка позираючи на Сивоконя й Турчина, котрі сиділи під протилежною стіною. Обох дратувала упертість начальника. Здавалося, й сліпому видно — Геннадій Нужний не злочинець, однак начальник і слухати не хотів, аби його відпустити додому.

— Але ж це є порушення закону, не говорячи вже про моральний бік нашої роботи, — зауважив Турчин.

Старший лейтенант перестав міряти кроками кімнату, всім тулубом повернувся до Павла.

— Ви багато собі дозволяєте, товаришу капітан. Навіть дуже багато. Я вам ішов назустріч, покладався на ваш досвід, вірив вам, якщо вже на те пішло, більше, ніж комусь, а ви… Вам адвокатом бути, а не в міліції служити. Отож подумайте. Ви скоро закінчуєте університет…

Павло зблід.

— От що, товаришу старший лейтенант, не вам вирішувати мою долю!

Сидоренко перечекав, поки його лють угамується, і заговорив, карбуючи кожне слово:

— За суперечку із старшим за посадою я вам оголошую догану. Воднораз попереджую: якщо протягом двох днів не знайдете злочинців — будете усунуті від справи. Про ваші дії я доповім вище.

Турчин стримався, щоб не наговорити зайвого. А у скронях гупало: «Рапорт! Негайно рапорт! В інший район, черговим, ким завгодно, тільки аби подалі від нього. Доведу справу до кіпця, і все. Більше жодного дня. Жодного!»

Зворухнувся Сивокінь. Сутичка між начальником райвідділу і старшим оперативним уповноваженим карного розшуку для нього не була несподіванкою. Коли стали прохоплюватися її перші зблиски, він веселенько посміхався: найшла коса на камінь. Тепер же, коли з того зіткнення посипалися іскри, слідчий похопився:

— Вибачте, Іване Івановичу, але позиція ваша мені не зовсім зрозуміла. Ви ж бо добре знаєте: як бути з Нужним, вирішую я. А що прийшли до вас… Хотіли порадитися. Особисто я не прибічник того, щоб зараз, цієї хвилини, відпускати Нужного: може здогадатися, що його помер не пройшов, і почне щось робити. А ми ж усі переконані: Степан Нужний зібрався затулити братом якийсь великий злочин. То чи не краще, коли він буде тішитися думкою, що ми клюнули на його наживку?

— Я не можу робити того, що суперечить закону, моралі, — відрубав Турчин і підвівся.

— Куди ти? — торкнувся його руки слідчий. — Ми ж ні про що не домовилися.

— А про що домовлятися?

— Здрастуйте, синку, я ваша мама, — розсердився слідчий. — Треба ж виробити хоч якийсь план дій.

Павло здивовано глянув на слідчого: мовляв, що ти плетеш, чоловіче добрий? Який план? З ким його виробляти?

Сидоренко зрозумів, що на умі в Турчина, і холодно сказав:

— Здається, ми про все домовилися: два дні — і ні секунди більше. — І повернувшись до слідчого: — А свої права й обов'язки я знаю не гірше за вас. Можете відпускати Нужного. Але якщо це ніде не на користь справі, то начувайтеся. Все. Ви вільні.

До Турчина довго не приходив спокій. Сидів за столом у своєму кабінеті, дивився на чистий аркуш паперу і не бачив його — слухав, як погамовується частий стукіт серця, що відлунював у скронях. Думав про начальника, про свою подальшу долю. Тепер уже ясно: двом їм нема місця під одним дахом. Хтось мусить піти. Безперечно, Павлова доля не в руках начальника райвідділу. Якщо піде на принцип, то хай Сидоренко гопки скаче, а він буде працювати. Тільки ж як його працювати, коли нема взаємодовіри, коли те й маєш робити, що оглядатися, огризатися? Ні, досить.

Зайшов Сивокінь, поклав на плече Павлові руку.

— От що, старий, плюнь на все і розітри!

— Плюнь… Сьогодні плюну, а завтра?

— І завтра.

— А як працювати?

Слідчий пройшовся по кабінету й зупинився біля вікна. Дивився на розлоге дерево. Був теж не з тих, хто заглядав у рот начальству, проте інші не міг повністю стати на бік товариша: щось тут не так, перегинає товариш палицю. Тільки як це йому сказати, щоб знову не спалахнув? Зараз, коли у розслідуванні настав кульмінаційний момент, як ніколи потрібна розсудливість. А в Турчина все перемішалося.

— Згоден із тобою. Однак мушу тобі сказати: Сидоренко не дурень, як декому здається. Інша справа, у нього нема досвіду в нашій роботі, а начальницька амбіція не дозволяє в цьому зізнатися навіть самому собі. Отож погодься: між недосвідченістю і дурістю існує велика різниця. Зрештою, треба врахувати обставини: тільки-но сів у начальницьке крісло — і три крадіжки підряд. Розкриття їх затягується. Невідомо, як би ми повелися в подібній ситуації. І ще одне. Прикинь, чи ми завжди вели розслідування бездоганно, чи не нарубали дровець?

— Слухай, що ти хочеш? — схопився зі стільця Турчин. — Щоб я пішов до Десяти Статутів на поклін?

— Боронь боже. Та, перш ніж сказати, що хочу, дай мені скінчити думку. Отже, ти не станеш заперечувати, що ми працювали не як аси? Ні. А тепер згадай, скільки разів начальник ліз у пузир, але завпеди ти мав повну свободу дій, робив так, як вважав за потрібне?

— Але все це коштує нервів. Звідси й проколи… Я так працювати не можу.

— Я теж. Але ж треба. Принаймні закінчити те, що почали. А там побачимо.

— Якби не ця справа, я давно поклав би на стіл рапорт.

— Якщо так, тоді слухай, чого мені від тебе треба. Перше. Хочу, щоб ти заспокоївся. Його погроза усунути тебе від справи — пусте. Не він пуп землі. Проте погодься — слід зробити все, щоб якомога швидше розкусити горіх. Друге. Які в тебе плани?

— Плани… — задумливо мовив Турчин. — Треба закінчити з Геннадієм Нужним.

— Певен, закінчиш: доведеш його повну непричетність до злочину. А що це дасть для розслідування?

— За спиною Геннадія Нужного стоїть Нужний старший, ну, а за цим щось та ховається.

— Слухай-но, я у кабінеті Десяти Статутів не для красного слівця сказав: може, не варто поспішати зі звільненням Геннадія. Принаймні до часу, поки хоч щось дізнаємося про Степана.

— Я на таке не пішов би. Ти ж знаєш?

— Але ж для діла…

— Не має значення. А потім… Злочинці як оси — поки їх не потривожиш, гнізда свого не викажуть.

— Але потривожені оси кусаються.

— На те й щука, щоб карась не дрімав.

39

Яківчук, як завжди, заходив до кабінету неквапом, на обличчі лежав спокій, навіть збайдужіння, проте Турчи я затаєним відчуттям спіймав: дільничний приніс гарні вісті. Над силу стримувався, щоб не кинутися навстріч: «Що там у вас? Викладайте!»

А старший лейтенант ніби зібрався випробовувати силу капітанової витримки: переступивши поріг, оглянувся по боках, зняв форменого кашкета (на відміну від багатьох колег ходив завжди у формі), витер хустиною зрошеною потом лоба і подивився на Турчина пильніше.

— Чого ви такий, Павле Якимовичу, набурмосений?

— Не від солодкого життя.

— Життя у нас, зрозуміло, не мед. Але ж комусь треба.

Павло слухав, а сам думав: «Невже я помилився? Він заявився до мене з порожніми руками? Тільки ж такого ще не траплялося». Зрештою, не втерпів:

— То що у вас доброго?

— Хвалитися ніби нема чим, але дещо є. Рибалки-мисливці, спасибі їм, підсобили. Знайшовся один, який бачив Губенка і Нужного біля річки п'ятнадцятого, десь біля дев'ятої ранку.

— Ви з ним розмовляли?

— Розмовляв. То калач тертий. Багатенько я спалив пороху, поки умовив його стати на очну ставку.

— Хто він?

— Браконьєр і шабашник із Ятрівки. Зараз у райцентрі в одного дядька хату мурує. Так що, коли треба, я його хутко доставлю.

— Порадували. Спасибі нам. Ну, а що Губенко?

— До нього ще руки не дійшли.

— От якби ще й Губенко зізнався… А то ж Геннадій Нужний може сказати, що ми того шабашника підмовили.

— Тоді я до Губенка, — дільничний взявся за кашкета.

— Я теж із вами. Може, гуртом укоськаємо.

Побачивши працівників міліції, Губенко спохмурнів.

— Чого ви до мене прилипли? Скільки можна казати: квартир я не обкрадав і сіна не підпалював.

— Чого дибишся? — охолодив його дільничний інспектор. — Думаєш, від нічого робити на побачення до тебе бігаємо? Не винен, то не винен. Ніхто не збирається робити тебе винним.

— Але ж через вас я у всього містечка на язиці.

— Ніби ти від того схуд. Чи про тебе вперше говорять?

Турчин дивувався: Яківчук розмовляє з Губенком тоном далеким од ввічливості — і нічого. А тоді психонув од кількох необачних слів.

— Так ото, Губенко, слухай. Гарно, слухай: зараз од тебе вимагається одне — сказати своєму дружку Геннадію Нужному, що ви разом уночі з чотирнадцятого на п'ятнадцяте були на річці. Второпав?

— Ви так говорите, ніби нас бачили.

— Є люди, які бачили, — вперше обізвався Турчин.

Вони розмовляли в порожній, із обдертими стінами і заляпаною вапном підлогою кімнаті — приїхали до Губенка на роботу. Віктор оглянувся, немов перевіряв, чи нема кого поблизу. Він був стривожений.

«Часом не ти, голубе, разом із дружком своїм підпалив сіно на Закуті? — подумав Павло. — Може, спробувати загнати тебе на слизьке? Ні, здається, для цього ще не настав час…»

Гамуючи хвилювання, Губенко спитав:

— Де вони нас бачили? Ви пробачте, що я так, ребром. Пожежники теж брали мене на понт. Так що тут діло таке…

— Не знаємо, що там у вас було з пожежниками, а ми не збираємося вас обманювати. Вас бачили на Завалах.

Губенко зраділо вигукнув:

— Та це ж прекрасно! Тепер я відішлю тих клятих пожежників подалі. А то ж причепилися, мов реп'яхи до кожуха: давай алібі, а ні — то спалену скирту сіна повісимо на твою шию.

— То як же все-таки з Геннадієм Нужним?

— До чого тут Нужний? Головне — мене бачили на Завалах!

— Слухай, Губенко, — знову підключився дільничний. — Ти тут не розігруй мені ролей, бо як я візьмуся за тебе, то на твою шию такого навішаю, що ти зігнешся в три погибелі. Так що не штовхай мене на крайність. Давай викладай без викрутасів: був із тобою Нужний чи ні?

— А ви того, що нас бачив, назвете?

— Ти що, на ярмарку, щоб з нами торгуватися?

— А ви на мене не кричіть, — огризнувся Губенко.

— Не треба нервувати, — втрутився Турчин, боячись, аби Віктор знову не показав свій гонор. — Не тільки назвемо, а й покажемо.

Губенко вкотре обвів поглядом кімнату. Скривився.

— Був він зі мною. Це я йому в очі скажу. А ще йому скажу, що він дурень ненормальний, коли таке тягне на свою голову. І на цьому буде все. Більше мене ні про що не розпитуйте.

40

Ледь Турчин ступив на поріг, як Сивокінь сказав:

— Все! Порядок у танкових частинах, як любив говорити мій дід: завтра у Старогутянській сільраді — сесія. Нарешті я впритул займуся цим Власюком.

Турчин слухав Дмитра, і в його душі прокидалася злість: чи не тому Сивокінь так в'яло, з холодком працює над квартирними крадіжками, що всього його проковтнула старогутянська справа?

— Слухай, Дмитре, — урвав потік бадьорої мови Сивоконя, — ти мені своїм Власюком набрид. Можна подумати, що ти закрутив он яку справу.

— А хіба не «он яку»? Сімдесят тисяч із гаком — це тобі не абищиця. А я ще не знаю, по чиїх кишенях розповзлися ті гроші. Недаремно ж мені ставили палиці в колеса.

— Хто?

— Деякі товариші з райсільгоспуправління. Та нічого, все позаду. А як у тебе? Повний порядок?

— До повного далеко.

— А все ж?

— Губенко погодився на очну ставку.

— Це вже непогано.

— Якщо Нужний і після цього почне впиратися, у нас в запасі є ще один свідок. По нього поїхав Яківчук. А Губенко тут. Може, відразу й почнемо?

— Давай.

Глянувши на Геннадія Нужного, вони побачили, що камера попереднього ув'язнення наклала свій відбиток на чоловіка: ледь ступав ногами, погляд побляк, рухи стали повільними. Як опускався на стілець, тихенько ойкнув, а по обличчю пробігла гримаса болю — певно, боліла не-чіпка, бо зранку просив аллохол.

— Ну що, Геннадію Пилиповичу, і далі будемо впиратися?

— Я не впираюся, а кажу, як воно є. Раз попав, треба відповідати, бо, як не відбуду своє, життя мені не буде.

— А це ж чого?

— Хіба ж брат простить?

— Ви знову затягли старої. І не набридло? Хіба хвора печінка не підказала вам, що пора міняти пластинку.

— Яку пластинку? — вдав наївного Нужний.

— Досі ж грали на чужій…

— Таке скажете.

— Отаке. Та, коли самі не хочете, доведеться вам допомогти.

Нужний дивився на свої коліна. Як сідав, був розслаблений, мішкуватий, а після перших слів Сивоконя напружився, певно, приготувався до найгіршого.

Сивокінь підняв трубку внутрішнього телефону.

— Черговий? У третій кімнаті сидить Віктор Губенко. Запросіть його до мене.

— Як, і його арештували?! — вихопилося в Нужного.

— Хіба нема за що?

— Я сам! Я все сам!

— Що «все»? І спалену скирту берете на себе?

Геннадій знеможено відкинувся на спинку стільця.

Турчин, дивлячись на нього, пошкодував, що збочив на спалену скирту. Проте зупинятися вже було пізно.

— То берете скирту чи ні?

— А він, Губенко, що бере?

— Ви дуже багато хочете знати.

— Я нічого не хочу. То ви мене плутаєте.

— А може, ви самі себе заплутуєте? То як із скиртою?

— Я нічого не скажу, поки не почую Губенка. А чому… А чому… Чому ви перейшли до скирти? Хіба крадіжка вас уже не цікавить?

— До слова вийшло. Одначе прошу подумати: необачно спалена скирта і три обкрадені квартири — злочини далеко не однакові. Губенко це розуміє. Він вам в очі скаже, де ви були тої ночі. Крім Губенка, те вам скаже ще один чоловік. Так що даремно впираєтеся. До того ж у такому разі ваше заперечення істини — нічого не варто.

Нужний мовчав. Голова безвільно звисала до запалих грудей, не зворухнулася навіть тоді, як зайшов Губенко і привітався спочатку з працівниками міліції, потім із ним:

— Здоров, Гемо! — І, не чекаючи відповіді, заторохтів далі: — Ти, Геио, хоч гнівайся на мене, але я скажу: битий дурень ти — нащо чуже гребеш на свою голову? Так що кінчай клеїти дурня і скажи міліції, що квартир ти не обкрадав. Інша справа, чи розпускати язика далі — хто, значить, підбив…

— Губенко, ви сказали «всі»! — урвав слідчий.

Губенко від окрику здригнувся й кліпнув.

— Нужний, що ви тепер скажете?

Нужний із схлипом ковтнув повітря.

— Ви… Ви його підмовили! Залякали!

— Дурницю мелеш, Гено. Нас засікли на Завалах. Так що піднімай руки і не каркай. Тепер і пожежники відколються. Ось які пироги!

Нужний подивився на Губенка з недовірою.

— А де той, що бачив?

Сивокінь узяв телефонну трубку.

— Яківчук іще не прибув? Прибув? Тоді попросіть його зайти до мене.

Угледівши у дверях гривастого молодика, якого інспектор пропускав перед себе, Губенко аж із місця зірвався:

— Яковенко! То це ти! Ти нас бачив?

— Ну, я.

— Коли?

— Ну, тоді, як скирта згоріла. Десь біля дев'ятої ранку. Спали…

— Чого ж ти мовчав? Ти ж чув, що нам шиють.

— Вам багато чого шиють, то не хотів устрявати. А от вони, — Яковенко кивнув на Яківчука, — розтовкмачили. Така, значить, петрушка. Так що, Гено, не клей дурницю. Да, бачив я вас на Завалах.

Нужний намагався не дивитися ні на Губенка, ні на гривастого молодика. Навіть очі заплющив.

— Ну, що ви тепер скажете, товаришу Нужний? Мовчите. Ну. ну, помовчіть, подумайте. А вам, товариші, — звернувся слідчий до Губенка і гривастого молодика, — спасибі. Ви можете бути вільними.

По тому, як обидва вийшли, слідчий почекав трохи і продовжив допит:

— Ваші заперечення нині нічого не важать. Нині нас цікавить інше: хто вас підмовив узяти на себе чужу вину? Не хочете сказати? Що ж, тим гірше для вас. За те, що ввели слідство в оману, вам доведеться відповідати. Ну, а тримати вас під арештом не будемо.

— А може, годі цих зустрічей? — заговорив Турчин. — Тільки дуже підла й нікчемна людина могла вас на таке штовхнути. Так і передайте йому.

— Отже, ви вільні, — підвівся слідчий.

Нужний і не зворухнувся.

41

Хоч як Турчин намагався, а приховати поганого настрою від Люби не зумів.

— В тебе неприємності? — стривожилась.

— Невдачі, Любо. Сама знаєш — все містечко гуде. Та що містечко…

— То правда, наробили шуму з тими обшуками та арештом шофера комбікормового заводу. Ще якби не відпускали, а то ж… Люди всього не знають і балакають різне. Але ти не бери близько до серця. Ще ж такого не було, щоб не знаходили злочинців.

Павло слухав її і думав: як то добре мати дружину таку, як у нього. Відколи разом, ніколи й нічого для себе не просила, не вимагала. Лиш квартира не дає їй спокою, і то тільки тому, що донька підросла, для неї потрібна окрема кімната, і маленьке скоро знайдеться. Тепер, як перейдуть в інший район, доведеться наймати житло. Може, Ліду на якийсь час зоставити в батьків?

— Любо, ти пошту брала?

— Брала.

— Від моєї матері нічого не було?

— Ні.

— Хоч би не захворіла. Я так потерпаю за неї. Сама ж у хаті. Слабке серце…

— Отримаємо нову квартиру — відразу заберемо до себе.

— Навряд чи вона погодиться. Якби хоч ближче, щоб ми могли частіше навідуватися…

Дружина саме готувала вечерю. У Павловій тарілці вже смачно парувало, а свою тільки-но несла. Трішки затримала її в руках, а поставивши, подивилася на чоловіка привітно:

— То чого там, переводься у свій район. Тільки якби квартира. А так — просися хоч завтра. — Присіла біля столу. — Чого ти, їж. Чи, може, не смачно?

— Ну що ти, Люб.

Сідаючи до столу, Павло не відчував голоду, хоч снідав нашвидкуруч, а обідав нахапок. Нині ж ледь не з першою ложкою у нього навсправжки — чи від того, що любив грибну юшку, а чи від розмови з дружиною — прокинувся добрий апетит.

Після вечері він сказав:

— Люб, я горю синім полум'ям із контрольними, то думаю отаборитися на кухні й посидіти довгенько.

— Я теж не збираюся лягати спати разом із курми. Ось помию посуд і буду чигати. Книжка цікава попалася.

— Детектив?

— Не вгадав. «Злочин і кара» Достоєвського.

— Так це ж, Люб, найвищого гатунку детектив!

— Ти диви, а я й не знала. Все ж бо так просто, зрозуміло. І складно водночас. За душу бере.

Розмовляючи, вона прибрала зі столу, проте, коли Павло хотів сісти біля нього, прогнала в кімнату. Помивши посуд, і сама прийшла. Читала лежачи, бо біля невеличкого столика не було місця. Кімната була маленька, у ній ледве вміщалося двоспальне ліжко, дитяче ліжечко, одежна шафа, кілька стільців. Телевізор ховали у шафі. Як дивилися щось, виймали й ставили на столі.

Телефон у м'якій, теплій тиші прозвучав різко. Павло аж здригнувся від несподіванки. Трубку підняв не відразу, хоч апарат був майже під рукою. Слухав уважно.

Люба не зводила з чоловіка тривожного погляду. Нічні телефонні дзвінки коштували їй нервів, здоров'я — вона найбільше боялася їх. З виразу його обличчя здогадалася: сталося щось дуже серйозне. Чоловік рідко зізнавався, куди викликають, і все ж дружина не втерпіла, спитала:

— Що там, Павлику?

— Та все те…

— Крадіжка?

— Пов'язане з нею. Спи спокійно.

Хутко одягся і, тримаючи в руках кашкета, нахилився над Любою, щоб поцілувати. Вона обняла його теплими руками, пригорнула до себе:

— Дивись мені…

На серці в нього було кепсько: пропав Товкач — поїхав на річку ставити ятери ще увечері і досі не повернувся.

42

Дружина Товкача, товстенька, присадкувата молодичка, та двоє дівчаток — одній літ десять, другій біля семи-аж опухли від сліз.

— Може, ваша тривога даремна? — пробував їх заспокоїти Сиковінь. — Певно, заїхав до якогось знайомого.

— Не заїхав він, ой, не заїхав! — голосила дружина. — Біда з ним…

— А де він ставить ятери?

— Не знаю.

— А я знаю, — подала голос старша дочка. — Найчастіше проти верб, в очеретах. Там, розказував тато, добре риба йде.

Найкраще було б узяти дівчинку, хай би показала, де ті верби, але якщо там і справді розігралася трагедія, то нащо дитя травмувати. Коли оперативники сідали в машину, жінка полізла й собі, а за нею потяглися діти.

— Ми самі…

— Не можу я. Не діждуся вас.

— Тоді хоч дітей зоставте.

— Ніночко, ти будь дома. Візьми Галинку, і йдіть спати.

Діти не йшли, і вона повела їх у хату. Поки була там, оперативники, чекаючи, перемовлялися. Всіх мучило одне й те ж: якщо справді Товкача спроваджено зі світу, то що за цим ховається? Найперша версія — спільник: стривожився, що напали на їхній слід, і вирішив прибрати Товкача. Коли спільник — Пилипчук, то йому таке вигідно, зостанеться не злодієм, а лиш перепродувачем краденого.

— Може, відразу візьмемо під обстріл і його? — не терпілося Іваненку.

— З якої зброї будеш по ньому стріляти? — посміхнувся Турчин. — Товкач ставив ятери біля одинадцятої години ночі… Якщо Пилипчук і зробив злочин, то спить зараз без задніх ніг. Та й чи не рано бити у дзвони?

Черемошня — це яри на землях місцевого колгоспу. По одному з них протікає неглибока річечка. Її давно, ще до війни, перегородили гаткою, і вона розлилася в чималий став. Ловити в ньому рибу — навіть вудками — забороняється. Товкач, мабуть, непомітно ставив ятери або зі сторожем був у змові, бо кажуть, там сторожував такий дядько, з яким легко сторгуватися.

Верби росли довкіл ставу скрізь, але найгустіше — біля дамби і у вершині. У вершині шумів очерет. Тож напрямки поїхали туди. Як на зло, було дужо темно, а над водою ще й поснувався туман. Мечі світла від фар машини розсікали темінь. Їхали, немов у тунелі. Зрідка зупинялися, водій повертав машину в один бік, у другий. Вогкуваті місця обминали, щоб не загрузнути. Оперативним мовчали, і жінка перестала плакати, лиш важко схлипувала. Як тільки верби погустішали, всі позіскакували на землю і пішли ланцюжком, присвічуючи кишеньковими ліхтариками.

Мотоцикл «К-750» знайшли, як і говорила дівчинка, під розлогою вербою, що розкинула віти на сухому пагорбі. В колясці лежали піджак, штани, труси і черевики. Жінка вхопила одежу, притисни до грудей і заголосила примовляючи:

— Ой Степанчику! Ой, що ж це воно!..

Всі розуміли, що гукати марно, однак спершу погукали.

— Певно, таки доведеться лізти у воду, — сказав Турчин і мерзлякувато стенув плечима — він ішов понад ставом, заросився ледь не по пояс, і тепер холод пробирав тіло.

— А може, я змотаюся по сторожа? — запропонував Яківчук. — Він живе на хуторі. У нього човен.

— Сторож не завадить, — глянув на став Сивокінь. — Але не будемо гаяти часу. Чоловік, судячи з усього, не міг залізти глибоко. Так що гайда покупаємося. Було б добре, щоб машина з берега підсвічувала. Та хай уже їде по сторожа. Будемо йти близько один біля одного, заходити лиш по груди. Хто серед вас рибалка?

— Всі любителі ловити рибу зі сковороди, — сказав Іваненко. — А справжній рибалка Яківчук. Може, зупинити машину?

— Хай вже їде, — заперечив Турчин. — Окрім нього, ніхто не знає, де живе сторож. Ну, а де краще ставити ятери, ясно — на плесах.

Жінка, скільки її не відмовляли, і собі полізла у воду. Вода була не такою вже й холодною, роса куди дужче холодила тіло. Брела молодиця поряд із Турчиним і все приплакувала, інколи зводила голову і хрипко гукала:

— Степане-е!

— … ане-е, — відгукувалося десь аж на тому березі.

Зайшли у воду по груди раз, зайшли другий, третій, і тільки на четвертому разі, як уже повернувся Яківчук, сказавши, що сторож гонить човна, наткнулися на ятір, а потім і на Товкача. Він устиг пришпилити до дна одного кулика, а як натягував другого, його і настигла смерть — не впав, а осів у воду. Присвітили ліхтариками і побачили: стріляли зблизька, дріб ліг кучно — обличчя і верхня частина грудей посічені на решето.

— Треба викликати когось із прокуратури і судмедексперта, — похмуро мовив Сивокінь.

Жінку майже винесли на берег. Вона не могла плакати, тільки хрипіла.

Судячи з усього, вбивця ховався в густому кущі очерету, якого з рідними кущиками розділяло велике плесо. До того куща і тягнув Товкач другого куля. Як же злочинець заліз у воду непоміченим? Увечері скрізь, а ще на ставу, де і повітря густе, і поверхня гладенька, чути найменший шурхіт.

— Чую нутром, що сліди тут тягнуться до квартирних крадіжок, — говорив слідчий. — А ти, Павле?

— Теж думаю про це… Невже Пилипчук?

— У нього нема рушниці, — зауважив Яківчук.

— Зареєстрованої. А не зареєстрованої?

— Такого на моїй дільниці намагаюся не допускати.

— Ми от і злочинів на території району стараємося не допускати, а вони є. То, може, пошукаємо у Пилипчука зброю? Може, вдасться знайти набої… А може — мокру одежу, взуття.

— А я не вірю тому, що Пилипчук убивця, — засумнівався дільничний. — Натура в нього не та.

— Яка ж це в нього натура?

— Добра.

— Теж мені знайшли доброго… Хай навіть не крав, а тільки перепродував крадене, — і то вже паскудник.

— То речі, а тут життя людини. Зрештою, побачимо.

43

Слідчий прокуратури та судмедексперт приїхали на світанку. Ні в кого нічого не розпитували, бо дорогою про все дізналися від шофера, а відразу почали оглядати і вивчати місце події.

— Да-а, роботонька, — шкріб потилицю Скрипка. — Може, собаку викликати? Хай пошукає слідів. Воно хоч і вода, але ж не міг злочинець спуститися на став із парашутом. Та й зі ставу потрібно якось вибратися.

— А може, він і стріляв у ставу, щоб не зоставити слідів. Бо куди зручніше було бабахнути на березі.

Затаївся злочинець не в тому кущі, до якого тяг другого ятера Товкач, а в дальшому, що густішому. Не зламав жодного стебла. Збитих дробом кілька очеретин знайшли у протилежному кущі, там, до плавали дерев'яно-волокнисті пижі — стріляли зарядженими патронами.

— Я думаю, — промовив Скрипка, — найперше треба потривожити рибалок-браконьєрів.

— І браконьєрів-мисливців, — додав Яківчук.

— А що їм зараз робити на ставу, та ще й уночі?

— Б'ють ондатр.

— Та який дурень піде бити ондатр темної ночі?

— Та вони тільки ночами б'ють і в основному стріляють на шум.

— Слухайте, — похопився Сивокінь. — А може, нещасний випадок? Пригадуєте, торік, у розпал полювання на качок, тут підстрелили одного мисливця?

— Так то з якої віддалі. А тут, вважай, упритул.

— Але ж то було на світанку, а нині — темної ночі.

— Коли сталося, скажу пізніше, — кашлянув судмедексперт, худий, гостролиций чоловік років біля п'ятдесяти.

— Коли ондатр стріляють уночі, то й цю версію не будемо відкидати, — сказав слідчий прокуратури Скрипка. — Хто нею займеться?

На мить усі замовкли, дослухаючись до важкого шурхоту очерету і грудного схлипування дружини покійного. Вбитого вже перенесли в машину «швидкої допомоги», і судмедексперт поглядав на годинник. Він уже міг їхати, але не поспішав — хотілося знати, до чого домовляться оперативники.

— Яківчук, хто ж іще, — підказав Турчин. — Він сам рибалка заповзятливий. Йому і карти в руки.

— Який там із мене рибалка, — зніяковів Яківчук.

— Не прибідняйтеся. Либонь, і зараз у холодильнику лежить щучка.

— А таки лежить.

— То, може, запросите на сніданок? — не вгамовувався Іваненко.

— Можна, чого там… — невдоволено буркнув Яківчук.

Скрипка не втерпів:

— Ну, хлопці, з вами не знудьгуєшся. Тут таке, а їм юшка в голові. Давайте хоч домовимося, що й кому. Треба ще вияснити, з ким Товкач останнім часом зустрічався, що говорив, як поводив себе.

— Цим займеться Іваненко, — мовив Турчин. — Та і я не буду стояти осторонь. Почати думаю з дружини покійного. Безперечно, не зараз. Хай трохи заспокоїться.

— Ну, і охорону треба виставити. Я вже повідомив область. Експерти будуть.

Ще поговорили зі сторожем ставу і поїхали у райвідділ. Дружина покійного вже не плакала, навіть не схлипувала, лиш горбилася й дивилася розширеними почервонілими очима. Склянку з водою, яку подав їй Скрипка, брала ніби сліпа, довго тримала в руках, не знаючи, що робити з нею.

— Випийте води, — підказав слідчий. — Може, хоч трохи відляже од серця.

Як пила, руки тремтіли і вода проливалася на коліна, на підлогу. Більше їй нічого не говорили, бо, зрештою, збагнули, що спокій до неї прийде не хутко. Почекали, коли перестане плакати, і повели мову:

— Тетяно Йосипівно, чи не могли б ви пригадати, як чоловік поводив себе останнім часом? Може, був чимось занепокоєний? Він вам нічого це розказував такого, що могло б вас насторожити?

— Нічого він не розказував…

— А хто до вас у ці дні заходив?

— Хіба я пам'ятаю? Сусіди, ще якісь люди.

— Ви їх знаєте? Могли б назвати?

Вона перерахувала кілька прізвищ, із яких слідство зацікавило лише одне — Іван Пилипчук. Відвідав Товкача на директоровому УАЗі ще до того, як попався з краденим. Про що вони розмовляли, вона не чула.

— А що, ви думаєте, то він? — звела очі на Турчина.

У тих очах, червоних і заплаканих, несподівано зблиснуло щось гостре, блискуче. Невже лиш тепер до неї дійшло, хто і за що міг убити чоловіка. Коли так, то вона щось знає. Не може не знати.

Павло промовисто подивився на Скрипку, але той нічого не зрозумів. То Сивокінь вгадує його з півслова, з виразу обличчя.

— Тетяно Йосипівно, ви останнім часом у своєму домі з одежі нічого чужого не помічали? — спробував глянути в очі молодиці, та вона відвернулася. — Бачите, у нас багато є підстав запідозрювати вашого покійного чоловіка в одній негарній історії. Ми сьогодні збиралися до вас із обшуком. Воно, звичайно, не час. Але…

Тепер очі її застигли, схололи.

— А ще у нас с підстава, — продовжував Турчин, — вважати, що смерть вашого чоловіка пов'язана саме з цією історією. Декому треба було, щоб він замовк назавжди.

Жінка здригнулася.

— Я… Я знала, що це добром не скінчиться. Ой Степане, що ти наробив? Чого тобі не вистачало? Нащо таке горе?

Молодиця вже нічого не говорила, тільки плакала. Тоді Скрипка порадив Турчинові не марнувати часу, а зв'язатися з прокурором, брати санкцію на обшук і підключатися до розслідування.

Робити обшук у Товкачів не довелося: жінка покійного сама показала, де заховано крадене — на хатньому горищі. Там було все, крім грошей та речей, які вилучили у Пилипчука. Правда, пацюки погризли два килими — обидва Нужного. Той, коли про це дізнався, буркнув похмуро:

— На кого бог, на того й люди…

44

Робочий день на комбікормовому заводі починається о восьмій ранку, проте люди на роботу вже йшли з новиною про трагедію, що сталася на Черемошні. Шофери збиралися гуртками й гомоніли, поглядаючи на Іваненка, якого тут знали. Він спочатку розмовляв із кожним окремо, ніхто йому нічого істотного не сказав, а час біг стрімко. Із ранкової наради в директора прийшов завгар і почав роздавати шляхово-транспортні листки.

— Годі язиками ляпати! — гримав. — Робота не жде. — І повернувшись до лейтенанта: — Воно, звичайно, діло таке… Тільки, їх не розжени, — до обіду будуть товктися. Кого вам треба, ви скажіть.

— Мабуть, знаєте що: зберіть усіх на кілька хвилин, і не тільки шоферів, а й тих, хто працює в майстерні. Можна і тут.

Коли люди зійшлися, лейтенант попросив розказати, як Товкач поводився в останні дні, з ким зустрічався, до кого заїжджав, що говорив. Люди не поспішали викладати те, що знали, побоювалися чогось, бо передні, здавалося, і дихати перестали.

— Чого мовчите? — озвався завгар. — Кажіть, хто що знає.

— Тут діло таке, — несміливо заговорив молодий, у зеленому береті водій. — Вчора до нього приходив Нужний молодший. А то хіба чоловік не підозрілий? Усі й дотепер говорять, що квартири — діло його рук, тільки ви не хотіли розібратися. Прошу вибачити на слові.

— Не розібралися, то розберемося, — відрізав Сашко. — Коли це було?

— Кажу ж, під вечір, десь перед п'ятою годиною. Про що вони там говорили — не знаю, бо машина Товкача стояла он там, а моя — оно, — шофер показував рукою. — Розмовляли недовго, може, хвилин п'ять.

— А як після цього тримався Товкач?

Чоловік знизав плечима.

— Хіба я знаю… Він до мене не підходив.

— Хто бачив Товкача після зустрічі з Нужним?

Знову озвався водій у зеленому береті:

— Мабуть, ніхто не бачив, бо він одразу поставив машину у бокс, сів на мотоцикл і поїхав.

Іваненко запросив Геннадія Нужного у кімнату відпочинку тваринників. Ледь глянувши на нього, визначив — чоловік стривожений. Мабуть, так, як зараз, не переживав, коли й наговорював на себе. Впиратися не став, одразу й зізнався:

— Ходив я вчора до Товкача, то правда, але чого — і досі не знаю. Я, хочте вірте, хочте ні, пораюся, а до мене підходить ветлікар і каже, що мене кличуть до телефону. Ну, я пішов. Чути було погано, весь час хрипіло. Я насилу розібрав, що говорить Товкач і просить підійти до нього, в гараж. «Чого?» — питаю. А він: «Прийдеш, дізнаєшся. Це не телефонна розмова. Для тебе дуже важливо». Я знову своєї: «Кажи по телефону». А він: «Спіши, поки кличу. А то можу передумати». Ну, я все кинув і пішов. Застав його біля гаражів і кажу: «Що ти хотів?» Товкач дивиться на мене так, ніби я з неба впав: «Я від тебе щось хотів? Хто тобі таке змолов?» — «Ти ж тільки-но сам дзвонив», — серджусь. Він як зарегоче, тоді й говорить: «Ні, недарма люди говорять, що в тебе не всі дома і хата на клямці. То тобі приснилося, що ти злодій, тепер от інший сон привидівся: буцімто я тебе кликав. Йди, чоловіче, поки не пізно, до лікаря». Що мені зоставалося? Я пішов, але не до лікаря, а на роботу.

Говорив Нужний ніби щиро, в голосі, в жестах не вчувалося й найдрібнішої фальші. Проте хто збрехав раз, може збрехати і вдруге, і втретє…

— Хто був при вашій телефонній розмові?

— Зоотехнічка. Я правду кажу. Чесне слово, правду.

Іваненко посміхнувся.

— Але ви так само клялися, що обікрали квартири.

Нужний одвернув убік голову, глухо промовив:

— Так було, як я говорю. Хай зоотехнічка скаже.

Зоотехнік — жінка повільна, неповоротка — мову повела сповага:

— Якраз раціони тоді розробляла, коли задзвонив телефон. Дуже погано було чути. Ледве розібрала: чоловічий голос просить покликати до телефону Геннадія Нужного. У третій блок якраз чогось ішов ветлікар, то я попросила передати Геннадію. Про що він там розмовляв, не скажу, бо не дослухалася.

— Може, чули хоч окремі слова?

— Кажу: не прислухалася. Та й якраз зайшов керуючий комплексом.

— Під час розмови?

— Ага. На раціони глянути. Я з ним завжди раджуся, Коли складаю раціони годівлі.

— Що робив Геннадій після того, як скінчив розмову?

— Нічого. Вийшов з кімнати.

— З братом не розмовляв?

— Вони після того, як ви відпустили Геннадія, між собою не розмовляють.

— Щось кричав у трубку, — пояснював момент отієї телефонної розмови Степан Нужний, — а що — не знаю, бо та балачка вже скінчилася. Та й ні до чого мені його базікання. Я, знаєте, і раніше не дуже з ним мирив, а тепер між нами й зовсім розладналося. Ви як собі хочте, а я на своєму стою: квартири — діло його рук. Не сам, звичайно, обчистив, як доводить, а ще з кимось. Може, і з Губенком. А може, і з Пилипчуком. Одне слово, поспішили ви з ним.

Степан іще тоді не знав, що крадене знайшли в Товкача. Не знав того й Іваненко.

45

Сторож ставу на Черемошні не поспішав виказувати людей, які ловлять рябу ятерами, сітками, стріляють ондатр.

— Таке діло, що охочих, до цього розвелося багато, — морщив рудувате обличчя. — Воно якби міліція підключилася, то, може б, навели порядок. Самому важко… Ці кляті браконьєри ліпше за сторожем дивляться, ніж сторож за ними.

— То не новина, що браконьєр спритний та хитрий, — зауважив Яківчук.

— Але він же людина, а не дух святий. От і називайте людей.

Вони стояли біля ставу. Сонце одірвалося від землі ще не так високо, все дихало вогкою нічною прохолодою. І ніщо, навіть шелест обважнілого від роси очерету, не зрушувало густої тиші. Сторож довго дивився на плеса, що ряботіли дрібненькими хвильками, мружився. Зрештою, не відриваючи погляду від води, повільно, після кожного прізвища вмовкаючи, став називати рибалок-браконьєрів. Серед них були, як того дільничний і ждав, Геннадій Нужний та Віктор Губенко.

— Нужний, скажу я вам, ще так… А от від Губенка спасу нема. Як настане тепло, так він дома не ночує. Все шастає на водоймах.

— Учора був?

Сторож одірвав погляд від води.

— Ви думаєте: Губенко загубив душу?

— Я нічого не думаю, — почав сердитися Яківчук, якого з рівноваги було вивести нелегко. — Я тільки розпитую.

— Ваську Слюсара прогнав…

— А ще кого?

— Та ніби нікого… А Васька, — сторож стишив голос, — завжди ловить рибу оно там, де молода вільшина підступає до ставу. Це, як бачите, неподалік того місця, де вбито Товкача.

— То Губенко, питаю, був?

— Кажу ж, що тільки Ваську помітив.

— Товкач ятери часто ставить?

— Як сказати… Не дуже.

Сторож говорив неправду. Товкачеву жінку частенько бачили на базарі з рибою. Продавала вона не лише щук, окунів та лящів, які водяться в неокультурених водоймах, а й коропів та товстолобиків. Яківчук знав і таке: Товкачева машина не раз і не два вистоювала під ворітьми сторожа.

— А як Степан Нужний?

— Той до риби не дуже охочий. Трапляється, ондатр пострілює. Та ласих на цього звіра багато. Більше, ніж його самого. Бо, скільки риби треба зловити, щоб уторгувати триста карбованців? А тут бахнув п'ять ондатр — і є…

Сторож петляв, як заєць по свіжому снігу, і це наводило на думку — чи не знає він чогось про вбивство? Ще вночі сказав: тоді, коли бабахнули два постріли підряд, він сидів у вільшині, неподалік путівця.

— А що ви скажете про вбивство?

— А що… Нічого не скажу. Може, хто нечаяно, а може, і помстився. Хоч, кому він міг стати на заваді, не розумію.

— То в нього, виходить, не було ворогів?

— А де їм узятися у шофера? То в мене їх — хоч греблю гати. Увечері так і пильную, щоб у спину не пальнули…

— Ви біля ставу були довго?

— Десь до половини першої. Але ж кажу, що нічого, лихого не помітив. А то сказав би. Чого там…

Від сторожа Яківчук поїхав до Василя Слюсара, котрого вчора сторож бачив близько того місця, до Товкача вбито. Слюсар теж почав петляти. Дільничний хотів у нього лиш вивідати, чи не відомо йому щось про трагедію, та, бачачи таке, сказав:

— А, бува, не ви встрелили по людині? Інакше чого крутити…

Слюсар глянув на дільничного злякано.

— Ви що, та я рушниці тижнів два в руках не тримав!

— Експертиза покаже, коли ви її востаннє брали в руки. А якщо встановимо, що стріляли пізніше, то що тоді скажете?

Чоловік і зовсім розгубився.

— Але ж я пішов зі ставу, коли ще не зовсім смеркло. Ви краще спитайте Віктора Губенка. Може, він щось бачив. Я його там зоставив…

Дільничний насторожився.

— Губенко ловив рибу чи полював?

— Полював.

— Щось убив?

— Не знаю. При мені навіть не вистрілив. Ондатри теж… наловчилися: появляються тільки вночі, а вдень відсипаються по норах.

— Товкача не бачили?

— Ні. Він зі сторожем у контакті. Проте ятері ставить нишком, щоб не поцупили і голові не накапали.

— То коли востаннє стріляли з рушниці?

— Казав же, більше двох тижнів.

— І все-таки рушницю у вас вилучимо.

— Назовсім?

— Ні. Поки що проробимо балістичну експертизу. Ну, а там видно буде.

Слюсар болісно скривився, проте більше не сказав і слова. І дорогою мовчав, і дома, лиш, коли дільничний зібрався кликати понятих, спитав:

— А без них не можна?

— Ні. А чого ви їх боїтеся?

— Та не їх. Балачок людських боюся.

Від Слюсара Яківчук поїхав до восьмиквартирного будинку, котрий все ще ремонтувався. Губенко якраз грівся на сонці і смоктав цигарку. Побачивши інспектора, хотів підвестися, але відразу й передумав, лиш випрямився.

Дільничний присів поряд. Глянув на будинок, затим на невеличкий садок. У садку нікого не було, а у вікні, вже заскленому, помітив чоловіче і жіноче обличчя.

— Мабуть, і справді в цьому місяці над вами висить чорна хмара, що ми так часто зустрічаємося, — говорив дільничний. — Досі ці хмари ми розганяли. Буду радий, якщо й цього разу вдасться.

Губенко пожував цигарку і, не повергаючи голови, буркнув:

— Що там іще?

Яківчук поклав папку на коліна, провів по ній долонею.

— Ви вчора увечері були на Черемошні?

— А ви що, вже вбивство мені шиєте? — огризнувся.

— Нічого не шиємо. Просто опитуємо всіх, хто вчора увечері там був. І не треба гаркати. Я не люблю цього. Ти ж мене знаєш не один рік, — перейшов на «ти». — Отже, не заперечуєш, що був із рушницею? Ні. От і добре. Кого там бачив?

— Слюсара.

— У нього була рушниця?

— Ні, не було.

— Хто раніше з вас покинув став?

— Він.

— Ти ставив ятери чи тільки прийшов постріляти ондатр?

— Ха, щоб ятери ставити, треба мати блат зі сторожем.

— Стріляв?

— Двічі. Два рази підряд. Але нічого не підстрелив.

— О котрій годині це було?

— Точно не скажу, бо годинника забув дома. Але вже добре споночіло.

Яківчук замислився. Сторож твердить, що чув два постріли, і теж тоді, як стемніло. А що, коли Губенко ненароком підстрелив Товкача?

— Був під чаркою?

— Трохи…

— Пам'ятаєш місце, де стріляв?

— А чого ж.

— Тоді давай проїдемо по Черемошні.

Губенко відмовлятися не став, тільки поцікавився:

— І вже все?

— Цього я обіцяти не можу.

Яківчук глянув на годинник. Мали прибути експерти з області. Треба поспішати. Ліпше буде, коли Віктор не бачитиме, де вони будуть поратися.

На щастя, крім міліціонерів та кількох цікавих, що тупцювали на віддалі, на ставу більше нікого не було. Губенко враз посмутнів, у човен сідав неохоче, весь час косуючи на дільничного, ніби той збирався заподіяти йому щось погане.

— Оно там стріляв, — показав на чисте плесо.

Від того місця, де знайдено труп, було далеченько, метрів за п'ятсот.

— Що ж, пошукаємо пижів.

Шукали довго, проте не знайшли жодного, навіть клаптя. Не було й жодної посіченої очеретини. Правда, коли вірити Губенку, він стрілив уздовж плеса. Якщо дріб лягав кучно, то навряд чи зачепив рослини. Але ж де ділися пижі?

— Точно тут стріляв? — уже вкотре перепитав Яківчук.

— Тут… Але де ділися пижі? Може, качки поковтали?

— Качки? — здивувався Яківчук.

— Ага.

— Хай так. А поки що я вилучу у тебе рушницю, набої.

— Виходить… ви мені не вірите?

— Перевіряємо. — І, бачачи, що Губенко зовсім скис, спробував підбадьорити. — Не дуже переживай. Як душа часнику не їла, смердіти не буде.

46

Чи не вперше на оперативці Сидоренко слухав інформації оперативників мовчки, без реплік, не перебивав, був ніби чимось пригнічений. Всі, хто сидів у кабінеті, відзначили подумки: начальник за час, відколи з'явився у райвідділі, помітно змарнів. Згадали, що й хода його стала не такою, і на службу якось прийшов із брудним комірцем. Нині ж, певно, мовчав не лише тому, що притомився, а стримувала й присутність слідчого районної прокуратури. Слідчий і думки своєї ще не висловив, а по коротких репліках важко здогадатися, до чого хилить. Турчин примостився крайнім од дверей. Міг, не повертаючи голови, всіх бачити. Справа ускладнилася. Собака сліду не взяв. Звідти, де Товкач ставив останнього ятера, засідки не помітив. Судмедекспертиза встановила, що Товкач був нетверезий, а в таких увага, реакція притуплюються. Звідси напрошувалося: убивця знав, що Товкач напідпитку, а коли так, то — або разом випивали, або зустрічалися увечері. В обох випадках Товкач міг проговоритися про став і ятери. Та оперативники встановили — ні з ким, на кого могла б упасти підозра, він не зустрічався, а випив у чоловіка, якому під кінець робочого дня привіз піску. Залишалося таємницею: чому увечері Геннадій Нужний приходив до Товкача?

— Отже, смерть Товкача настала відразу внаслідок попадання дробу в голову й серце, близько одинадцятої вечора. Балістична експертиза показала: постріли зроблено з відстані близько сімдесяти п'яти метрів, пижі фабричні, такі, як у вилучених у Губенка набоях. Ідентифікаційне обстеження зброї показало, що постріли зроблено з такої ж (такої, а не цієї) рушниці, як у Губенка. Криміналістична експертиза ствердила: на речах Нужного знайдено залишки комбікормів, а на речах Самійленка і Дерев'яного тих залишків не виявлено. Виходить, речі Нужного перевезено машиною Товкача (він перед цим розвозив комбікорми), а Самійленка і Дерев'яного чимось іншим. Чи, бува, не УАЗом? Якщо так, тоді вбивця — Пилипчук. Але ж він того вечора допізна був удома, і взагалі відтоді, як розрахувався на комбікормовому заводі і став працювати у райсільгосптехніці, знав лиш одну дорогу — з дому на роботу й назад.

— Чого мовчите? — порушив тишу Скрипка. — Давайте будемо щось вирішувати, бо час не жде.

Висловлюватися піхто не поспішав, кожен чекав, кидаючи вкрадливі погляди по боках: як інші? Ті, що обіймали нижчі посади, почувалися вільно, перешіптувалися. Сидоренко ніби не помічав того. Він зовсім розслабився, відкинувся на спинку стільця і несподівано для всіх бадьоро усміхнувся. Скрипка повернув у його бік голову. В очах було чекання. І начальник, нащось поглядаючи у вікно, заговорив:

— Мені здається, нам нема чого сушити мозок. Треба братися за Губенка — і вся пісня.

— Воно й справді багато слідів веде до нього, — погодився слідчий прокуратури. — Тільки, як любить говорити Павло Якимович, без причини і листок не впаде з дерева. Яка ж тут причина? Який мотив убивства?

— А без мотивів хіба не можна вбити людини? — підвищив голос начальник. — Губенко вчора був п'яненький, ніч темна, почув — щось хлюпоче, і шарахнув із двох стволів. Тут дехто може сказати: а чому не викручувався, не брехав, що не був на ставу, а якщо був, то стріляв десь подалі й таке інше? Бо не впав, що сталося вбивство. А щодо Пилипчука, то я схильний вважати, що він все ж перепродував крадене.

Чим довше говорив начальник райвідділу, тим більшало в його голосі певності — він був щиро перекопаний у правоті своєї версії.

— Я не можу з вами погодитися, Іване Івановичу, — сказав Турчин. — Губенко був не такий уже п'яний, аби шум, знятий людиною, прийняти за шум ондатри.

— І все? — хитнув головою Сидоренко.

— А хіба цього мало?

— Ви що, зовсім відкидаєте причетність Губенка до вбивства?

— Зовсім не відкидаю. Тільки повторюю: не бачу мотивів.

Втрутився Іваненко:

— Дозвольте мені?

— Що там у вас? — не зовсім привітно глянув на нього Сидоренко.

— Усе це, здається мені, треба пов'язати з квартирними крадіжками. Я думаю так: квартири обікрали Губенко, Нужний і Товкач. Коли побачили, що ми натрапили на їхній слід, прикрилися Нужним. А те, що Геннадій плутав під час експерименту, можна пояснити просто: у квартирах не був, а тільки переносив крадене. Звідси й відсутність залишків комбікормів на речах, украдених у Самійленка і Дерев'яного.

— Тоді Губенку доведеться прибирати з дороги ще а Нужного, — додав Яківчук.

— А нащо? Його ж виправдали. І прошу врахувати: після того, як Геннадія відпустили, він пішов прямісінько до Губенка.

— А як же з Пилипчуком? — посміхнувся Сивокінь.

— Перепродувач.

— Нереально.

— Вам, лейтенанте, таке в голову прийшло, що… — зауважив Сидоренко. — Мало того, ви зовсім ігноруєте факт, що Губенко та Нужний у ніч із чотирнадцятого на п'ятнадцяте були на річці.

— А хто таке ствердив: Губенко. Йому підспівує Артем Яковенко. Хай буде всім відомо: Артем — одного поля ягода з Губенком і Нужним. До того ж за карбованця може піти на все.

— То таки правда, — хитнув головою Яківчук. — Ненадійний чоловік той Артем.

— То на біса такого берете у свідки! — гримнув Сидоренко.

— А як іншого не було…

Скрипка лиш чув про крутий норов нового начальника райвідділу, але не дуже вірив тому. Вважав, тут усе простіше — нова мітла мете по-новому. Тепер от поморщився від гарячки Сидоренка.

— Якщо ви, товаришу старший лейтенант, — Сидоренко глянув на Яківчука, — і ви, товаришу лейтенант, подивився иа Іваненка, — думаєте заднім числом, то хоч зводьте довести, що воно так, а не інакше. Іншими словами, дайте розумного, чесного, порядного свідка. А ви, товаришу капітан, — метнув погляд на Турчина, — шукайте більш аргументовані мотиви або антимотиви. Висувати версії — всі мастаки.

Скрипка вслуховувався в кожне слово начальника, оперативників, був аж надто серйозним і, хоч усі поглядали на нього, висловлюватися не поспішав. І, певно, ще мовчав би, якби начальник не звернувся до нього:

— А яка ваша думка, товаришу слідчий?

— Я погано ознайомлений зі справою про квартирні крадіжки, — неквапом почав Скрипка. — Одначе скажу: роботу зроблено велику. Та, на жаль, як і в кожному живому ділі, бувають прорахунки. Я підтримую версію, що вбивство якось пов'язане з квартирними крадіжками. Тільки ж треба знайти ланку, що пов'язала б ці два злочини. Хотілося б почути думку всіх, хто причетний до справи. І давайте будемо спокійними, коректними один до одного, — мав на увазі начальника райвідділу.

Сидоренко звів докупи брови, але нічого не сказав.

47

Турчин, важко підвівшись, відчинив кватирку, постояв коло вікна, ковтаючи надвірне повітря, яке, сподівався, освіжить трохи голову. Сивокінь підійшов до нього. Почувався він куди краще, ніж Павло, хоч теж усі ці дні крутився, мов білка в колесі.

— Що я тобі, Павле, скажу, — заговорив слідчий, поглядаючи крізь вікно на берізку, на якій вже зблискували сріблясті листочки, — все йде до того, що ми наламали дров, і треба набратися мужності й визнати це.

— Де ті дрова?

— Найперше — Пилипчук. Ми ним перестали займатися, хоч він найбільш потенційний злодій.

— А як інші?

— Зараз є таке слово — комплекс. От і нам треба підходити до роботи комплексно.

— Підійдеш, як Сидоренко співає своєї, Скрипка своєї, а ти своєї…

Зайшов Мамітько.

— О, то ви тут, — глянув на Сивоконя. — А я вам тарабаню, тарабаню…

— Що сталося?

— Нічого термінового. Про старогутянську справу хочу поговорити.

— А про що говорити? Закругляємося.

Мамітько стояв біля столу, високий, широкоплечий.

— Виходить, я вам догодив, довівши товаришам із області, що обійдемося своїми силами. Нічого приходити їм на обжинки. Хоч, скажу я вам, ви трохи круто варите.

— Як-то? — підвів голову слідчий.

— Все валите на Власюка. Але ж я в курсі справ: головну скрипку тут грала головний бухгалтер. Він хто? Хлопчак довірливий. Вона ж крутила ним, як хотіла.

— Не такий він наївняк, як вам думається, — мовив Турчин. — То теж калач тертий.

— А звідки вам відомо? — відразу змінив тон заступник. — Ви що, ведете справу? Краще займалися б глибше квартирними крадіжками.

Павло, як завжди, коли в нього закипав гнів, ледь зблід, і Мамітько поспішив зам'яти сказане.

— Чого гарячкуєш? — несподівано перейшов на «ти».

Турчин дістав пачку сигарет «Столичні», пальці дрібно тремтіли.

— Кому не ліньки, той і шарпає, — зітхнув. Мамітько на те:

— Сам винен. Не треба бути таким…

— А яким? Як ти?

— Зараз не про мене мова, — відмахнувся Мамітько, — Ти взяв, собі за моду: чи треба, чи не треба — лізти в пузир. Каже тобі начальство виходити на Губенка, то виходь. Ні, починаєш крутити, вигадувати різне.

— Хіба ти не бачиш: тут усе шито білими нитками?

— Запам'ятай: начальству видніше, що й чим шите. Ось так. — І до Сивоконя: — Скінчите розмову — загляньте до мене.

— Ні, це не заступник, а кінь без хвоста! — промовив Павло, коли Мамітько вийшов. — Ти вловив, куди він гне?

— Чому ж ні. Під Сидоренка підкоп. І так прямолінійно. Невже він такий…

— Раніше ніби не помічав. Це відколи вибився в заступники. Кому ж він хоче догодити?

Поріг переступив Яківчук. Турчин глянув на нього і зрозумів: несе невтішні вісті. Дільничний неквапом підійшов ближче до столу, зняв кашкета, витер хустиною змокрілу голову і зітхнув.

— Погане діло: того дня, як Нужного відпустили, Губенко, і той-таки Нужний, і так званий «свідок» Яковенко побували в ресторані. Добре випили й закусили. Розрахувався Губенко.

Турчин задумався: «Невже версія Іваненка — найміцніша? Але чому ж тоді Геннадій обмовив себе і спонукав його до цього старший брат? А як бути з убитим собакою Дерев'яного? І як прив'язати Товкача до цієї гоп-компанії? Вони ж ніколи в подібній «спілці» не були. Значить, розраховувалися за брехливе свідчення?»

— То яка ваша думка?

— Та, певно ж, така, як і у вас, Павле Якимовичу.

— Доведеться крутити версію Іваненка, — зітхнув Сивокінь. — І почнемо з Яковенка, чи не так?

48

Яковенко не став викручуватися, а тільки дізнався, сказав:

— Пригостили мене хлопці, капітально пригостили.

— За які заслуги?

— Хіба нема? Я зняв із них відразу дві підозри — квартири не обкрадали, сіна не підпалювали.

Турчин пильно, намагаючись зустрітися з очима Яковенка, промовив із помітною іронією в голосі:

— То, може, заодно відведете і третю підозру?

— Я вас не розумію, — очі Яковенка забігали.

— Хіба не чули? Губенка підозрюють у вбивстві Товкача.

Тепер уже Яковенко намагався перехопити погляд капітана — мабуть, хотів збагнути, що ховається за цими словами.

— Ми так собі думаємо: на річці ви не бачили ні Губенка, ні Нужного. За що й вас пригостили?

Яковенко враз обм'як. Кашлянув, ніби в такий спосіб намагався зняти напругу, яка всього сковувала, заважала вільно говорити.

— Ви що? Та я чим хочете можу поклястися… Бачив я їх… Бачив!

— Чому ж стільки мовчали?

— Я вже пояснював: не хотів уплутуватися. Але, коли до мене прийшов дільничний, розтолкував, я погодився…

— Спробую повірити. Тільки поставлю ще кілька запитань, І прошу відповідати правдиво, — Турчин зробив паузу. — Ви говорили, що бачили Нужного й Губенка в урочищі Завали десь біля дев'ятої, на початку десятої. Коли ви прибули додому?

— Десь за десяту… Точно не скажу.

— Хай за десяту. Тільки ж вас удома бачили десь о половині на десяту. Чим таке пояснити?

— Я не знаю, — зовсім тихо промовив Яковенко.

— Така справа, громадянине Яковенко. За свідчення, що не відповідають дійсності, вам доведеться відповідати. Згодом. А поки-що можете бути вільними.

— Але я… Повірте…

— Я сказав: можете бути вільними. Поки що.

Турчин не часто дозволяв собі подібну різкість, але зараз він був сердитий на Яковенка, на самого себе, на те, що все поверталося не в той бік, лізло наперекір логіці. Бо якщо йти за логікою, то ж Товкач обікрав квартири з кимось іншим, а не з цією гоп-компанією, а Губенко не Вбивав Товкача. Але факти перетягали в інший бік. І ще. Якщо Губенко й Нужний були у змові з Яковенком, то чому Губенко не скористався ним раніше, тоді, як зав'язалося з перснем, а згодом зі спаленою скиртою? Можна було б допустити, що спалена скирта на совісті Губенка, Нужного та Яковенка, тому й два перші мовчали про останнього, аж поки добре не припекло. Тільки ж і звечора Яковенка бачили між двома урочищами — Закут і Завали. Він стеріг свої сітки-плутанки. Міг, звичайно, пристати до гурту, і в той бік, і в інший — не так уже й далеко; та оця плутанина в часові…

Губенко про час нічого не міг сказати, бо, коли на них із Нужним набрів Яковенко, вони спали. Зачувши, що на нього падає підозра в убивстві Товкача, здивовано зиркнув на капітана. Стрівшись із холодним, твердим поглядом, ледь подався вперед, правицею прикрив рота, ніби перетинав шлях обурливим словам.

— Але за що я його мав убивати? — простогнав.

— Хіба я вам казав, що ви його вбили навмисне?

— І не навмисне не вбивав. Ваші люди перевірили: звідти, де я стріляв, до місця, в котрім Товкач ставив ятера, дріб і близько не долітає.

— Ви забуваєте інше: наші люди там, де ви стріляли, не знайшли ніяких слідів, окрім кількох зламаних очеретин. Ви стріляли по водяному плесу, рушниця ваша б'є кучно, однак при експериментальних пострілах кілька дробин все ж засіло в очереті, а головне — плавали пижі… Потім. І дріб, і пижі такі самі, як у ваших набоях.

— Я купляв їх у товаристві мисливців та рибалок. Перевірте ще у кількох мисливців.

— Перевіряли… Пижі і дріб справді такі. Та експертиза встановила ще одне: набої зберігалися у трохи сируватому приміщенні, дріб такий же, як у набоях, що у вас вилучили.

— Всі цегляні хати трохи сируваті.

— Припустимо. Але слухайте: у нас є всі підстави вважати, що Яковенко вас біля річки не бачив. На брехливе свідчення його підмовив не хто інший, як ви. Що він од вас мав, окрім могорича в ресторані?

У Губенкових очах — страх, мольба. По хвильці опустив голову. Згорбився. Зістарівся, здавалося, прямо на очах. «Невже він? — кольнуло в серце Павлові. — Невже всі ці люди, якими займаємося з самого початку, аж тепер постали перед нами не як компанія п'яниць і браконьєрів, а — злодіїв та убивць?»

— То що будемо робити?

— Я не знаю… Я нічого не знаю…

— Моя вам порада: у всьому чесно зізнатися. Це принаймні полегшить вашу провину перед судом і перед власною совістю.

— Але я не крав і не вбивав. Чому ви не хочете мені вірити?

— Тому, що це слова. Одні слова. Нам потрібні факти. У вас їх нема, у нас — є. Так на чиєму боці правота — на вашому чи нашому? Тож продовжимо. Хотілося б знати, хто підмовив Геннадія Нужного брати на себе вину, — ви чи Товкач?

Губенко важко поворушив тонкими, сухими губами, і Павло підсунув йому склянку води. Він пив на диво спокійно, рука не тремтіла, а лиш пальці міцно стискали скло. Коли Віктор поставив склянку на стіл, Турчин, почекавши трохи, нагадав про себе:

— Я жду.

— Чого ви в мене питаєте? Ви в нього спитайте. Я вам казав, що він придурок, і зараз таке скажу.

— Не ухиляйтеся од відповіді.

— Я не ухиляюся. Я кажу так, як воно є. В нього питайте. Ще, може, в брата старшого. Здається мені, саме звідти тягне димом.

— А від вас димом не тягне?

— Ні, не тягне.

Турчин здивувався: як мало треба цьому чоловікові, щоб повернулися спокій, самовпевненість, — всього склянка води. Але рано святкувати тобі, чоловіче, перемогу. Дуже рано.

— А чи знаєте ви, що в нас досить фактів проти вас, щоб зараз просити у прокурора санкції на ваш арешт?

— Але ж я не винен…

— Будемо розбиратися. А поки що напишіть підписку про невиїзд за межі району. Ось папір, ручка.

Віктор обережно взяв ручку, повертів у пальцях і подивився на оперуповноваженого.

— Як писати?

Турчин підказав. І все ж Губенко писав довго, думав над кожним словом. Зате написав грамотно, без помилок. Перечитавши підписку, капітан запитав:

— Ви не могли б якщо не точно, то хоч би приблизно сказати, о котрій годині стріляли по ондатрі?

— Мене вже питали, і я казав, що не пам'ятаю. Але сонце зайшло, стемніло. Я ледь побачив звірка. Тому й промахнувся. А може, й ні. Тільки хіба в темноті знайдеш… — відповів Віктор.

Сонце заходить о дев'ятій, добре темніє о десятій чи й пізніше. Треба буде простежити. Товкач був убитий біля одинадцятої. Десь тоді сторож і чув постріли. Якщо йому вірити, то зі ставу він не відлучався.

— А коли ви пішли додому?

— Та відразу й пішов.

— Хто може підтвердити, коли ви повернулися додому?

— Окрім жінки, ніхто. А може, хто бачив. Ви знаєте, — враз пожвавився, — я пошукаю свідків.

— Пошукайте. Тільки не таких, як Яковенко, — попередив Турчин.

49

Геннадій Нужний був дуже здивований, коли почув од Турчина:

— Доведеться вам повірити, що то ви обікрали квартири.

— Як-то?! Ви ж самі казали, що я сам на себе набалакую.

— Все тече, все міняється.

— Але ж… — почав було Геннадій.

— Чого ви, доказуйте, — посміхнувся Турчин.

— А що казати? Ви ж знайшли злодія.

— Одного. А був він не сам. Оскільки Товкача вже нема, продовжимо розмову з вами. Отже, скільки вас було? Може, заодно скажете: хто і на яких умовах підмовляв узяти на себе відповідальність за злочин? Це ж — тюрма!

Весь час Нужний сидів нерухомо. Турчинового погляду не уникав, але й не прагнув із ним зустрітися.

— Тепер можна. Тепер — скажу! Все скажу. Це він, Товкач! За кожний рік тюрми він обіцяв мені платити по три тисячі.

— А як із краденим? Кому воно зоставалося?

— Не знаю. Я не крав. Мене просто підмовили. А ми з Віктором були на річці. Ви ж знаєте. У нас є свідок.

— Свідка ви купили?

— Як — купили? — стрепенувся Нужний. — Це вигадка!

— Тоді прошу пояснити: за які заслуги ви пригощали Яковенка, викинувши для цього сімдесят карбованців?

— Ми пили просто так. Зустрілися і…

— «Просто так» ви могли випити пляшку вина. А коньяк «просто так» у ресторані не п'ють. Може, тут пахне сіном? — спитав Павло і подумав: «Що я роблю? Я кидаю їм рятівний круг — ухопляться за нього. Чи, може, тут і справді… сіно?» — Чого ви так дивитеся?

Геннадій кліпнув, зібрався щось сказати, але очі враз взялися холодним спокоєм: вирішив і далі стояти на своєму а чи намислив ухопитися за «рятівний круг» — спалене сіно? Всього можна чекати.

І Турчин продовжував:

— Повернемося до ресторану. Отже, про що ви там розмовляли?

Нужний мовчав, ніби й не до нього мовлено.

— Ви що, не зрозуміли?

— Зрозумів.

— Так у чому річ?

— Я не пам'ятаю.

— Жодного слова?

— Жодного… Ми багато випили…

— Але спочатку, коли сідали до столу, були тверезі?

— Трохи дома хлебнув…

— Не обманюйте. У вашій хаті горілка не водиться.

— Я купив.

— Де?

— У магазині.

— Вас продавщиця знає? Зараз ми туди поїдемо і вияснимо. Тільки прошу не забувати: ви вже раз завинили перед законом. Востаннє питаю: про що розмовляли?

Холодний спокій в очах Геннадія зник. Вже дивився на капітана жалібно, ніби випрошував у нього помилування. Потім тихо, ніби собі в пазуху, зашепотів:

— Хвалилися, хто і як рибу ловить. Більше ні про що, тільки про рибу. А дослівно не пам'ятаю, бо ж… самі знаєте…

Продавщиця магазину лиш глянула на Геннадія Нужного, як по її повних губах ковзнула весела посмішка:

— Чого ж не знаю? Клієнт, можна сказати, постійний. Часто бере вино. Правда, останнім часом заявляється рідко, видно, десь нанюхав самогонницю.

— То де брали горілку? — знову запитав Турчин у Геннадія вже на вулиці.

— У самогонниці. Але я вам не скажу, бо ви її оштрафуєте.

— От що, Нужний, мені набридли ваші викрутаси. По горло ситий ними. Востаннє питаю: з якої пагоди напували Яковенка?

— Не знаю. Мені Губенко сказав: підемо, то я й пішов.

«Чи він і справді такий тупий, — думав Турчин, — а чи тільки вдає з себе тупого? Треба дізнатися, з якої нагоди вони випивали. Може, саме тут заховано один із кінців?»

50

На запитання, про що вони розмовляли з Яковенком у ресторані, Губенко довго не відповідав. Іскри тривоги змигували в його очах і гасли.

— Вам усе переказувати?

— Можна.

— Але ми стільки говорили… Всього не пригадаєш. Про риболовлю говорили найбільше — історії різні згадували, вихвалялися один перед одним.

— Вихвалялися чи хвалили один одного?

Губенка збило з пантелику таке просте запитання. Певно, дав би багато, аби дізнатися, що за ним ховається. Тому знову мовчав.

— Так важко пригадати? Ну й ну… І неправда, що ви говорили тільки про одну риболовлю. Ми розпитували про те деяких сусідів по вашому столику, офіціанток. Так що, Губенко, годі відпиратися. Ви і вся ваша компанія заплуталися — далі нікуди.

— В усьому заплуталися, — додав Скрипка.

Губенко подивився на нього злякано. Він знав закони, через те й боявся слідчого прокуратури куди більше, ніж оперуповноваженого, і саме це наводило на думку, що він убив Товкача. Якщо вбив навмисне, тоді й квартирні крадіжки — на їхній совісті. У ресторані вони й справді добре випили, розмовляли голосно, і офіціантка чула, як ці рибалки-браконьєри клялися у вірності один одному, вічній дружбі, Губенко і Яковенко цілувалися. Досі між ними дружба не водилася, були знайомі між собою, як усі рибалки. Що за цим стоїть — спалена скирта чи Яковенкова брехня: на річці він нікого не бачив?

— Значить, несила пригадати, про що говорили в ресторані. — Мова Турчина була тверда. — Навіть не можете сказати, хвалили один одного чи вихвалялися один перед одним?

— Я хвалив Яковенка, що він добрий рибалка, — тихо сказав Губенко.

— Бачите, як воно виходить: ви пригощали Яковенка, ви його вихваляли. Скажете, просто так? Ніхто цьому не повірить. Ви платили йому за послугу. Яку? Добре розумієте, куди все хилиться…

— Але ж до. всього того я не причетний. Повірте.

Губенко жалібно кривився. Скрипка, котрий досі більше мовчав, ніж говорив, прокашлявся.

— Дарма, Губенко, стараєтеся: вам нас не розжалобити. Коли ви незугарні заперечити факти, що засвідчують вашу участь у злочинах, нам доведеться вдатися до крайності — арештувати вас.

Губенко шарпнувся, видно, хотів заперечити, але на тих кілька слів не вистачило сили. Його обличчя посіріло, зморщилося.

— Але ж… — нарешті спромігся на мову.

— Ніяких «але»! — урвав його Скрипка, — Ми і так із вами довго морочилися, — І до Турчина: — У вас чистий бланк є? Я напишу постанову.

Вікторові очі розширилися, вони були сповнені відчаю. Враз пожбурив під ноги кашкета, істерично закричав:

— Хай пропаде! Хай усе пропаде! Я скажу. Скажу всю правду. Зашипіть. — І, перехопивши повітря, випалив одним духом: — Ми з Нужним спалили скирту. Ми! І більше нічого не робили. Чуєте: нічого — ні я, ні він.

Скрипка і Турчин переглянулися, в їхніх поглядах було здивування, тільки ледь-ледь зблискувала цікавість: якої далі заспіває. Та чоловік лиш важко дихав. Зійшов наплив того бурхливого, неконтрольованого, що захопило всього, понесло і викинуло на другий берег.

— Як усе було? Розкажіть!

Віктор в'яло підвів голову, подивився на слідчого й оперуповноваженого. Страху чи хвилювання в погляді не було, лише одна туга.

— Ми вкинули сітки у воду, а самі пішли під скирту, бо хмара якраз насувалася. Трохи ковтнули, закурили й незчулися, як заснули. Від чого скирта зайнялася, й не знаємо. Мабуть, од чийогось недопалка. Прокинулися, як добре припекло. Вхопили мотоцикла, щоб тікати, а він не заводиться. Що робити? Давай пхати. Допхали до Завалів, а далі несила. Ще ковтнули, аби трохи від серця одлягло, і лягли перепочити. Думали: раненько, як видно стане, розберемося, що воно за холера сталася з мотоциклом, і проспали…

— Звідки Яковенко дізнався, що ви підпалили скирту?

— Він каже, що теж тоді був на річці, помітив, як ми від палаючої скирти пхали мотоцикла.

— Ви його бачили?

— Він теж спав. Прокинувся саме тоді, як ми порівнялися з ним. Хоч не підпалював, а злякався: зоставив сітки у воді і дременув додому.

— То він вас п'ятнадцятого вранці на Завалах не бачив?

— Не. Ну, а коли Нужний упоров оту дурницю — сказав, що обікрав квартири, — Яковенко проговорився перед одним дядьком, мовляв, то справжня туфта… Дядько той комусь бовкнув, а той іще комусь. Отак і докотилося до дільничного. Що було робити? Не скажеш, як було насправді. Довелося викручуватися.

— Звідки він дізнався, що ви ночували на Завалах?

— Ми самі про все роздзвонили. Ну, потім ви з нами їздили пляшки порожні збирати. Воно нічого, що ліс. Люд тепер скрізь нишпорить.

— Чому Нужний, як його відпустили, пішов прямо до вас?

— Аби сказати, що ви, — Губенко кивнув на Турчина, — здогадуєтеся, хто спалив скирту. А крадіжки Геннадій узяв на себе, бо ненормальний. Ви пильніше придивіться до його братика: здається мені, звідти тягне смаленим.

Усе ніби виглядало щиро, правдиво, але за ці дні стільки всього почуто, побачено, що хоч-не-хоч, а закрадався сумнів: чи це не черговий обман? Справі могли зарадити тільки факти, але вони були, так би мовити, однобокі, свідчили проти Губенка і компанії.

— От що, Губенко, підіть до Ленкімнати, там о свіжі газети, журнали. Почитайте, а заразом подумайте гарненько. Надумаєтеся раніше, ніж ми вас покличемо, приходьте, розказуйте.

— Ви не арештовуєте мене?

— Поки що ні.

— А потім?

— Якщо все те, що ви сказали, правда, — ніхто вас не заарештує.

Коли Губенко вийшов, Скрипка, потираючи коліна, котрі крутив ревматизм, звівся і, похрускуючи суглобами, пройшовся по кабінету.

— Додасться нам роботи, он, додасться, — мовив невтішливо. — А в мене відпустка на носі. І путівкою в санаторій пахне. Уперше за багато років. Ні, як уже не таланить, то не таланить.

— Послухаємо, що скаже Яковенко. А може, це не так, — бадьорив слідчого Павло.

51

Яковенко тримався зовні спокійно навіть тоді, як Турчин, повільно виважуючи кожне слово, заговорив:

— Минулої нашої зустрічі я сказав, що не вірю жодному вашому слову. Тепер от нам вдалося роздобути факти, які викривають вашу брехню. Проте, перш ніж викласти їх перед вами, я востаннє звертаюся: може, все-таки розкажете, як воно було насправді?

Поки капітан говорив, Яковенко дивився на свої великі руки з товстими потрісканими пальцями. Не відірвав од них погляду й після того, як оперуповноважений змовк. Хіба що брови опустив нижче — ховав очі.

— Мовчанкою не відбудетеся.

— Все було так, як я розказував, — буркнув, не підводячи голови.

— Не так. Тої ночі, коли згоріла скирта, ви на річці не ночували. Чи, може, я наговорюю? Тоді скажіть, коли під'їхали пожежні машини?

— Я не бачив… Вони їхали верхньою дорогою.

— Однак із того місця, де ви перебували, палаючу скирту було добре видно. Чому ви не поїхали її гасити?

— Боявся, щоб не звинуватили в підпалюванні.

— Цей же страх погнав вас додому. Навіть сітки-плутанки зоставили в річці. Чи не так? А мотоцикла, який пхали два чоловіки, ви бачили?

На зарослій білим пушком шиї Яковенка заблищав піт — не краплинами, як то буває, а розлився відразу, ніби з чашки хлюпнули водою.

— І далі будете мовчати? Може, покликати Губенка, і хай він вам нагадає, як усе було?

Яковенко мовчав.

Запросили Губенка. Він якось приречено переступив поріг і зупинився, потім пройшов іще кілька кроків і сів. Його попередили, щоб говорив тільки тоді, як будуть звертатися безпосередньо до нього. У кімнаті повисла напружена тиша, бо Скрипка і Турчин не поспішали обзиватися. В капітана десь на денці серця заворушився сумнів: а що, коли Губенко зараз бовкне щось таке, що не вкладається в жодні рамки, переверне все догори дном?

— То що будемо робити, Губенко?

— Робіть, що хочете. Я сказав правду.

— Якщо він у всьому зізнався, то чого вам треба від мене? — подав голос Яковенко.

— Почути правду. А ви цього не хочете. Що ж, доведеться витрачати час. Скажіть, Губенко, що зробив Яковенко, коли побачив палаючу скирту?

Губенко, дивлячись собі під ноги, тихо промовив:

— Завів мотоцикла і поїхав додому. Сітки залишив у річці.

Яковенко важко зітхнув і встромив руку в кишеню, певно, хотів закурити, але згадав, де він, і витяг руку назад. Знову зиркнув на Губенка. Той сидів нерухомо і все ще дивився собі під ноги.

— Губенко, скажіть йому, що брехати вже не треба.

Той голови не підвів, попрохав:

— Розкажи, Артеме, як було насправді, бо тут таке закручується, що страшно подумати.

Очі Яковенка гостро заблищали.

— Хай би ви краще собі шиї поскручували, де тільки взялися на мою голову! — вигукнув. — Зроду-віку не був у міліції, а тут маєш…

— Давайте по суті.

Яковенко, проковтнувши слину, рівним голосом переповів усе, що вже чули від Губенка. Обом їм поставили ще кілька запитань і відпустили. Слідчий, почекавши, поки за ними зачиняться двері, промовив:

— Все-таки я вбивства з Губенка не знімаю.

— Мотиви?

— Ніяких мотивів. Поцілив випадково. Тільки ж як це довести? Висновки судово-балістичної експертизи вагомі, незаперечні, але… Ще хоч би якийсь доказ. Я так надіявся на Яківчука…

— Не панікуйте передчасно: може, йому вдасться роздобути щось вагоме. Він же дружинників підняв, помічників у нього — як ні в кого… Ви от порадьте, як нам вийти на спільників Товкача?

— А вони в нього були?

— Були…

— Поговори ще з дружиною Товкача, з сусідами… Дружинники — діло добре, але ти можеш помітити те, на що вони не звернуть уваги. Так що давай, закручуй нове коло, — говорив слідчий. Але по очах було видно: болить йому інше. Враз обличчя Скрипки пожвавилось.

— Слухай, Павле, невже сторож до дванадцятої ночі й на хвильку не відлучався зі ставу?

— Присягається.

— А може, в той час був у такому місці, куди звуки пострілів з вершини не досягають? Ти не цікавився цим?

— Цікавився. Якби навіть був коло греблі, все одно почув би.

— І все-таки я мушу сам поговорити зі сторожем.

Сторож і слідчому прокуратури, як і працівникам міліції, твердив: від шостої вечора і до дванадцятої ночі був біля ставу. Два постріли підряд чув десь об одинадцятій годині.

— А де ви були від дев'ятої до десятої?

— Точно про час не скажу, бо хоч і маю звичку поглядати на годинник, але так, за звичкою. Глянув і забув. Десь після десяти був он там, де три верби зрослися. Бачите? Звідти до вершини не так і далеко. До тих верб якогось лиха, ніби магнітом, тягне коропців. Бувають такі дні, що тільки встигай знімати з гачків. Ці браконьєри, а правдивіше злодії, бува, підкрадуться з боку верб, і, поки я веслами домахаю, натягають по кілька кілограмів. А є й зовсім нахаби, на мотоциклах підскакують. Я на берег, а вони скік на мотоцикла — і лови вітра в полі. Акта на такого не складеш, бо не знаєш, чи зловив щось. Викличуть його, а він: «Я й хвоста не бачив». Або ще краще: «То сторожеві приснилося, що я рибу ловив». Того ж таки вечора, як ото сталося вбивство, як було. Заліг я під отими вербами і жду. Підлітає на мотоциклі один лобуряка. Я зрихтувався. Та він виявився хитрішим, ніж я думав. Закидушку відразу не закинув, пішов берегом, ніби природою милується. Так і мене побачив. Якби були вудочки, я знайшов би на нього управу. А то ж закидушки. Не полізеш у кишеню. Я вам скажу, що треба, аби до охорони ставів і міліція підключилася. Міліції таки бояться. А хто сторожа боїться?

Скрипка слухав дядька і думав своє: «А що, коли вбивця вистрілив саме тоді, як гуркотів мотоцикл?»

Увечері провели експеримент: у вершині, в тім місці, де Губенко стріляв по ондатрі, двічі підряд вистрілили під гуркіт мотоцикла того самого «лобуряки», який тоді під'їхав до ставу. Пострілів не почули.

52

Щодо убивства Товкача, то одні твердили — нещасний випадок, інші, серед них і слідчий прокуратури, — пов'язували з квартирними крадіжками. Турчин, розповідаючи на оперативці про хід розслідування, без переконання говорив про обидві версії.

— А чому Степан Нужний випав із вашого поля зору? — не дочекавшись кінця інформації оперуповноваженого, перебив Скрипка. — Я ж просив не залишати його.

Павло на мить затнувся, глянув на слідчого не вельми привітно.

— Ми займаємося ним. Про це я мав сказати трохи згодом. Та коли вже вам так нетерпеливиться, то забіжу наперед: старший Нужний має алібі: був у гостях у приятеля до години ночі. Нікуди не відлучався.

— Чому власне на Нужного падає підозра? — озвався Мамітько.

Сидоренко кинув короткий погляд на свого заступника. Турчин хвильку помовчав і взявся пояснювати:

— Тому, що дев'яносто дев'ять із ста за те, що він, а не хто інший, підмовив молодшого брата взяти на себе вину. Постає питання: нащо? Ми тут із Сивоконем прикидали і так, і сяк і дійшли висновку: хтось його змусив. Судіть самі. Тільки-но затримали Пилипчука з краденим, ніхто про те нічого не знає, а заводом поповзла чутка, що він перепродував крадене. Значить, усе намічено було завчасно. Одначе, хто знає, як би воно повернулося, якби ми не напали на слід Товкача. Пригадайте: саме тоді, буквально на другий день, коли стало ясно, що крадене, яке ми вилучили у Пилипчука, побувало у Товкачевій машині, старший Нужний із Дерев'яним приводять у міліцію молодшого Нужного. Співпало? Навряд. Отож і постає питання: хто міг натиснути на старшого Нужного, а старший на молодшого? Окрім Товкача — нікому.

— Але хто міг «натиснути»? — знову втрутився Мамітько.

— Оцього ми не знаємо.

Сидоренко подивився на Скрипку. Очі того були стомлено прикриті повіками. Він напружено думав, а обличчя було спокійне, умиротворене, здавалося, слідчий дрімає. І начальник, який недолюблював повільного, підстаркуватого слідчого прокуратури, мовив іронічно:

— Ви, товаришу капітан, говорите такс, що аж на сон хилить. Наскільки мені відомо, Нужний добрий працівник, комплекс неодноразово отримував премії, прапори.

Мамітько на знак згоди кивнув головою.

— А потім, — продовжував Сидоренко, — чи не здається вам, що ви думаєте заднім числом?

— Цю версію висував я і раніше. Але були й інші, ніби міцніші. От і опрацьовували їх. Хіба таке не буває?

— Буває, що й на вербі грушки ростуть, — глумився начальник.

— А чого ж… — спокійно відказав Турчин і тут же сам цьому подивувався: «Звідкіля у мене взялося це залізне терпіння?»

Скрипка вдав, що нічого того не помітив, і сказав:

— Мені здасться, тут усе зв'язане одним вузлом — і квартирні крадіжки, і вбивство. Тому треба йти до цього вузла двома дорогами — дорогами злодіїв і дорогами убивці. Як, Дмитре Петровичу? — звернувся Скрипка до слідчого міліції.

— Це так, — коротко відповів Сивокінь.

Він на оперативці більше відмовчувався. Інтуїція підказувала: є третя версія. Мусить бути. Але інтуїції, як мовиться, до справи не підшиєш. Потрібні факти.

Поки що є один: Нужний пригощав Власюка, часто з ним зустрічався, а чоловік він не такий, щоб своє викидати, марнувати дні у пиятиці. Тому, ледве дочекавшись закінчення оперативки, Сивокінь попросив привести Власюка.

Колишній голова колгоспу був блідий, змучений, у куточках уст біліли кришталики соди — певно, шлунок не перестає турбувати. Але не стогнав, не вимагав лікарів, біль переборював мовчки. Лягати до лікарні категорично відмовився.

Він підійшов до столу і зупинився, тримаючи руки за спиною. «Швидко ти, чоловіче, засвоїв арештантську науку», — з гіркотою подумав Сивокінь. А вголос запитав:

— Може, все-таки ляжете в лікарню?

У погляді Власюка було іронічне запитання: невже тільки для цього мене викликали?

— Не треба… ніякої лікарні. Швидше кінчайте справу.

— Це залежить не від мене, а виключно від вас. Ви ж плутаєте слідство, приховуєте інших злочинців. Так справа, як ще моя бабуся покійна казала, протягнеться до маленького Юрія.

Похнюпившись, Власюк слухав. На його обличчі не зворухнувся жоден м'яз — він, певно, змирився зі своєю долею, а якщо й опирався, то за інерцією. Як здолати її? Чим? Тут одні факти не допоможуть. Потрібне звичайне людське слово, щоб воно перевернуло в душі цього чоловіка все, що його зараз гнітить. Такого слова у Сивоконя напохваті не було. Але хотілося звірити свою версію про третю дорогу. Може, справа у тільних коровах, які здавав старогутянський колгосп на міжколгоспний відгодівельний пункт? Правда, на перший погляд тут нічого підозрілого й нема: малопродуктивних корів здавна вибраковували і якщо здавали не на комплекс, то відгодовували у себе. Та вдалося встановити, що серед корів були й такі, котрі давали по дванадцять літрів молока. Середній же надій на корову по колгоспу складав сім кілограмів.

Тільні корови, так би мовити, «випливли на поверхню» вже після арешту Власюка. Слідчий іще не мав із ним про це мови. Сьогодні от попросив розповісти, чому так чинив. Власюк подумав і сказав:

— То компетенція головного зоотехніка. Раз вибракувала, значить, так треба було… для господарства: малопродуктивна корова — то збиток.

— Чому ж, — заперечив слідчий, — у квітні минулого року, наприклад, було вибракувано корову Зірку, яка давала дванадцять кілограмів молока?

— Не пам'ятаю ніякої Зірки. Питайте у зоотехніка.

— Але зоотехнік пояснила, що ви разом вибраковували худобу. Вона попереджала вас, що Зірка добре доїться, скоро буде з телям. А ви що їй сказали? «От і добре, що скоро з телям: більше заважить».

— Може, й було таке. Тільки я в цьому великого злочину не бачу. А взагалі, ви не дуже слухайте зоотехнічну. Не така вона свята й божа, як виставляється. Не я ж, а вона два роки тому у колгоспній череді колгоспними кормами відгодовувала двох своїх бичків. А потім колгоспові й продала… Якщо мені не вірите, спитайте в народного контролю. Він цим займався.

«А що… А що, коли так робить і Нужний? — подумав Сивокінь. — Корови приводять телят, їх ніхто не оприбутковує, бо це ж відгодівельний комплекс, а не молочний, вони там ростуть, відгодовуються, а потім завідуючий продає їх тому ж комплексу. Але ж це не дві, не три… Ну й що? Ці махінатори до чого хоч можуть додуматися. А здавати можуть під чужими або й вигаданими прізвищами».

Щоб приховати раптове хвилювання, слідчий закурив, підвівся, пройшовся по кабінету Й зупинився за спиною Власюка, щоб той не бачив його обличчя.

— Значить, підпали під вибракування?.. А за що ж вас Нужний, як мені стало відомо, пригощав?

— Сьогодні він пригостив мене, завтра — я його… Таке життя, — Власюк намагався бути спокійним.

— Кого ви пригощали, і хто — вас, слідству давно відомо. Ми ще до цих чарколюбів повернемося. Зараз мова про інше — про вибракування тільних корів. Буду з вами відвертим: нам не відомо, що за цим стоїть. Можемо лише здогадуватися. Здогадки свої ми, безперечно, перевіримо. Та, перш ніж почати цю роботу, я звертаюся до вас: ви могли б допомогти слідству, розказати всю правду і цим Полегшите свою вину. То як?

Власюк мовчав.

53

… На відгодівельному комплексі, що при комбікормовому заводі, було виявлено тридцять сім голів зайвої, не оприбуткованої худоби, різного віку і різної вгодованості. Лише за шість місяців нинішнього року двадцять одна особа отримала гроші за худобу, якої ніколи на відгодівельний пункт не здавала. Дехто з них відразу зізнавався, що на те їх підговорили завкомплексом Степан Нужний, головний бухгалтер комбікормового заводу Марія Самійленко. За послуги комбінаторам фальшиві здавачі худоби отримували по кілька червінців.

— За логікою, — говорив Сивокінь на черговій оперативці, — злодії не випадково вибрали квартири Дерев'яного, Нужного і Самійленко: ноші знали, що там є чим поживитися. Певно, сподівалися не тільки на дорогі речі, а й на гроші, золото. Навести на ці квартири злодіїв могли люди, які стоять близько до трьох згаданих осіб.

— Стоять близько… — буркнув Мамітько. — Про це лиш за шість місяців нинішнього року знала двадцять одна особа. А є ще у них родичі, друзі, знайомі, врешті-решт є робітники заводу, комплексу, які хоч про щось могли здогадуватися. Адже це зайва худоба, приховати її не так легко. То лишки зерна в коморі легко утаїти.

— Про робітників — то діло таке… А от про підставних осіб варто подумати, — мовив Сивокінь. — Правда, я розмовляв із кожним, і ніхто з них і не здогадувався про масштабність афери. Треба шукати людей, які стоять близько до згаданих осіб. Може, я помиляюся, але мені здається, що таким громадянином міг бути колишній шофер Дерев'яного — Пилипчук.

— Дозвольте, але до чого тут Дерев'яний, — знову вихопився Мамітько. — Він усього лиш проявив службове недбальство, і нема чого…

— Товаришу майор, майте витримку! — урвав заступника начальник. — Що за звичка перебивати?

Сивокінь і Турчин не втрималися від посмішок.

— Я вже заодно дам відповідь на репліку товариша Мамітька, — бадьоро продовжував слідчий. — Слідство по справі ще ведеться. Коли Пилипчук попався з краденим, водночас і ми напали на слід Товкача. Останній стривожився шантажем змусив старшого Нужного підставити під удар свого безвільного молодшого брата. Цей номер, як відомо, не вдався. Нужний добре розумів: якщо ми візьмемо Товкача і Пилипчука, то ці обидва викриють його. Тому й пішов на крайність — убивство Товкача.

— Але у Степана Нужного алібі, — тепер уже заперечив слідчий прокуратури.

— А хіба він не міг це зробити чужими руками? Правда, Турчин із товаришами займався людьми, на яких він міг би покластися, і найперше — його молодшим братом, але, на жаль, поїш що ніяких результатів. Про всяк випадок пропоную негайно вилучити рушниці та набої у Нужного, Самійленка і впритул зайнятися Дерев'яним. Головне — пришвидшити ревізію. А може, заодно вилучити зброю і в Дерев'яного? Ні; такий він простак, аби в нього під носом таке варилося, а він нічого не знав.

Під Мамітьком рипнув стілець, він глянув на Сидоренка. Той був спокійний, зосереджений, а після того, як Сивокінь змовк, подивився на всіх доброзичливо.

Скрипка заклопотано глянув на Сивоконя:

— Я в основному згоден із вами. Але, якщо ваша версія не витягне, запасна е?

— Немає.

— І в мене катма.

— А я думаю, — бадьоро заговорив Сидоренко, — версія товариша Сивоконя витягне. Все стоїть на міцній основі. От тільки як бути з Пилипчуком?

— Брати! — вихопився Іваненко.

Начальник посміхнувся.

— А що ви скажете, товаришу Турчин?

— У нас нема підстав, щоб арештовувати Пилипчука.

— Як-то нема? — гарячкував Іваненко. — Все ж за те, що він злодій.

— То наші припущення. Фактів же обмаль. Хоча — ми їх роздобудемо і, сподіваюся, дуже швидко.

— У який спосіб? — суворо блиснув очима Сидоренко. — Час не жде. Ми розкрутили справу. Треба її завершити.

— Зараз нічого конкретного не можу сказати? Може, слідство щось має?

— Треба подумати, — сказав Сивокінь.

— Усім треба думати. Всім. А не тільки товаришам Сивоконю й Турчину, — начальник зупинив погляд на своєму заступникові. — Підкидати репліки найлегше.

Мамітько і не зворухнувся. А Турчин подумав: «Шліфується начальник».

54

Степан Нужний мовчки слухав звинувачення, яке проти нього висував Сивокінь. Коли той скінчив, він тихо зітхнув. Таким же спокійним та байдужим він був і тоді, коли йому зачитували постанову про арешт, мабуть, внутрішньо до цього давно готувався і тепер сприйняв усе, як фатальну неминучість. Знав, на що йшов. Доведеться з ним багатенько поморочитися.

Нужний витяг із кишені чисту, добре накрохмалену хустинку, неспішно витер своє розповніле обличчя, тлусту шию, так само непоспішливо поклав хустинку назад. Прокашлявся.

— А що це дасть? Все одно лапті мені сплітаєте… Ех, хай би той день був пропав пропадом, коли мені збрела в голову ця ідея!

— І скільки від того дня минуло?

— Багатенько. Три роки з гаком.

— Як я зрозумів, ідея навіялася вам?

— А кому ж іще? І, знаєте, почав із малого. Три корови на відгодівлі отелилися. Телятка бігали, росли літом на дармових харчах, ніде не рахувалися. От мені й шепнув лихий: «Продай їх комплексу». Я й продав: одне оформив на себе, друге на брата Геннадія, третє на кума. І нічого, пронесло. Тоді я спробував іще. Далі — більше, апетит розгорівся. І закрутилося…

— Як вам вдавалося такий довгий час приховувати свої махінації від ревізорів райсільгоспуправління і директора?

— Вдавалося. Пасовиська наші в лісах. Коли приїжджали ревізори, я давав команду пастухам, і вони скільки-то голів од гурту відганяли. І все шито-крито.

— Ну, а взимку?

— Зимою… До десяти голів я від самого господа-бога втаю.

— Як?

— Переведу з одного приміщення в друге.

— Ну, а як вдавалося обдурювати директора?

— Дуже просто. Він усе більше заводом керує, а на комплексі я господар. Йому що від комплексу треба? План. Він у нас був. І м'ясо було найдешевше в районі. Тільки тут, скажу я вам, не зовсім справедливо виходило. М'ясо виробляв я, а хвалили Дерев'яного. І премія в нього завсігди більша, ніж у мене. Може, це й штовхнуло мене на злочин. Якби не ця кричуща несправедливість, то хто знає, як воно повелося б.

— Що й казати, несправедливість кричуща, — згодився Сивокінь. — Коли ще взяти до уваги, що за темні діла на комплексі і йому доведеться відповідати.

— Як-то? — насторожився Нужний.

— А так, — не став пояснювати Сивокінь, аби зоставити чоловіка в невідомості. — Я вже вас попереджав, що тільки щире сердечне зізнання може полегшити вашу вину. Доводиться ще раз про це нагадати.

— Могли б і не попереджувати, і не нагадувати. Карних кодексів я не читав, а от книжки почитую ті, де про вас, про міліцію…

Мова Нужного була спокійна, розважлива, ніби він — не злочинець, а слідчий — не слідчий, лиш добрий попутник у вагоні поїзда чи в автобусі. Влучивши момент, Сивокінь глянув у Степанові очі. Там — ні хвилювання, ні тривоги. Схоже було, чоловік охоче розкривається в одному гріху, щоб у такий спосіб утаїти набагато важчий, наприклад, убивство людини. Але ж у нього залізне алібі — був до півночі на іменинах у приятеля. А може, загріб жар чужими руками? Чиї ж то руки? Молодшого брата чи Губенка? Другий відпадає, а перший… У Геннадія теж ніби тверде алібі.

— Значить, попереджувати не треба. Тим краще. Тоді скажу вам: попри все, ви зі слідством не щирі. От говорите, що вам вдавалося викручуватися від ревізорів обманом, а в нас є інші відомості: кожна ревізія закінчувалася виїздом «на природу».

— А ви скажіть мені, хто з ревізорами не їздить «на природу»?

— У кого совість чиста.

— Тоді ви не знаєте ревізорів. Це жуки-гнойовики. Якщо захочуть, такого нариють, аби видихав. Бо ж хіба є люди кришталево чисті? Десь та спіткнешся.

— Може, кришталево чистих, як ви кажете, й нема. Але добрих, порядних, чесних — скільки завгодно. — І, помітивши, що Степан збирається заперечувати, поспішив обірвати його: — Та про це іншим разом. А зараз ось що. На багатьох вилазках «на природу» бував директор. Як і чим це пояснити?

— Моєю повагою до начальства, а також бажанням начальства випити і з'їсти на дурняка.

— Прошу пояснити ще одне: нащо ви підмовили брата взяти на себе чужу вину?

Нужний зробив великі очі.

— Яку вину? Ви про крадіжки, чи що? Яку я мав із цього вигоду? Прошу пояснити.

— Це можна, — слідчим задоволено розправив плечі. — Коли ми взяли Пилипчука і натрапили на слід Товкача, останній, знаючи про ваші махінації з худобою, натиснув на вас, а ви на брата.

Либонь, уперше в душі цього розповнілого чоловіка ворухнувся страх, але він вчасно зумів його пригасити. Спалахнув обуренням:

— Громадянине слідчий, що ви мені чіпляєте? Це ж, якщо по-вашому, то й Товкача зі світу прибрав я?

— Такого не скажу, бо кров його не на ватних руках.

— Ну, слава богу, хоч цього мені не чіпляєте, — полегшено зітхнув Степан Нужний.

Сивокінь посміхнувся.

— Я сказав: не на ваших руках. А щодо совісті… Тут діло таке…

— Яке таке діло? На що ви натякаєте? — обличчя Нужного знову стало гнівним.

— Спокійно, громадянине Нужний. Не забувайте, де ви. Хвалилися, що любите читати книжки про міліцію. Якщо так, то мусили б знати, що міліція і складніші злочини розплутувала. Зрештою, в нас с багато фактів, аби заявити: не покійний Товкач, а ви підмовили свого брата взяти на себе квартирні крадіжки. Згадайте-но, як повівся я вами Геп-надій, коли ми проводили відтворення подій… Або той же синій костюм. Один він у вас був. Один. А ось свідчення понятих і наших товаришів: цей костюм вони бачили у вашій шафі уже після того, як у домі побували злодії. Так що речі, які були знайдені у хліві вашого брата, не були вкрадені. Їх туди заніс сам Геннадій.

— Як ви там собі хочете, а мене до вишки не підведете.

— Можу вам заявити з усією відповідальністю: ні я, ні будь-хто інший цього злочину вам не причепить. — Слідчий хвильку помовчав. — Буду з вами відвертим: не для цього мені треба знати, хто підмовляв вашого брата. Нас цікавить спільник Товкача. Ми його знаємо, але, щоб просити у прокурора санкції на арешт, нам потрібні вагомі факти. Аби могли, ви його втопили б у ложці води. Ще б пак! Це ж він усе заварив: дізнався про ваші комбінації з худобою, підмовив Товкача, щоб той з дружками обікрали вас усіх трьох. Як наслідок: ви сидите переді мною, а він усе ще на волі.

Нужний слухав Сивоконя уважно. Коли слідчий скінчив, несподівано посміхнувся:

— Хитро плетете, так би мовити, тиснете на почуття. Але я товстошкірий.

— Воно й видно.

Сивокінь не сподівався на таку поведінку Нужного: думав, спробує відбутися мовчанкою. А він оно якої заспівав. Хитрий лис, хитріший, ніж сподівалися. Але чого так уперто не хоче назвати Пилипчука Товкачевим спільником? Невже і цей вдався до шантажу? Не інакше, як знає вбивцю. Чому ж — захищає? Невже махінації з худобою — то ще не все?

55

Марія Самійленко і тоді, коли прийшли її арештувати, і тепер, на допитах, була перелякана, часто плакала. Проте і вона не хотіла назвати другого злодія.

— Я не знаю, нічого не знаю, — твердила, мов заведена, і, схлипуючи, починала каратися: — Господи, де був мій розум? Чого мені не вистачало?

Ще на першому допиті на прохання слідчого вона призналася, з чого почалося її падіння:

— Це було три роки тому… Якось, переглядаючи відомість на оплату зданої худоби, я помітила прізвище чоловіка, який ніколи не тримав корів. Сказала про те Нужному. Він таїтися не став, у всьому зізнався і пообіцяв, що це вперте й востаннє. Слізно просив мовчати. Я послухалася. Одначе підняла відомості за минулі місяці і ще знайшла фальшивих худобоздавачів. Тут би мені забити у всі дзвони, а я все чогось вичікувала. І дочекалася — золотого персня з дорогоцінним каменем. Мені б відмовитися, ще ж було не пізно, та… розум затуманився… Взяла персня, лиш сказала, аби все це було востаннє. Пообіцяв. А через деякий час знову помічаю у відомості фальшивих худобоздавачів. Я тоді до Нужного: «Що ти робиш? Ми ж домовилися!» А він: «Де ж мені діти оті зайві голови, котрі зібралися за цілий рік? Не труїти ж? Треба буде списувати, а як спишеш, як вони ніде не рахуються? Здам я зайві і поставлю крапку». Але крапки він, як бачите, не поставив. І я з ним теж…

— Невже про це директор не знав і не здогадувався?

— Не знаю.

Сивокінь мало вірив тому, що говорили про Дерев'яного Нужний і Самійленко, і вперто шукав фактів, які викрили б директора заводу, проте нічого суттєвого дізнатись не вдавалося. Тільки й відали, що того вечора, як був убитий Товкач, кудись їздив своєю «Ладою». Мав рушницю, хоч мисливець, як і Степан Нужний, був не вельми затятий. Із рушниць Нужного і Самійленка, як показала судово-балістична експертиза, стріляли давно. Зоставалася рушниця Дерев'яного, але вилучати її не поспішали, бо не були певні, що натрапили на вбивцю, а головне — ще не час було виходити на директора.

Тим часом Пилипчук подав заяву з проханням розрахувати його на роботі. Йому сказали, щоб відпрацював стільки, скільки того вимагає закон. Хлопець спочатку слізно просив його відпустити, далі став вимагати криком, а коли й це не допомогло, поставив вимогу перевести з водіїв у слюсарі… Мати, мовляв, хворіє, і він не може відлучатися з дому на кілька днів упідрид. Проханий задовольнили. Пилипчук і хвилини на роботі не затримувався, як темніло — з хати і носа не висовував.

— Схоже, потерпає за своє життя, — м'яв свої вусики Павло.

— Навіть дуже схоже, — погодився слідчий. — У його матері здоров'я ніби й не погіршало. Принаймні останнім часом до лікарів не зверталася.

— А може, тут більше, ніж інтуїція: прибрали Товкача, приберуть і мене. Може, йому пригрозили. Тільки от хто?

— Убивця Товкача, хто ж іще! — Сашко дивувався із нездогадливості слідчого й старшого оперуповноваженого.

Сивокінь і Турчин посміхнулися. Та Іваненко, охоплений молодим азартом, не помітив цього і вів далі:

— Хай би розрахували… Тоді побачили б, як Пилипчук дременув би.

— А про підписку на невиїзд забув? Не для того він хоче розрахуватися. Швидше — зібрався пересидіти лихо вдома або влаштуватися ближче до дому.

Сивокінь перегорнув папери, які лежали перед ним, хоч нічого в них не шукав.

— Може, й так. Треба з ним зустрітися, поговорити. Павле, ти не візьмешся за це?

— Можна.

Щоб менше було розмов, Турчин перестрів Івана по дорозі з роботи, у сквері, де було мало людей — сквер лежав майже на околиці містечка. Крокував Пилипчук швидко, ніби когось наздоганяв чи його наздоганяли, не оглядався, був у добре поношеному костюмі, стоптаних черевиках, днів два-три неголений. Появі оперативника не здивувався. Відповів на привітання.

— Присядемо?

Пилипчук ступив до лави, що стояла під гіллястою липою. Як сідав, ледь чутно зітхнув.

— То з чого почнемо?

Хлопець знизав плечима.

— Ви що, не бажаєте зі мною розмовляти?

Пилипчук в'яло повернув голову. Обличчя його було зім'яте, пухле, як у людини, котра погано спить і багато п'є.

— Про що мені з вами говорити?

— Хіба нема про що? Невже ви думаєте, нібито ми повірили вашій баєчці, що ви лиш перепродували крадене? А чи сподіваєтеся, що зі смертю Товкача все притихне?

Пилипчук пересмикнувся.

— Ви думаєте, то я?

— Ні. Я допускаю зовсім інше: ви могли б легко бути на місці Товкача. Та й зараз… Я не збираюся вас залякувати, але мушу сказати: така небезпека над вами висить, бо не вся злочинна група, яка діяла на комбікормовому заводі, арештована. І не арештована тільки тому, що не можемо виставити проти них вагомі факти. Тут ви нам могли б допомогти.

— Але я не крав.

— Не треба, Пилипчук. Ми вас теж поки що не арештовуємо… Хочу сказати: ви приховуєте дуже небезпечних злочинців. Боюся, що на Товкачеві вони не зупиняться, а тому й кажу: ви зробили правильно, перевівшись на денну роботу, І все ж, будьте «бережні. І не думайте тікати, бо цим тільки ускладните свою вину. Пам'ятайте: ви дали підписку про невиїзд.

Пилипчук сидів ніби скам'янілий.

56

Через півгодини після зустрічі з Пилипчуком Турчин уже був у райвідділі.

— Ти й справді віриш у те, що Пилипчук щось знає? — Сивокінь стомлено прикрив очі припухлими од недосипання повіками.

— Пилипчук знає більше, ні я; знав Товкач.

— Чому ж тоді прибрали Товкача?

— Бо він шантажист. До того ж Товкач був упертий, нахрапистий, а саме такі далі власного носа не бачать. Цим і небезпечні.

— Якщо ти такий упевнений у вині Пилипчука, то чому він досі на волі?

— А ти хіба не упевнений?

Сивокінь замислився. Питання — злочинець Пилипчук чи ні — його мучило відтоді, як хлопця доставили в міліцію з краденими речами. Спочатку шальки терезів хиталися, тепер от тягнуть тільки в один бік — злочинець. А слідчому цього не хотілося, було до болю шкода хлопця, до якого доля була і так немилостивою.

— Що тобі сказати… Якби був певний на всі сто, вже давно написав би постанову на арешт і пішов з нею до прокурора. Не гнівайся, Павле, але де дінешся від правди: з Пилипчуком у нас усе грунтується на емоціях, здогадках. А от фактів… З ними бідненько. Ми й досі не знаємо, де він був із чотирнадцятого на п'ятнадцяте серпня, його чи не його машина стояла о третій ночі на вулиці.

— Мушу тебе засмутити. Коли вже Яківчук із своїми чисельними помічниками нічого не може зробити, то махни рукою. Треба спробувати дістати його з іншого боку, як ото ти вчинив із Нужним і Самійленком. Треба шукати вбивцю. Я перекопаний: він знає другого злодія. І не тільки знає, а й мас потрібні факти.

— Перед твоїм приходом із приводу цього ми зі Скрипкою обмінювалися думками. Дійшли до старої версії — вбивцю треба шукати серед трійці: Степан Нужний, Самійленко і Дерев'яний. Нужний має залізне алібі, Самійленко — теж. Зостається Дерев'яний.

— А щоб поговорити з його дружиною? Вона останнім часом ходить як у воду опущена…

— Поговори. Тільки чи матимеш од того користь? Я оно з дружиною Власюка разів п'ять бесідував. А толку? Хіба ж вона не знає, в чию іще кишеню падали колгоспні гроші? Зна-ає. Шофер, який возив продавати картоплю на південь, засвідчує, що виручку віддав їй. А ще він стверджує, що вона ним кілька разів, як збиралися їхати в район, передавала чоловікові заклеєний конверт, у якому, безперечно, теж були гроші. Невже вона не знала, кому вони призначені? А от — ні пари з вуст.

— Сподівається, що той, хто отримував ті конверти, виручить.

— Про це й бухгалтер заявила. Однак далі цього не пішла. Тільки… хіба начальник відділу обліку та перевірки райсільгоспуправління так уже багато важить?

— Чому — він?

— Бо то ж його ревізори замість того, щоб роботу робити, горілку біля річки хлебтали. І це вже навіть тоді, як ревізія була призначена нами.

— Так-то воно так. Тільки я, грішним ділом, думаю, що тут не обійшлося без самого начальника райсільгоспуправління. Мені здається підозрілим, що його дружина так настирливо хоче зблизитися з моєю Любою, зі мною… Навіть обіцяла Любі посприяти з квартирою… Підозрілими є її натяки на те, що я не вмію жити…

— Але ж ти цієї справи не ведеш?

— Зате дружу з тобою.

— Не забувай, Павле, що… А втім, може, тобі й справді клюнути на вудочку, що закидає дружина однофамільця Власюка — начальника райсільгоспуправління.

— Тоді доведеться втягувати й Любу, а я цього не хочу. Досить того, що вже кілька разів я вдавався до її допомоги.

— Вона в тебе зразкова дружина міліціонера. Так що обмізкуй цей варіант, бо я, зізнаюсь, теж не зовсім вірю ревізорам. А зараз, — слідчий глянув на годинник, — приведуть на допит Власюка. Мопсе, подивишся іще раз на цього птаха?

Власюк зайшов до кабінету. Обличчя бліде, гостро повипиналися вилиці, в густій русій чуприні сріблилася сивина. Слідчий запросив сісти й одразу спитав:

— Щось надумали?

Власюкові випалені болем шлунка губи ледь помітно ворухнулися, права рука потяглася до кишені й безвільно впала на півдорозі. Сивокінь, поглядаючи на Павла, мовчав, але той не збирався втручатися в допит, і слідчий провадив далі:

— Якщо не хочете говорити ви, тоді почну я. Найперше — скажу: як не викручувалися, а комбінацію з тільними коровами врешті ми відгадали. До слова, серед осіб, які здавали худобу на відгодівлю, за півтора року двічі зустрічається й ваше прізвище. Сподіваюся, не станете заперечувати, що ніяких бичків ви не здавали, бо у власному господарстві, крім свиней та курей, більше нічого не тримали. Чи, може, помиляюся?

Власюк, не підводячи голови, промовив одними губами:

— Не тримав.

— Може, заразом дасте відповідь і на друге запитання: ті бички були платою за постачання тільних корів?

— Я вже не пам'ятаю…

— Склерозом ніби не хворієте, щоб забути. І гроші ніби немалі, біля двох тисяч. Будемо вважати, що вони осіли у вашій кишені. Чи, може, з кимось поділили?

— Грошей тих не бачив, — голос у Власюка був хрипкий, немов застуджений.

— А хто їх отримав? Чого мовчите? І скільки вже будете тягнути на свою голову злочинів? Сподіваєтеся, що вас виручать? Так цим ілюзіям пора б уже розвіятись. Ніхто вам не допоможе. І ніщо не допоможе. Крім вас самого. Той, хто штовхнув вас на злочин і з ким ви ділили крадене, навіть не скаже вам спасибі. Зрештою, якщо не хочете подумати про себе, подумайте про свою дружину, доньку, про батьків своїх подумайте — людей чесних і порядних. У батька вашого серце хворе… А ви на що перевелися? Сивіти почали… Зосередьтесь на мить і гляньте у своє майбутнє. Хто, ну хто довів вас до такого? — слідчий говорив запально, обличчя його напружилося, від недавньої утоми не лишилося й сліду.

Але Власюк був незрушний.

57

На комбікормовому заводі було сорок вісім вуликів. Облік меду вівся погано. Навіть пасічник не міг точно сказати, скільки його викачувалося.

— Моє діло яке? — говорив. — Щоб наші бджоли були справні, справно мед носили, і щоб мені справно платили заробіток. Все інше — діло начальства.

За свідченням сторожа, найчастіше по мед приїжджала головний бухгалтер заводу Марія Самійленко. Вивозили з пасіки бідонами. Марія те спочатку заперечувала, казала, що коли й брала зрідка, то слоїками, а не бідонами; та згодом, як виставили свідків, котрі бачили, як минулого літа ставили в машину, на якій вона приїхала, бідон і відрову каністру (те ствердив і Пилипчук), зізналася, що так воно й було. Тільки собі взяла каністру, а бідон чоловік увечері на власній машині відвіз Дерев'яному. Той цього не визнавав. Виникла потреба в очній ставці.

Спочатку в кабінет привели Самійленко. Від колишньої пишної молодички зосталися лише великі сірі очі, і дивились вони на світ не злякано і не приречено. Нічого в цих не змінилося й тоді, як упевненим кроком зайшов Дерев'яний. По своєму колишньому головному бухгалтеру лиш ковзнув поглядом і, привітно всміхаючись, звів його на слідчого. Дізнавшись, чого від нього хочуть, спохмурнів:

— Маріє Дмитрівно, ну, для чого ви так? Хіба ж ви мені колись привозили мед, та ще й цілий бідон? Нащо мені стільки? Що я — ним торгувати мав? Я й тут проявив сліпоту, службове недбальство. І все тому, що у господарських питаннях розбираюся погано, тому й крутили ви мною, як хотіли. За це мене, звісна річ, по голівці не погладять. Але ж ви на мене таке звалюєте… Негарно так, Маріс Дмитрівно, дуже негарно. — Мова Дерев'яного лилася спокійно, кожне його слово, кожний порух губ і брів виказували певність у собі, у своїй правоті, і не помічалося в цьому награності — одна гола правда, більше нічого. Самійленко слухала його мовчки, але в її очах зачала прохоплюватися злість, а згодом і ненависть. Як Дерев'яний скінчив говорити, слідчий не поспішав із новим запитанням, сподівався, що ненависть жінки прорветься назовні. Проте вона не подавала голосу.

— Як я вас зрозумів, — обережно заговорив слідчий, — ви, товаришу Дерев'яний, до розкраденого меду зовсім не причетні?

— Чому ж, — зам'явся директор, — я вже говорив: проявив недбальство, більш ніж треба довіряв підлеглим. Ну, і сам, траплялося, простягав руку… Інколи брав якийсь там кілограм. А щоб пудами… Вибачте, але це наклеп.

— Дозвольте, але ваш колишній шофер теж про це говорить.

— Знайшли кому вірити. Коли в Пилипчука вистачило совісті продавати вкрадене Товкачем у мене шкіряне пальто, то від нього можна чекати чого завгодно.

— А вам не здається, що він і Товкач вас усіх трьох обікрали?

— Здається. Чому ж, — спокійно сказав Дерев'яний. — Тільки якби так, ви вже знали б. Он які справи порозкручували. Під моїм носом таке творилося. Зграя, можна сказати, орудувала, і я не бачив. А ви раз-два — і все розкрутили.

— Не все, не все, — м'яко обірвав слідчий. — Головне — попереду. Та давайте розберемося до кінця з тим медом. Отже, ви заперечуєте, що торік, десь у кінці червня або на початку липня, громадянка Самійленко, колишній головний бухгалтер комбікормового заводу, завезла вам додому бідон меду?

— Заперечую.

— І раніше ніколи не завозила?

— Ніколи.

— Самійленко, що ви на таке скажете?

Жінка не озивалася. Вона пильно, з холодною рішучістю дивилася на Дерев'яного, здається, хотіла стрітися з його очима, але він уникав того.

— Громадянко Самійленко, ви що — відмовляєтеся від своїх попередніх показань?

— Ні, не відмовляюся, — твердо відказала. — Возила я йому мед. І не тільки йому.

— Маріє Дмитрівно, у вас є совість чи нема?! — Тепер уже Дерев'яний ловив її погляд. — Самі тонете, то для чого інших, безневинних топити?

— Я вас топлю? Може, ви мене вже втопили.

— Маріс Дмитрівно!

— Що — Маріє Дмитрівно? Що, я вас питаю? — Голос Самійленко починав тремтіти, ненависть в очах танути, захлинатися в душевному болі. — Йди в тюрму, Маріс Дмитрівно, добро твоє, Маріє Дмитрівно, буде конфісковане. А я, як був директором, так і буду. Не будеш! Чуєш: не будеш! Зі мною підеш!

— Що вона говорить? Що вона говорить? — Дерев'яний благально дивився на слідчого. — Ви повинні… Ви мусите…

— Що — мусите? Рота мені заткнути? Не заткнете! Тепер ніхто не заткне! Годі! Всі пропадом пропадіть — і ти, і Нужний. Це ви… ви скалічили мені життя. І ніхто мене вже не виручить. Ніхто. Господи, де був мій розум? Де він був, господи?

Дерев'яний підхопився на ноги.

— Товаришу слідчий, це наклеп! Я протестую! Протестую. Прошу записати. І прокурора… Негайно викличте прокурора. Вона не має права. Де факти? Це голий наклеп.

— Спокійно, громадянине Дерев'яний, — з притиском мовив Сивокінь. — У всьому розберемося.

— Беріть папір і записуйте, — владно наказувала жінка. — Тільки щоб він, — кивнула на зблідлого Дерев'яного, — звідси не вийшов, бо може нашкодити.

58

— Ото дав клас, так дав: за одним махом розставив усі крапки над «і», — щиро радів удачі товариша Турчин.

Сивокінь сидів за столом, зіперши голову на руку, дивився на Павла крізь примружені повіки і поволеньки смоктав цигарку. Коли дотліла, погасив у попільничці недопалок і втомлено сказав:

— Якщо по правді, то я на таке не сподівався…

— Чому? Все до того велося. Спрацював, так би мовити, діалектичний закон: кількість перейшла в якість.

Вину Дерев'яного довести було неважко, аби й на небо ліз, доказуючи свою непричетність до злочину. Його викрили не тільки показання Самійленко, а згодом і Нужного, але й бухгалтерські документи, які Самійленко завбачливо приховала від ревізії. Дехто свою частку краденого отримував із рук Дерев'яного або Самійленко. Свідків, безперечно, при цьому не було.

І тут у великій пригоді слідству стала завбачливість Степана Нужного: коли покровителю злочинців, начальнику райсільгоспуправління Пилипу Власюку на його п'ятдесятиріччя дарували імпортне шкіряне пальто, він запропонував під підкладку імпортного шкіряного пальта підшити шматок матерії, на котрім вишити: «Нашому благодійнику і покровителю». Там було перераховано всі речі й гроші, що отримував «благодійник» від комбінаторів. Ніякого підпису не було, зате Нужний розказав, які слова і якою заполоччю вишито.

До «благодійника» прибули з обшуком пізнього вечора. Він уже повернувся з роботи, був одягнений у чорний елегантний спортивний костюм. Худорлявий, підтягнутий, рухливий, обличчя ледь видовжене, без зморщок, сірі очі гострі, проникливі, хоча русявий чуб негустий, крізь м'яке волоссячко просвічувала лисина. Оперативників зустрів холодною усмішечкою..

— Як я зрозумів, ви до мене з обшуком? — підвів рідкі брови. — А ви знаєте, хто я?

— Знаємо, — спокійно сказав слідчий. — Ось постанова. Прошу ознайомитися.

Читав п'яте через десяте або й зовсім не читав, а лише втупився поглядом у написане, щоб у такий спосіб зосередитися, взяти себе в руки. Коли одірвався від паперу, був, як і раніше, спокійний, самовпевнений, хіба що в очах змигувала тривога.

Зайшов Яківчук із понятими, і Сивокінь розпорядився починати обшук.

Перша шафа, яку відчинили, була, як бочка огірками, | забита дорогою імпортною одежею. Те ж саме було і в другій, і в третій. Шкіряні пальта — три чоловічі і чотири жіночі — були у четвертій. Знімаючи їх, Сивокінь відчув, як тіло виповнюється гарячим тремтінням: а що, коли ярлика нема? Заглянув під підкладку одного пальта… Ярлик був у другому. Слідчий обережно, тильною долонею витер із обличчя піт і посміхнувся:

— Ось такі, значить, пироги…

Якусь мить дружина Пилипа Власюка стояла нерухомо, здавалось, і не дихала, потім глипнула на чоловіка. Той ухопив тонкими, збілілими губами повітря, яке нараз для нього стало ватяним, і залементував:

— Це шантаж! Ви не маєте права! Я скаржитися буду! Я зараз… Прокурору… Не дозволю…

— Можна й прокурору, чого там, — мовив слідчий і не втримався від іронії: — Поки ви з ним переговорите, я напишу постанову про накладання арешту на ваше майно.

— Як… це?! За якими законами?!

— У постанові усе буде сказано.

Пилип Власюк рішучим кроком підійшов до телефону, взяв трубку, проте дзвонити не став, лиш пригрозив:

— Ви мене ще запам'ятаєте!

Із Пилипчуком також великого клопоту не мали. Самійленко та Нужний, а згодом і Дерев'яний дали показання. Коли Пилипчук попався в Києві і оперативники воднораз вийшли на Товкача, останній (втрачати йому було нічого) зустрівся зі Степаном Нужним, зізнався йому, що то вони, Товкач і Пилипчук, обікрали квартири, і пригрозив: «Якщо ви зі своїми зв'язками не відведете од нас біди, я викрию ваші махінації з худобою. Нам за квартирні крадіжки дадуть по шість-сім років, ми повернемося з тюрми й знову будемо шоферувати, а вам розмотають усю котушку…» Виручателів не знайшлося, тоді й умовили молодшого Нужного взяти на себе вину. За кожний рік перебування в тюрмі обіцяли платити по три тисячі — кожен по тисячі.

Пилипчук не опирався. На першому ж допиті він зізпався у квартирних крадіжках, сказав, що задум цей прийшов першому в голову не Товкачу, а йому. І відбитки від ключів сам зробив, і вівчарки Нужного та Дерев'яного сам повбивав. Речі Самійленків перевезли УАЗом, речі Нужного — машиною Товкача; частину речей Дерев'яного теж перевезли УАЗом, решту перенесли в руках.

— Ми сподівалися взяти у них золото, гроші, — говорив Пилипчук. — Але, видно, добре ховають. Звідкіля в них золото? Скупляють же. Кожного разу, як тільки бували в Києві, Дерев'яний бігав по ювелірних магазинах. Я на власні очі бачив, як він за один перстень заплатив аж три з половиною тисячі карбованців.

Совість Пилипчука не мучила:

— Ми в держави крали чи в людей, які добро нажили горбом? Ми відбирали у злодіїв… Як отой чоловік із кінофільму «Бережись автомобіля»…

— Той, із кінофільму, до речі, виручені гроші відсилав у дитячі будинки, а ви хотіли пустити на купівлю власного автомобіля.

— Більше не взяв би і копійки.

— Теж відправляли б у дитбудинки?

— А що? Відправив би.

— А Товкач?

— Я з ним про це не говорив. Не встиг.

— Зрозуміло. Отже, ви знали про комбінації, які творяться на заводі?

— Шофер знає чи не все про свого начальника!

— То чи не краще було б заявити в міліцію, прокуратуру чи в інші органи?

— А я заявляв. Аж три анонімки написав у вищі інстанції. Тільки всі анонімки переадресовували На райсільгоспуправління. А тамтешні ревізори замість того, щоб перевіряти, з Нужним старшим горілку біля річки пили.

На питання, що він може сказати про Дерев'яного, Нужного та Самійленко, Пнлипчук мовив:

— То все паскуди. Один одному за гроші можуть горлянки перегризти. Самійленко, правда, трохи не така. Вона крала й оглядалася. А Дерев'яний і Нужний — то справжні вовкодави. Мене всі калимником вважають. А ніхто не знає, що на ті калими мене посилав Дерев'яний. Вирученими грішми я мусив із ним ділитися. Він навіть таксу встановив, скільки і на яких дорогах я повинен брати. Якщо я брав менше чи не набирався повний комплект пасажирів, то віддавав йому гроші зі своєї пайки.

Складніше було з убивством. Самійленко в рахунок не бралася. Мали алібі брати Нужні. Не було його лиш у Дерев'яного, до того ж, він тоді увечері, яи сталося вбивство, кудись їздив «Ладого». Отож підозра впала на нього. Його було арештовано (поки що за махінацію худобою), зброю й набої вилучено і відправлено на експертизу. Сам Дерев'яний клявся, що Товкача не вбивав, а того фатального вечора їздив до своєї давньої коханки, ім'я якої не видасть і під кулеметом — хай хоч тут зостанеться чистим перед дружиною. Машини Дерев'яного біля ставу чи близько від нього ніхто не бачив.

59

— Кепські ваші справи, Власюк, — Сивокінь співчутливо дивився у змучене хворобою і душевними муками обличчя. — У вас був один шанс пом'якшити свою провину — у всьому зізнатися, назвати усіх своїх спільників по злочину, але ви цим не скористалися. Тепер пізно: ваш однофамілець, начальник райсільгоспуправління, тепер уже колишній, арештований.

Власюк тільки кліпнув очима і посміхнувся:

— Так я вам і повірю…

— А колишній ваш головний бухгалтер повірила. Вона все, що знала, розповіла про свого колишнього начальника. Ніхто вас не виручить. Зв'язки, про які вам однофамілець Власюк наплів, — то міф. Не заперечую: він зустрічався з багатьма впливовими особами, декого навіть пригощав біля річки, до речі, за ваш рахунок, але ж тоді у нього не було на лобі написано, що він злочинець. Я теж із ним зустрічався, правда, не біля річки… Ось так, громадянине Власюк, не скористалися ви шансом… Останнім.

Губи Власюкові зворухнулися, очі зволожилися, він заплющив їх.

— Я не хотів. Я не сподівався, що цим скінчиться… Я думав… А, та що казати! — махнув рукою, опустив голову.

Сивокінь перечекав, поки він трохи заспокоїться, і заговорив:

— Хоч розкажіть, з чого і як усе почалося?

Власюк заговорив, у голосі — душевний біль, гірка, невигойна туга.

— Десь місяців шість після того, як мене обрали головою, до мене приїхав мій однофамілець Пилип Федорович і сказав, що до району прибуває високе начальство і для пригощання треба сто карбованців. Попередив, що на таке діло дають усі голови колгоспів. Гроші я тоді віддав свої. Згодом попросив у начальника «бобика». Він знову почав грошей вимагати, цього разу вже чотириста карбованців: треба, мовляв, дати комусь «на лапу». Я спитав його: «Де я стільки візьму? Якщо зі своєї зарплати — що скажу жінці?» А він мені: «Думай. На те ти й голова, щоб думати…» Ну, я тоді загнав трохи деревини. З тих пір все й почалося… Давав йому і собі… брав. До цього підключив і головбуха, самі розумієте, без неї не можна було. Правда, вона не про все знала. Приміром, про картоплю, яку ми відправляли машинами на південь… Пилип Федорович повчав: менше знатиме — менше матиме, і нам більше дістанеться. Мене, знаєте, брав страх, але Пилип Федорович заспокоював: не бійся, казав, у мене скрізь друзі, виручать. А його виручали тільки його ревізори: вони все закривали. І хто знає, може, все так і продовжувалося б, якби я не порекомендував обрати головою ревізійної комісії агронома по захисту… Ви ж знаєте його: здавалося, мухи не скривдить, буде робити те, що я накажу. А він… таке завернув… А ще Пилип Федорович пообіцяв, коли його заберуть «вище», то мене порекомендує на своє місце.

— Ви не цікавилися, хто ще з голів колгоспу давав гроші Власюкові — на пригощання чи там на те, щоб віддячити комусь за придбану техніку…

Власюк жалібно подивився на слідчого.

— Але ж це і їх тоді…

— Якщо вони займалися тим, що й ви, то і їх. Коли ж давали з власної кишені… До слова, що він казав товаришам, які не хотіли давати грошей? Може, чимось погрожував?

Власюк вагався, перш ніж заговорити.

— Сусід мій, із колгоспу «Правда»… Ви знаєте, що те господарство теж відстале. Кров із носа потрібні були екскаватори, просив того ж Пилипа Власюка, а він не дає, каже: «Я своїх грошей на тебе викидати не буду». Так ото довелося голові впиняти з власної кишені двісті карбованців і вручити Пилипу Федоровичу… Після цього господарство отримало екскаватора.

— Якщо все було так, як ви кажете, то вашому колишньому сусідові, може, нічого не буде. Ну, а ще в кого він вимагав грошей?

— Ходили чутки, що багато брав у голови колгоспу імені Дзержинського. За те й свиней, які там здихають сотнями, списував, і машини його родичам давав без черги, і техніку нову — теж поза чергою… Про інших не чув. Таке, знаєте, не лежить на кінці язика.

— Із міжколгоспним відгодівельним пунктом теж Власюк звів?

— Він.

— За ті дві телиці, які буцімто ви здавали на комплекс, ви й справді грошей не отримали?

— За ті дві — ні. Всі до копієчки віддав Пилипові Федоровичу. Він тоді весілля справляв одразу обом дочкам, то потрібні були гроші.

Віктор Власюк відповідав на всі запитання, які цікавили слідчого. Про пом'якшення своєї вини він навряд чи думав: був певен — шанс упущено. Коли його вивели, Сивокінь довго міряв кроками кабінет од дверей до вікна (цю звичку перейняв у Турчина) і все думав, думав, ніяк не міг збагнути психологію таких людей, як Пилип Федорович Власюк. Все у чоловіка було: висока посада, авторитет, добрий заробіток, поговорювали навіть про висунення на вищу посаду, а він усе проміняв на шкіряні пальто, дублені кожухи, золоті персні — одне слово, на барахло.

За цими роздумами й застав Сивоконя слідчий прокуратури Скрипка.

— Фінішуємо? — бадьоро підморгнув гість.

— Збираємося, — відказав і спитав про інше: — А як у вас?

— Та ніби вже близько: маємо висновки судово-балістичної експертизи. Можете познайомитися, — Скрипка поклав перед Сивоконем папку. — Експерти проробили велику роботу, і все ж, зваживши на те, що ми мали справу із гладкоствольною зброєю, не беруться категорично стверджувати, що Товкача вбито саме з дробовика Дерев'яного. А от що з рушниці такої моделі, то це так. І тут, друже мій, заковика: чортова дюжина мисливців мас такі рушниці. Ні з ким із них Дерев'яний у контакті не був, але… Сам знаєш, чого варте в нашому ділі це прокляте «але»!

— І в мене є це прокляте «але», — не втримався, аби і собі не поскаржитись, Сивокінь, тільки відразу й спохопився: — І що ж ви збираєтеся робити?

— Оце й прийшов до вас порадитися. Ви ж, так би мовити, у курсі всіх тонкощів. Заглянув до Турчина, а його нема, то я до тебе…

— Вже й не знаю, що вам порадити? — задумливо мовив Сивокінь. — Може, спробуйте поговорити з дружиною Дерев'яного. Кажуть, вона порядна жінка. І хай би це зробив Яківчук. Вона навчає його дітей, давно знають одне одного. Яківчук зараз у райвідділі.

Яківчук, що на нього було не схоже, спробував відмовитися:

— Не з руки мені… Хай би хтось інший. Не вийде в мене з нею розмови.

І справді, Яківчук почував себе перед дружиною Дерев'яного так, ніби чимось завинив перед нею. Його та слідчого прокуратури вона стріла блідою, змученою усмішкою.

— Ви, того, Катерино Павлівно, пробачте, — тупцював Яківчук. — Вам і так зараз важко, а тут іще ми… Але ж треба… Служба така, як мовиться, — дільничний благально подивився на Скрипку, але той і не збирався приходити йому на допомогу. — Так ото кажу, служба… Вас містечко знає, шанує, а тут таке… Але тінь на вас не впаде…

Катерина Павлівна глянула на Яківчука сухими очима.

— Не треба, Дмитре Яковичу… Я знаю, що вас цікавить. Мій чоловік того вечора, коли був убитий шофер, крадькома від мене зняв зі стіни рушницю і кудись поїхав машиною…

— І на цьому спасибі, — схилив голову Яківчук.

— Не треба, Дмитре Яковичу… А тінь на мене таки впаде… Мусить упасти. — Очі вчительки були й далі сухі і якісь незрушні, ніби мертві.

Надворі Яківчук зняв форменого кашкета, витер змокрілу голову.

— Ух, ніби купу гороху змолотив… — І, глянувши на годинник — Товаришу Скрипка, ви не підкинете мене до райвідділу? Начальник збирає оперативну групу, яка займалася цією справою. Аналіз нашої роботи буде робити чи подяки виносити… Лихо його знає.

— Ну як він, новий начальник?

Яківчук трохи повагався.

— Як і багато хто із молодих: де перегинає, де недогинає… А в цілому нічого, працювати з ним можна.

Справа десята

НЕЗГОДА

1

Павло Турчин був дуже здивований, коли з материного листа дізнався, що повісився їхній колишній сусід Іван Павлюк. Знав його давно, можна сказати, виріс на його очах — Іван дружив із Павловим старшим братом. Замолоду був веселий, голосистий, як і Павлів брат, — зійдуться, бувало, обидва та як затягнуть народної, то хіба що на Садибах не чути — за горбами вони.

Парубкувати почав рано, оженився до армії на сусідській дівчині Дарці. Була вона років на два старша від нього, чорнява, бистроока, до роботи беручка — встигала і в школі прибирати, і ланку обробляти. В армії втрапив у будівельники і, хоч мав лише п'ять класів, дослужився до старшого сержанта, зостався на надстрокову, отримав квартиру з усіма комунальними вигодами, забрав дружину і доньку, начальство подяками його обсипало. Проте ледве дотягнув три роки, на які уклав угоду.

— Дисципліни не боюся, — розказував, — порядок скрізь потрібен. Без нього погано. Робота не по мені — ось у чому штука-закаблука. Ще якби в полях будувати, а то все по містах… А над ними і небо не таке, як над селом чи полем, — якесь темне, закопчене. Тисне на людину, ніби кам'яна брила. Як зводили будинки багатоповерхові, то вилізу на найвищий і дивлюся, чи не видно поля, чи не принесе вітер його запаху. А то шофера якогось попрошу, щоб закинув мене хоч на часину в поле. Там уже намилуюсь, надихаюсь…

Зняв погони й знову став до коней: орав, сіяв, возив, що треба було возити, а як верх почала брати техніка, пішов їздовим на ферму. Чорнявий, завше засмаглий, широкобровий, плечистий, кремезний, неквапливий у словах і рухах, як і всі люди, що знають собі ціну, шанують свою і чужу гідність, він був чоловіком на весь куток, якщо не на все село. Одна вчителька, красуня з красунь, хвостиком за ним бігала (вже тоді був одружений), а Павлюк тільки очима лупав.

— І чого ото вона? Хіба я не такий, як усі.

Їздові кепкували з Івана, називали його макухою, лопухом, тим, на чиїх вухах махорку сушать, а він із того лиш посміхався. Коли ж те патякання обридало, піднімав брови й казав:

— Ото вже люди. Невже не бачать, що моя Дарка краща від усіх?

— Хіба неодмінно треба розводитися. Можна і тихцем, у гречку, так би мовити…

— То злодійське діло, а злодієм я ніколи не був.

Років до сорока Павлюк на здоров'я не скаржився, міг і з'їсти, і випити, і роботу яку завгодно зробити. Як звернуло на п'ятий десяток, почав гнутися: то з виразкою шлунка лежить у лікарні, то із запаленням нирок, то кишки, як сам сумно казав, забарахлять, то серце не так, як треба, стукає… Іван схуд, сивини в густому смоляному чубові з кожним роком додавалося, голос хрипкуватим став, на гулянках все рідше вилітав його у пісню, а трубу (грав у духовому оркестрі) віддав сусідському хлопчикові.

— Бери, весели людей, — і відвернувся, заплющив очі.

Та найдужче переживав чоловік, що вже робити так не міг, як раніше. Було, хуру гною накидав і не розгинався, а тепер підніме кілька навильників і стоїть, зіпершись на граблі, а то й об віз, хоч і одежу при цьому замастить. Домашньому господарству (воно у Павлюків завжди було велике) колись сам лад давав, жінка знала тільки корову доїти та за городом дивитися. І тут уже був не робітник. Дарці довелося свої плечі підставляти, бо двоє дітей із трьох, хоч і жили в селі, але мали свої сім'ї, а відтак і свої клопоти.

Колгоспне начальство перевело Івана на легшу роботу — бригадним об'їждчиком. Бригада — то село, колишній колгосп, де до об'єднання було чотири рільничі бригади. Є за чим дивитися. Виділили невеликого візка, прудкого буланого коника, і Павлюк як вирушить із дому на світанку, то заявиться аж увечері. Засмаг іще дужче. Здавалося, навіть біла чуприна стала на сонці чорніти.

Гостюючи в матері, Павло завше вставав рано — зарядку зробить, гній од корови викидає, води наносить, щоб на весь день вистачило. Ледь не щодня бачив, як Павлюк тарабанив «на службу». Останнього разу стрілися торік, Павло ніс воду, а Павлюк їхав. Натягнув віжки, усміхнувся щиро.

— Здорово, Якимовичу! — і першим простягнув руку. Вона в нього була вузлувата, пальці порепані і нігті чималі, бо забував їх зрізувати. Дивився прямо, ясно. Здавалося, вельми вдоволений собою, роботою, світом.

— Надовго в рідні краї? — розпитував. — На кілька днів? Погано, звісно, але й те добре. А то твій брат у недалекій стороні осів, два автобуси в Київ ходить, а вже вважай років три носа не показував. Може, в начальство вибився? Останній раз, як був, хвалився: скоро, мовляв, пойду вперьод. Я йому й кажу: іди, хай бог помагає, тільки не забувай оглядатися, щоб дороги не забув — а раптом вертати доведеться. А він: «Я ні при яких обставинах назад не повернуся». Який, га? Ну, а ти ж як? Чув, мати хвалилася, теж уперед пішов, капітаном став. Так і до генерала дослужишся.

— До цього ще далеко, — усміхнувся Турчин.

— А ти натисни. А то полковники в селі є, а генерала жодного. І хоч би раз форму надів. Який ти в ній, га? Чи, може, соромишся? Є ще такі, що на міліцію пальцями показують. Так, скажу тобі, я придивився до них: то в основному народ, за яким давно тюрма плаче. 6 й чесні, тільки затуркані. Про міліцію добрим словом згадують тільки тоді, як прикрутить. Так що натягуй мундир і при повному параді приходь увечері до мене.

— Спасибі, Іване Семеновичу. Велике спасибі. Тільки мундир свій я зоставив дома і сьогодні виїжджаю. Іншим разом неодмінно заявлюся при всіх регаліях.

Через два дні в Павла й Люби відпустка, збиралися провести її у Павлової матері. Турчин подумував, що мундир таки доведеться взяти і йти до Павлюка в гості «при повному параді», бо чоловік запрошував щиро і може образитись. І ось тобі маєш… У голові не вкладалося, щоб такий дядько наклав на себе руки.

— Якась на те була причина, — зітхнула Люба.

— То правда… — погодився Павло.

2

Турчиниха про приїзд гостей знала і, як могла, так і приготувалася: побілила хату, наскладала сиру, набила масла (невістка любить домашнє), приберегла качок — це для Павлуші, а внучці Лідусі завжди свіже молоко та в городі все свіже, а дитині, чула по радіо, цього найбільше треба.

Турчини приїхали вдень, а під вечір уже зібралися сусіди. Посідали за стіл, пригощалися. Прибіг і Семенов — покійного Павлюка швагро, високий, сутулуватий, із облізлим носом. Сестри та матері покійного не було, Павло даремно на кожен скрип дверей повертав голову. Коли всі пообідали, а сусіди в приїжджих що треба розпитали і вже гомоніли між собою, Павло взяв дочку і непомітно став вибиратися з-за столу.

— До Павлючки? — пошепки спитала Люба.

Павло мовчки кивнув головою.

— Ти куди? — спохопилася мати.

— Хай трохи погуляє з Лідкою, — відповіла невістка.

— Могла б і сама, — ніби образилася Турчиниха. — Вона ж уже велика.

— Я ще маленька, — закопилила губу Лідуся.

— Ой, хитруля ти! — помахала пальцем на свою улюбленицю Турчиниха.

Павлючка сиділа серед двору й обривала на дрібній моркві миршаву, пересохлу гичку. За тих кілька місяців, відколи її не бачив, вона згорбатіла, зовсім висохла, обличчя, руки зчорніли, очі зблякли. Павла ніби й не бачила, хоча старався ступати твердо, кілька разів прокашлювався. Лиш коли заговорив до доньки, стара підвела голову.

— Це ти, Павлику?

— Я. Доброго дня вам!

Павлючка щось шамкнула і знову звела маленькі очі на облізлу стіну хліва. Руки механічно й далі обривали гичку на моркві.

— Я чула, що ти приїхав… Наш оио клітку кролям кинув збивати й побіг, а я оце сиджу. Куди вже мені бігти… — Вона заплющила очі, тверді жили на обличчі зворухнулися. — Куди вже мені веселитися… Таке стряслося. Чи хоч; думала, хоч гадала. Ой, що він наробив! — заплакала.

Лідочка злякано притислася до батька, і він погладив її біляву голівку.

— Такий сором… На всеньке село сором. Йому там нічого, лежить, а як нам тут… Дітям його як? Ой, що ж він наробив!..

Павлючка ще довго приплакувала та примовляла, довго руки в неї тремтіли, вже й Лідочка встигла заспокоїтися і, побачивши двійко кошенят, що вигрівалися на сонці, попросилася в батька, щоб відпустив до них. Приплакуванню баби, здавалося, не буде кінця. Павлові незручно було стояти мовчки над нею, і він шукав очима, на чому б сісти. Поблизу не виділося ні пенька, ні стільчика.

Павлючка глибоко схлипнула, помовчала і знову заговорила:

— Чи хоч би сказав кому, чи натякнув. Я ж того ранку, Павлику, була в нього. До Маріки йшла. Вона в нас, ти знаєш, нездужала. Пізненько вже йшла, бо поки своїх повипроваджувала на роботу, поки лад у хаті дала, то й сонце височенько підбилося. Йду мимо хати Іванової, дай, думаю, загляну. Щось мені ніби штрикнуло. Заходжу. Бачу: візок стоїть, а коня нема. Я до дверей. Відчинені. Заходжу в хату. Тихо так. Іван, як є, вбраний, ніби на роботу, лежить на дивані. З обличчя змарнілий, і очі якісь такі, ніби не його. Я й питаю: чого не на роботі? А він: «Ніде вона не дінеться, та робота». Мене й укололо, бо ж любив роботу, ніколи отак серед білого дня не вилежувався. Коли болить що, кажу, то поїдь у район, до лікарі». Скільком же допомагали, і тебе не раз вирятовували. А він: «Не піду я вже до лікарів. Ніколи не піду». Я стала його розраювати: мовляв, даремно лікарям не довіряєш. Я оно, стара, була при смерті, а вони мене з того світу витягли. Сам же знаєш? А він своєї: «Вони вже мені не треба». Візьми, дурна бабо, слова ці в голову. Так ні, не взяла, подумала, грішним ділом, що з ранку приклався до чарки й меле таке. Махнула рукою й пішла до дочки.

Павлючка опустила руки, опустила голову, плечі і ніби заклякла. Вся в чорному, чорні руки, зчорніле обличчя робили її схожою на вільховий пеньок, яких колись Турчин хлопчаком витягував у берегах із боліт. Мабуть, вона це переживала так утрату чоловіка, який загинув на фронті, бо там був лише біль утрати, а тут іще й сором, чорна пляма, яку кидають самогубці на рідних.

— Побула я в Маріки недовго і знову завертаю до Івана: побачу, думаю, як він там? Віз, бачу, стоїть, подвір'я підметене. Торнула двері. Замкнуті. Подумала, що пішов у береги по коня, аби запрягти та їхати на роботу. А він же… Ой божечку, чого ж я в садок не заглянула? Може, ще порятувала б його. А таки не заглянула, обдивилася подвір'я й подибала додому. А по хуткому часі біжить посланець: «Бабо, ваш Іван повісився!» Я й остовпіла: як повісився? Де повісився? «У своєму садку, на сливці». Повір, Павлику, не знаю, як мене ноги мої хворі несли: біжу, падаю. Прибігаю, а в садку, за погребом, уже люди стоять, і він, мій Іван… — Плечі бабині затіпалися, з грудей вирвався вже не плач, а хрип, немов їй самій накинули на шию зашморг і душили. Турчин мовчав. Уже й забув, що йшов сюди, аби спробувати дізнатися, чого Іван наклав на себе руки.

— Нащо ж таке було робити? — стогнала Павлючка. — Що йому не хватало? Як хата, як у хаті, як, біля хати. Зайди в комору — повно хліба, заглянь у хлів — три свиняки, як гори, рохкають, а ще корова, бичок. І з одежі всього хватає. Недавно з Даркою їздили в Ружин, кожуха там за триста карбованців купили. Це, казав, щоб нирки узимку гріти. Все зоставив… У записці було, що пише її і за сльозами світу не бачить… А хто ж тебе заставляв таке робити?

— То він записку полишив?

— Аж дві. Одну, правда, порвав, а другу поклав у веранді на видному місці.

— Що ж він писав?

— Щось там про гроші. Гроші він брав на брикет, то писав Дарці, де поклав.

— І більше нічого?

— Пробачення просив і ще щось там… Я вже й не пам'ятаю, бо зовсім очамріла. Нічого голова не держить. Стала як решето.

Баба вмовкла й дивилася на свої скручені пальці, що нерухомо-лежали на колінах. Думалося, вона вже більше нічого не скаже. І Павло занепокоївся: адже він нічого про Іванове самогубство, вважай, не дізнався.

— Невже Іван ні на що не скаржився? Ви ж мати, і він вас любив, шанував.

Баба підвела очі. Вони вже були сухі, тільки, здавалося, позападали в чорних ямах іще глибше.

— Скритний він був у мене. Ніколи нічого не розказуй вав. Ото піду до Василя… Так він мене обводить по всьому господарству, все покаже, ні з чим не втаїться. «Оце, мамо, дивіться, які в мене свині, а оце скільки в мене хліба, а отут у мене дрова, брикет…» Од Івана ніколи не чула і словечка про себе. Якби не Дарка, то й не знала б, як вони живуть.

3

Сутулячись, через садок гойдався Семенов. Сірі очі були і звужені, вузькі губи одвисли, на нижній теліпався недопалок.

— Що, Пашо, знайомишся з моїм хазяйством? — заговорив іще здалеку. — Живу, брат, незгірш від інших. Глянь, яку хату відгепав. А мені торочать, що я п'яниця, жити не вмію…

Павлючка скрушно похитала головою. Семенов те помітив.

— Що смієтеся, що смієтеся? — накинувся на тещу. — Щоб не я, то вас тут кури загребли б.

— З тобою таки загребуть… Хатою він хвалиться, — підвищила голос Павлючка. — Сім літ будуєш і ще не закінчив. А хлів… На що він у тебе схожий? Іще довоєнний, під вітром гойдається. У всіх оно літні кухні, а в тебе?

— А на лихо мені та літня. Мені і в зимовій добре. Чи ви хочете, щоб я так окуркулювався, як Іван? Ха, хороми звів… А в літній кухні разом із мухами і їв, і спав.

— Не чіпай його. Не чіпай! — застогнала Павлючка. — Він господар був, а ти й п'яти його не вартий.

— До лампочки! — різко крутнув головою Семенов. — Господар… На цвинтарі хай господарює…

— Нема в тебе бога в серці.

— А хіба я кажу, що є? Чи кличу його туди? Мені й самому добре живеться, а вам біля мене.

— Ой, живеться… Знав би ти, Павлику, як нам при ньому живеться.

Павло знав. Катерина, дочка Павлючки, привезла Семенова з цілини, а з ним двоє дітей, одне його, друге від першого чоловіка. Спочатку Семенов був людина як людина: у колгоспі працював, дбав про дім, сім'ю. Потім став наглядати в чарку, від неї й поросло все горе: сварки, бійки, не раз сім'я тікала через вікна й ночувала в сусідів, занедбав господарство, покинув колгосп, подався в райцентр, там перебрав чи не всі роботи. Лікували його примусово, але, вийшовши за ворота лікарні, знову напився, розігнав сім'ю, побив у хаті вікна. А хату будував і справді чи не найдовше в селі.

— Погано живеться? — бризнув слиною Семенов. — Тоді влітучуйся к бісовій матері!

— Тепер ти герой… Тепер ти все можеш собі дозволити, бо вже нема за нас, бідних, кому заступитися. Бачив би ти, Павлику, що він тут виробляв перед самим нещастям. Приплівся додому, як ніч, і давай до всіх приставати. Катерина щось сказала, то він її дрючком по голові. Як стояла, так і впала. Я заступилася, то він і мене потурив. Ухопив сірники і хотів усе палити. Хтось переказав Іванові. Прибіг він. Бити не бив, а тільки як схопив за руки, то так назад і повикручував. А потім і каже: «Якщо ти ще будеш знущатися з матері й сестри, то я тобі зовсім руки повикручую. Ложки не зможеш узяти. Годувать будуть, як маленького».

— Ха, спробував би… Це що я п'яний був, то насів. А так ухопив би…

Сутичка між родичами сталася за три дні до того, як Іван збирався накинути на шию петлю. Була вже тоді і нього думка про самогубство чи ні? Навряд. Проте не може бути, щоб вона з'явилася раптово. Певно, нічого такого за ці три дні не сталося. Ні, тут щось не так.

— А потім куди Іван пішов?

Павлючка й Семенов подивилися на Турчина нерозуміюче.

— Ну, після того, як утихомирилося.

— Я цього не скажу, — розвела руками Павлючка. — Голова геть драна стала. Нічого в ній не держиться.

— Те, що вам треба, — в ній держиться, — дорікнув Семенов. — Ніби не бачили, як він заліз у комірчину і там прямо з пляшки…

— Не наговорюй на нього! Не наговорюй — замахала руками Павлючка. — Не рівняй із собою. Він ніколи з горілкою не цілувався, як ти. Він хазяїн був, а ти батіг клоччя.

— Ви мене й моїх дітей годуєте? Ви?!

— Якби не Катерина, вони з голоду вимерли б.

— Оце так, Пашо, приймакові: роби грудьми, все одно не будеш людьми. Все мені Іваном очі колють. А я не хочу, як він. Не хочу, і крапка! Я хочу спати в хаті, а не в літній кухні. Якщо вже гнути горба, то треба, щоб для добpoгo життя. Так я кажу, Пашо? А Іван чорт знає для чого гнув.

— Що ти мелеш? Нащо мертвого паплюжиш?

— Хіба паплюжу? Я кажу, як є. Я на Івана зла не держу, та тут таке діло, що й держати нема на кого. Але не пришивайте йому ангельських крил. Любив він горілу Може, не так, як я, але любив. І по тому, як мені руки покрутив, таки прикладався до пляшки. Потім сидів там, на колоді, й мовчав. Курив іще і ні на кого не дивився. Я, правда, теж не хотів із ним балакати, допив те, що зосталося після нього, і вклався спати.

Павлючка важко зітхнула. З обличчя видно було, хоче щось сказати, але не зважується. Може, було б краще, якби Семенов десь дівся? Тільки тут іще нагодився Митько Бирко, літами майже вдвоє молодший од Семенова, однак друзі — нерозлийвода.

— Про що суперечка?

Семенов недобре зиркнув на тещу.

— Та ось, помиї на мою голову виливають.

— На орбіту тещу! — весело засміявся Митько.

— Обох вас на ту орбіту, — махнула рукою Павлючка й попленталася на город.

Бирко кинув у рот дешеву цигарку.

— Так об чім спір?

— Понімаєш, теща святим Івана робить, а мене в болоті місить.

— Не первина.

— Злість, понімаєш, бере. Треба, щоб все по правді, а ще перед чужими людьми. Ти був тоді, як я, того, хватив лишнього і підняв шарварок?

— Ніби ти його один раз піднімав.

— Та перед тим, як Іван у петлю…

— А-а! Так я прийшов уже по всьому.

— Воно так. Але ти сидів поряд з Іваном і мусив би чути запах горілки.

— А чорт його знає! Я теж тоді був «під газом».

— А як додому йшли?

— Слухай, мій же ніс — не пробірка автоінспектора.

— То ви разом ішли додому? — втрутився Турчин.

— Ішли. Щоб так уже розмовляли, то ні… Я про щось розказував, Іван слухав і мовчав. Я думав, що це Семенов його розстроїв, а тепер бачу, що ні.

— З чого такий висновок робите?

— А про що він міг думати, як не про самогубство? Да, вже як мали розійтися, Іван і питає мене: «Нащо, Митьку, стільки п'єш?» — «Бо хочу», — кажу. А він: «Не можна так жити, як ви живете з Семеновим. Людина, Митьку, повинна жити красиво, бо на те вона й людина». Як, га? І де тільки нахапався таких слів? Сказати, що в книжках, так не бачив, щоб читав.

— На нього інколи находило, — докинув Семенов.

«Значить, у житті Павлюка було щось таке, що він вважав негожим людини, — зродилася в Павла думка. — І вже того вечора чоловік міг думати про самогубство. Чорні мислі намагався пригасити горілкою. Тут, здається, Семенов, не наговорює. Отже, стану афекту, як кажуть лікарі, не було. Все намислив завчасно. Що ж упало на нього? Що?»

4

Від Павлючки Турчин з донькою пішов у береги шукати, як завжди жартує Люба, сліди босоногого дитинства. Сонце по-осінньому було тепле й ласкаве, вже почали копати картоплю, скрізь темніли чорні латки, картоплиння майже висохло, і гарбузи бадьоро лисніли зеленими та червоними боками, солодко пахло пасльоном, сухими бур'янами і ще багато чим, од чого серце повнилося трепетним хвилюванням за світ, за самого себе, що ти живеш, все це бачиш, відчуваєш.

Чим і як треба вразити серце, щоб добровільно від цього відмовитися і самого себе послати у вічну, холодну темряву, як то зробив Іван Павлюк?

— Тату, не тисни так ручку. Мені болить, — скривилася Ліда.

— Пробач, доню.

Вона підняла на батька ясні (як його, Павлові) очі. В них було чи то здивування, чи зацікавлення.

«Вона все розуміє! — стрепенувся. — Вже так виросла… Коли ж це?»

— Тобі тут гарно? — мовив про інше.

— Дуже!

— Тоді гуляй. А я піду поговорю он із тим дядею.

На свій город вийшов якраз Іван Матлайчук — ровесник і товариш покійного Івана Павлюка. Вони разом росли, разом до школи бігали, до дівчат ходили, разом у колгоспі на конях стали працювати, і дотепер були при конях. Тому й стрічалися день при дні. Мусить же Матлайчук хоч щось знати про свого приятеля.

Виглядав Матлайчук свіжо: чисто, до блиску поголений, біла сорочка з краваткою, сірі штани випрасувані, на чорному піджаку ні плямочки, ні пилинки. З-під нового жовтого паска випихалося черевце. «Медовий місяць переживає чоловік», — подумав Павло і посміхнувся. Матлайчукова жінка, з якою прожив чверть віку і нажив троє дітей, померла від раку. Він щиро плакав, побивався, обіцяв ніколи більше не женитися, бо хіба таку жінку, як була, знайде. Але тримав чимале господарство (одному синові мангану купив, другому дав грошей на кооператив, а ще ж треба було прилаштувати дочку), теща вже не здужала давати йому лад, тому й стала наполягати, аби привів у дім господиню. Іван довго придивлявся до незаміжніх жінок і вибрав собі молодицю на років сім старшу. І, мабуть, не прогадав.

— У відпустку, Якимовичу?

У селі тільки двоє, Матлайчук та покійний Павлюк, так величали Павла ще відтоді, як йому ледь звернуло з двадцяти. Пошана ця була приємною, іноді, правда, для годиться протестував, мовляв, рано, зелений іще, проте…

— Ага. Як ви?

— Та все так… Ніяк не отямлюся. Ти вже знаєш про Павлюка. Ну, померла моя кровна… І зараз, коли згадаю, до сліз болить. Смерть сама прийшла, некликана. Як, бідна моя, за життя чіплялася. Просить мене, було: «Може, є такі ліки, що лікують, а в нас грошей немає, то продаймо корову, свиней, дещо з одежі. Хай я ще трохи проживу, хоч одного сина женимо, Галя школу закінчить…» Ге, думаю, голубко, я своїм життям поділився б, аби тебе можна було від смерті визволити. Коли ж не можна. Лікарі розрізали живота й зашили. Вези, кажуть, дядьку, жінку додому та готуйся до похорону. Я тоді, Павлику, зовсім посивів. А це ж сам, добровільно. Убий мене, на шматки ріж, а не збагну…

— Павлюк про це ніколи балачки не заводив?

Іван глянув на став, потім на запилюжені свої черевики. По його лиснючому, зрідка заляпаному ластовинням обличчю змигнула тінь.

— Як тобі сказати? — заговорив повільно. — Балачка про смерть якось була, але про таку, нормальну, що сама приходить.

— Коли це було?

— Десь днів за п'ять-шість до того, як він петлю на шию накинув.

— Хто перший почав?

— Та я ж… Шлунок у мене коверзує. Ото, значить, сиджу на возі, схилився, рукою за живіт тримаюся. Аж Іван підходить. Питає, що зі мною. Я сказав, потім іще про щось говорили. Я зізнався, що потерпаю, аби не піти слідом за Марією. А він так, ти ж знаєш, як він посміхався, — підкинув рівно брови, губи теж рівно розтулив: «Що, костомахи боїшся?» — «Боюся, — зізнався. — Ніби ти не боїшся?» Він глибоко задумався. Я його ще ніколи таким не бачив. Як підняв очі, в них було таке, що й словами не передати. Холод якийсь, ніби потойбічний. Дивиться незмигно перед себе, але говорить спокійно: «Бувають, Іване, моменти, що смерті не страшно. Зрештою, від неї все одно не втечеш. Рік раніше, рік пізніше…» Я йому й кажу, що волію померти на рік пізніше.

— А він?

— А він довгенько мовчав. Потім ні з того ні з сього питає мене, чого я не будую літньої кухні. Я йому й сказав, що на той рік збираюся. «Ну-ну, давай, не відставай од людей. Тільки не забудь придбати старого дивана». До чого це він вів, я й зараз не второпаю. А ти?

— Думаю, натякав на те, що й ви, як і він, будете спати в літній кухні.

— То в нього Дарка така чепуруха. З хати музей зробила: там не стань, там не сядь. І все їй мало. А моя покійна не така була. Ми ж на оте багатство робимо, казала, а не воно на нас, то чого маємо на нього дмухати? І теперішня Олька, слава богу, нічого. Чистоту, правда, держить, але щоб молитися на килими та різне там дрантя, то ні.

«Тут є над чим замислитися, — думав Турчин. — Це вже каже не п'яничка Семенов».

— Більше про смерть не говорили?

— Ні.

— А коли ви його останній раз бачили?

— Та перед тим днем…

— Який він був?

— Неговіркий, сумний дуже. Я до нього говорю, а він дивиться й мовчить. І дивиться якось не так, як завжди, ніби нічого не бачить і не чує.

— Як по-вашому, чого Павлюк наклав на себе руки?

Матлайчук пошкріб потилицю, потім узявся за козирок, покрутив картуза в один бік, другий, прокашлявся, аж тоді заговорив:

— Задумувався я над цим, і не тільки я… Та ніхто ні до чого не може додуматися. А говорять різне…

— Що ж саме?

— Різне, кажу. Знаєш, він таки хворий був, сюди-туди — і біжить у лікарню; а не маленькій, як і я, грішний, любив перекинути. П'яних нас не бачили, під тинами не валялися, дома буч не піднімали… Пригощалися інколи для настрою, інколи за компанію. А лікарі йому заборонили. А ще про таке йдуть балачки, — згадав Матлайчук. — Десь днів за три до нещастя до Павлюка на бригадному дворі підійшов один чоловік. Вбраний по-інтелігентному, з борідкою, без вусів. Щось сказав Іванові, сіли вони на віз і поїхали з поля. Відтоді Іван і засумував. Кажуть, що той чоловік на лікаря з району схожий. А теща моя твердить, що то сам нечистий душу в нього купляв. Вигадка це, еге ж? Де зараз ті нечисті?.. А взагалі скажу тобі, Павле, дурницю Іван втяв: петлю на шию не штука накинути, штука — перебороти це бажання.

5

Лідуся вбирала в березі пізні кульбаби, що деінде повикльовувалися з вогкої землі. Турчин сидів на пеньку і слухав заспокійливий хлюпіт хвиль в очеретах. Сонце вже хилилося до вечора, повітря, настояне на городній та ставковій живності, було пахуче, податливе, аж солодке. Здається, такого повітря нема ніде.

І знову думки вернулися до Павлюка. Турчин уже знав, що в кожній плітці, побрехеньці, у кожному поговорі є частка правди — одне слово, якщо є дим, то є і вогонь. Тільки як розшукати вогонь у диму, якого так багатенько поснувалося навколо смерті Павлюка?

— Мама! Мама! — загукала дочка.

Городом із пагорба спускалася Люба. Йшла якраз місциною, де картоплю викопали, соняшники позрізували, соняшничиння повиривали. В легкій сукні з неяскравими квіточками та короткими рукавами, з розпущеною світлою косою, яка двома потоками сріблилася на грудях. Боса, щасливо усміхнена, вся залита призахідним сонцем, звідси, знизу, де вже сонця не було, вона видавалася Павлові неземною.

— Любцю! — гукнув і поспішив назустріч. Підхопив на руки, притис до грудей і закружляв, шепочучи ніжні слова.

Вона охопила його шию руками, сміялася:

— Досить, Павлику, досить… Люди ж можуть побачити.

— То й що? Я навіть задоволений буду.

— Перестань! Чуєш, перестань, — намагалася вирватися з його обіймів.

— Які ми, справді… Семенов лупцює жінку на людях, і не боїться, не соромиться, а якщо я свою жінку обнімаю, то повинен соромитися? Я з таким не згоден. А ти?

— Я теж, — сказала Люба й поцілувала Павла.

— А мене? — озвалася Лідуся.

Вони враз спалахнули, бо, захоплені собою, забули про доньку. Взяли її на руки. А мати, яка вибігла на гамір, прихилившись до яблуньки, дивилася на дітей, тихо всміхалася й плакала — чоловіка її, Павлового батька, фронтові рани звели в могилу, коли йому й тридцяти не виповнилося. Тримаючи Ліду за руку, вони пішли в береги, і мати обережно послала їм услід хрест, аби берегла їх доля від усіх бід і напастей.

Той материн погляд якось передався Павлові й Любі, вони разом згадали про неї, тільки першою озвалася Люба:

— А наша мама постаріла. Ти помітив?

— Помітив, — зітхнув Павло. — Вона дуже любить нас і сумує одна. Якби трохи ближче…

— То, може, таки переведешся у свій район?

— А як же ти?

— У моєї мами нас четверо, і всі живуть поряд, а у твоєї двоє і обоє далеко від дому. Брата твого з Києва калачем не виманиш, та ще й тепер, коли нарешті має власну квартиру, обставляє її… А нам що? Речі у валізи і гайда хоч на край світу. Ну, а коли я заскучаю за своїми, ти ж мене одпустиш на кілька днів? У відпустки теж будемо їздити.

— Любцю…

— Що, Павлику?

— Чи знаєш ти, хто ти для мене?

— Знаю: я для тебе — все.

— Любцю…

— Що, Павлику?

— Хай буде благословенний той день, коли я вперше побачив тебе!

Вони наговорили одне одному багато гарних слів, і, певно, Павло знову обійняв би дружину, якби не сусідка — вкніпилася зі свого городу й не змигне. Вони пішли в береги, і вона слідом за ними. Стала там на стежці й чекає — видно, хотілося поговорити. Але Павлові й Любі ніхто зараз не був потрібний: вдали, що не помітили тітки, звернули вбік, зробили невеличке коло і знову повернули на свій берег.

— Павлику, коли візьмемося за картоплю?

— Завтра, Любцю. Тільки, давай встанемо раніше, щоб до обіду виконати денну норму.

— Тобі не терпиться поговорити з людьми про Павлюкову смерть?

— Так.

— Ти вже хоч щось дізнався?

— Трохи.

Люба вирвала жовту кульбабку, покрутила її в руках і сказала:

— Мама розказувала, що в Павлюка був похорон…

— Дядько Іван був гарною людиною.

— Воно-то так… Тільки ж вішальник. Чого доброго, ще комусь скортить… Павлику, ти розказував колись, що люди кінчають із собою у двох випадках — або у стані афекту, або розумово неповноцінні. Що ти можеш сказати про Павлюка?

Турчин якраз дивився на сусідку. Вона вже длубалася на городі, зрідка кидаючи короткі позирки на Павла і Любу — їй, мабуть, було дивно бачити двох молодих людей, котрі швендяють без діла.

— Павлику, чого ти мовчиш? — легенько шарпнула за рукав Люба. — Я ж питаю…

— Що я тобі скажу? — повільно заговорив Павло; намагаючись зібратися з думками. — Бачиш, я нічого конкретного не можу сказати, бо дуже мало знаю про його смерть. Одначе, здається мені, ні стан афекту, ні тим більше розумова неповноцінність до Павлюка не підходять.

— Тоді мас бути третє.

— Можливо… Щоб ти знала, як мені хочеться докопатися до істини і щоб істина ця була не така, як у всіх вішальників.

— Ти хочеш виправдати наглу смерть Павлюка?

— Здається… Хоч би для власної пам'яті про нього.

— А я так скажу: ніщо не може виправдати самогубця. Хоча… Й не треба так категорично. Оно торік, пригадуєш, коли зубний лікар перерізав собі вени? Жодна душа не осудила його. Всі лише співчували: мовляв, одмучився, бідний. Той же рак, розказували, так вимучив його, що ніякі ліки не допомагали. Від болю свідомість втрачав. Воно, звичайно, якби була надія на порятунок, то можна терпіти. А то ж не було. Лікарі опісля казали, що йому лишилося жити не більше двох тижнів. Чи ж варто було заради цих чотирнадцяти днів зносити такі муки?

— Бувають такі випадки, що за кілька годин життя треба боротися. Приміром, треба закінчити якусь важливу, дуже потрібну людям роботу. Зубний лікар жив лиш одним — очікуванням смерті. А це жахливо. Ну, а Павлюк… Він був потрібен людям. Не знаю, як кому, а мені важко уявити село без нього.

6

Випровадивши гостей, Турчиниха подалася, було, в береги до дітей, але, побачивши, що вони воркують, мов ті голуби, не стала їм заважати — повернулася до хати, сіла на порозі, згадала своє дівування, ранню смерть чоловіка, труднощі, котрі випали на долю опісля, поплакала у фартух і знову пішла на город. Люба вже сиділа на пеньку, Павло із закачаними холошами бродив по воді і зривав очеретяні китиці, донька стояла на березі й показувала, яку китицю зривати. Турчиниха аж підтюпцем припустилася.

— Ти при своєму умі? — замахала руками. — Це тобі літо, га? Ану зараз же вилазь! Любо, куди ж ти дивишся?

— Вода тепла…

Турчиниха підступила до води зовсім близько.

— Вилазь, бо зараз візьму лозину!

— Хіба ви тата подужаєте? — підвела білі бровенята внучка.

— Як розійдуся, то всім вам місця не буде…

— Де не буде?

— Ніде не буде.

Дівчинка змовкла, прагнула осмислити слова бабуні, і, певно, те їй не давалося, бо вона благально глянула на маму.

— Треба бабуні слухатися, — поспішила на підмогу доньці Люба, — бо вона, коли розсердиться, то скрізь нас знайде і покарає. На землі такого місця нема, де ми могли б од неї заховатися.

Лідуся з острахом і воднораз із повагою подивилася на бабуню.

Павло виліз із води. Ноги в нього були червоні, і Турчиниха наказала йому, щоб розтер їх по самі коліна, далі ще й змусила бігати. Все те Павло робив дуже ретельно, і Лідочка повірила, що бабуня найдужча.

— Мамо, може, ми трохи покопаємо картоплі? — сказала Люба.

— Ще чого не було. Відпочиньте з дороги. Встигнете наробитися.

Всі четверо піднялися на пагорб і посідали на купі картоплиння, ловлячи останні сонячні промені. Говорили про різне, аж поки розмова перекинулася на Павлюка.

— Ніяк не можу повірити, що його вже нема, — зітхала Турчиниха. — Ледь світ не затарабанить його підвода, не зупиниться навпроти нашого двору. Він часто, як іще був їздовим, завертав до мене — скидав оберемок-другий підстилки, паші, гички… Скажу вам — не повірите: Іван частіше у мій двір завертав, ніж у сестрин. Сестру він любив, а швагра ні. Часто казав: «Не хочу я в Семенова бути наймитом. Хай сам крутиться». Останнім часом, правда, він ні до кого не заїжджав. Важко йому було косу в руках тримати. Своє господарство потроху зводив. Дарці те було не по душі — дуже вже заповзятлива до роботи. Недарма її Пружинкою прозвали: крутиться, мов заведена, ніколи не бачила, щоб вона спокійно сиділа та гомоніла, як оце ми з вами. Іван теж не ледар був, не тікав од роботи, як мав здоров'я, то незгірш неї крутився. Щоб жінка працювала, а він вилежувався, — такого йому совість не дозволила б. А що він був совісний, то про це всяк скаже. Ото вже як захворів, бувало, їде біля хати, я гукаю, щоб завернув, а він скривиться й скаже: «Часу нема». А я ж то знаю: час у нього є, просто соромно йому задарма пригощатися. Траплялося, впрошу. Так він, хочте вірте, хочте ні, все на хвороби скаржився. Мені шкода було чоловіка. Раніше, як при силі був, то всім Іван треба був. А коли захворів, поодверталися — їздовий тепер не таке вже й цабе велике. То раніше, відразу по війні, об'їждчику всі в ноги кланялися. Аякже! Хоче — дозволить назбирати колосків, хоче — не дозволить, захоче — буде твоя корова напасена, захоче — не буде. Отак… Здається мені, — вела далі Турчиниха, — все це й привело Івана до самогубства.

— Що воно — «все оце»? — здивувався Павло.

— А скільки ж можна гризти чоловіка за ту горілку? Вбила Дарка собі в голову, що горілка зведе його зі світу, і гризла, мов іржа залізо. Того дня, як Іван на себе руки наклав, мене попросила Дарка допомогти їй норму буряків копати. Поміч із мене не вельми яка, сили жменя зосталося, але погодилася, бо й Дарка не далеко втекла від мене, а допомогти нікому: в того сестра на норму вийде, в того мати чи дочка. Так ото їдемо ми гуртом у поле машиною, Дарка й розказує: «Оце тільки-но зі своїм погиркалася. На роботу треба йти, а він вилігся у світлиці на дивані, ніби йому місця ніде нема. Це щоб на зло мені. Бо я ж прошу його: якщо хочеш прилягти в одежі перепочити, то не обов'язково в хаті. Можна й на літній кухні. Та вже хай. Я, значить, до нього: «Чого лежиш, не збираєшся на роботу?» А він буркнув щось таке під ніс, я й не розібрала. Подумала: знову нирки чи виразка вхопили. Питаю, що болить, а він, як затявся, не говорить до мене, а буркає. Мене й розібрало: на кого дмешся? Сам на себе дмися. Отак і покинула надутим». Не розумію Дарки: шанувала ж його, була за ним як за кам'яною стіною, ніколи пальця на неї не підняв. Слова ніколи грубого не сказав. У всьому слухався, потурав. Захотіла літню кухню — на тобі літню кухню; не такий погріб, як у людей, — переробив; хочеш килимів — на тобі килимів. На цвинтарі біля його могили й собі місце зоставила, щоб, значить, і на тім світі разом бути. І не побоялася, що вішальник. Він і в записці тільки про неї й думав. Просив синів, аби про матір дбали, бо самій важко їй буде у світі жити. А вона його гризнем гризла…

— Тож добра йому бажала, — таки не втерпіла Люба.

— Часом добро можна так піднести, що воно злом обернеться, — зітхнула Турчиниха.

Павло згадав: стара Павлючка теж говорила щось про записки, в них буцімто Іван просив пробачення в Дарки і пояснював, де поклав гроші, які брав на брикет, але купити його не встиг. А мати ось що розказує. Правда, Павлючка нібито не пам'ятає точно нічого з того, що син понаписував перед смертю.

— А хто читав ті записки?

— Дарчин брат. Дарка була на буряках, а вони цього року далеко, аж за ярами. Він же близько, на ставу, от і прибіг перший. Знав, де ключі лежать, то й у хату перший зайшов. Одна записка ціла, лежала на столі, а ту, що Іван порвав, знайшли в його кишені. Брат забрав…

— Він давав комусь їх читати?

— Дарці, мабуть, ну й синам. Із чужих, либонь, нікому.

Якщо посмертні записки ховаються від людей, думав Турчин, значить, у них має бути щось важливе і, певно, не на користь родичів та рідних. Інакше навіщо таїтися. Папери ті мали одібрати й прилучити до протоколу працівники прокуратури і міліції. Якщо так, то завтра Турчину відкриється секрет самогубства Івана Павлюка.

7

Другого дня Павло й Люба підхопилися ледь світ, узяли нарихтовані звечора відра, заступи й пішли на город. Хутко по цьому встала порати господарство й Турчиниха. У кімнату, де спали діти, не заглянула, взялася будити, як уже сонце стало припікати. На своє подивування, застала тільки одну внучку. «Це ж треба так рано бігти гуляти в ті береги, — подумала, — краще поспали б, вдома за тою службою хіба мають коли?» Вже й сонце геть од землі одірвалося, і Лідуся встала, пора снідати, а їх нема. Тоді вона пішла в береги, щоб погукати, а як побачила, що вони вже викопали чималу грядку, аж за голову вхопилася:

— Що ви собі думаєте? Що про мене люди скажуть?

— Мамо, Павликові після обіду треба в район, — стала пояснювати невістка, — то він своє хоче зробити до обіду.

— Ще встигнете. На цілий же місяць приїхали. Ходіть хоч поснідаєте.

Після сніданку на город вийшли всі четверо. Лідуся, правда, не стільки допомагала вибирати картоплю, як заважала, але все одно для всіх була радість — підростає помічниця. По обіді Павло став збиратися в район. Мати радила йому їхати разом із Любою, дитя вона доглядить, та невістка сказала, що в район їй не кортить, Павло знав: не хоче йому заважати.

… Пішов Павло прямо в прокуратуру. Слідчий був од Турчина на років чотири молодший, чорнявий, із вусиками. Дивлячись на людину, голову відвертав трохи вбік.

— Чував про вас, чував, — тиснув руку Павлові. — Мені колега мій Скрипка розказував. Хвалить вас. З вами, казав, легко працювати. Ну, а до нас яким вітром? Відпускним? Приємний вітер. Ну, а до прокуратури чого?

— У справі. Ви, певно, не забули: недавно в моєму селі наклав на себе руки один чоловік. Так ото, це мій колишній сусід. Я його добре знав і от ніяк не можу второпати:. для чого він таке зробив. Люди різне говорять, а мені хотілося б знати правду. Для мене, знаєте, це важливо.

Слідчий, з усього видно, у своїй короткій слідчій практиці з подібним зіткнувся чи не вперше. Рівні короткі пальці правої руки, що лежала на столі, ледь помітно заворушилися, погляд пробіг по кімнаті й зупинився на Турчинові.

— Значить, суто людський інтерес? Боюся, нічого нового не скажу. Все воно таке… Може, спочатку подивитеся протокол опису?

— Для чого? Ліпше своїми словами.

Слідчий на мить замислився.

— Павлюк висів на сливці, за десять метрів од хати і за три метри від погреба, від землі — приблизно на метр. Ліва нога звисала, права стояла на стільці ледь зігнута. Смерть, думаю, настала від того, що він сплигнув зі стільця, а нога на стілець потрапила при конвульсії. Це побачив хлопець, котрий прийшов рвати сливки. Хлопець той з іншого кутка, і рвати йому дозволив буцімто Павлюк за два дні до того, як наклав на себе руки. Хлопець і зняв тривогу… Чогось істотного ні він, ні інші свідки не показали. Розтин трупа теж нічого істотного не додав… — Слідчий спохмурнів. — Прошу мене зрозуміти. Вам, певно, розказували, як воно було. Я, знаєте, з вішальниками зустрічаюся не вперше, проте ніяк не можу звикнути, кожного разу відчуваю до них відразу. Так і тепер… Мені треба було самому його підтримати чи когось попросити, того ж міліціонера, приміром. А я коротко кинув міліціонеру: «Давай!» Ну, він і рад старатися: черкнув ножем по мотузці, тіло впало і, треба ж було так статися, якраз обличчям об камінець. Ну, й трохи травмувалося. Бачили б ви, як на нас люто накинулася рідня Павлюка. Ніби ми його загубили. Сумніву щодо того, що Павлюк повісився сам, нема.

У словах, погляді слідчого не було холоду, роздратування, лише тонкі губи нервово посіпувалися. Мовчали, і в цій мовчанці щось зріло.

— Да-а, ситуація… — мовив Павло. — Але прошу мені вибачити й нічого лихого не думати. Павлюк перед смертю написав записку. Я хотів би на неї глянути.

Слідчий спохмурнів іще дужче.

— Я про це нічого не знав. А звідки ви знаєте, що записка була?

— Село говорить…

— Навколо такої пригоди завжди плутається багато різних балачок. Так що не дуже прислухайтеся до людських язиків.

— Я з вами згоден. Тільки ж тут правда: записка таки була. І не одна, а дві. Першу, правда, Павлюк порвав, то підібрали тільки клапті, а друга — ціла.

— Що ж, раз таке діло, то поїду ще раз на місце пригоди і повідбираю записки. Так що… — Він зробив рух плечима, потім переклав папери з одного кінця столу в другий і подивився на Павла карими очима. Турчин ледь усміхнувся, думаючи, що цей молодий юрист із повним правом може попросити його зі свого кабінету.

— А що ви думаєте про самогубство Павлюка?

Слідчий пильно глянув на папери, ніби шукав у них відповідь, але не знайшов і тому невдоволено стенув плечима:

— Я можу сказати лиш те, що записав у протоколі: насильства не було, ну і, певно, до смерті його ніхто не спонукав. Звичайно, причина якась була. Не міг же він отак ні з того ні з сього накласти на себе руки…

— То правда, — задумливо мовив Павло. — Причина якась та є.

Слідчий подивився на Павла якось здивовано чи зацікавлено.

8

Завідуюча поліклінікою, жінка вже не першої молодості, довго й прискіпливо розпитувала в Турчина, навіщо йому знадобилася амбулаторна історія хвороби Івана Павлюка, і все доводила, що вона не має права видавати її нікому, навіть рідним хворого. Довелося показувати посвідчення. Завідуюча пильно розглянула його, здається, нічого підозрілого не знайшла, бо обличчя трохи прояснілося, проте, як принесли картку, повільно усю її погортала, щось там вичитала про себе, лиш після цього стала називати хвороби, які там були зафіксовані — від виразки шлунку до остреохондрозу.

— Ми в нього підозрювали рак лівої нирки і направили в обласний онкодиспансер на консультацію. Записів нема ніяких, то, мабуть, не встиг побувати…

Турчин якийсь час сидів мовчки, упершись руками в коліна, і дивився на амбулаторну картку, що лежала перед ним. Дивився так, ніби з неї міг дізнатися більше, ніж уже знав. Звів очі на лікарку. Вона зворухнулася.

— Ви щось хотіли?

— Я можу поговорити з урологом?

Завідуюча глипнула на Павла спідлоба, зняла трубку внутрішнього телефону і коротко наказала урологові зайти до неї. Поклавши трубку на апарат, ковзнула коротким поглядом по Турчину й подивилася у вікно. Надворі світило сонце, по-осінньому м'яке й лагідне. З берези зривалися й падали червонуваті листочки — мов жарини.

Уролог мав років біля тридцяти, ступав легко, майже нечутно, на повних губах блукала невиразна усмішка.

— Ось товариш із міліції хоче з вами поговорити.

У сірих очах уролога майнула насторога.

— До ваших послуг, — сказав і ледь нахилив голову вправо.

— У вас лікувався Іван Семенович Павлюк?

— У мене багато лікується. Всіх не вдержиш у голові.

— Тоді візьміть амбулаторну картку й пригадайте.

Товстенький, добряче потріпаний зшиток лікар брав обережно і все косив поглядом на завідуючу, певно, чекав якогось слова чи хоч натяку, але та була незрушна.

— Пригадую, — зрештою озвався уролог, — плечистий, із характерною, якоюсь наївною чи мудрою усмішкою. А що з ним сталося?

— Повісився.

Уролог завмер, потім кинув швидкий погляд на завідуючу. Та, як і раніше, мовчала.

— Я чув, що хтось повісився, але на нього й не подумав.

— Чому?

Уролог, не чекаючи запрошення, сів, розгладив на колінах білий халат і стишено заговорив:

— Може, я й не розуміюся в людях, тільки він завжди справляв на мене враження поміркованої, розумово цілком здорової людини. Я лікував його кілька років і найменших відхилень од норми не помічав.

— Значить, ви заперечуєте, що він міг добровільно накласти на себе руки?

Лікар на мить завагався, проте, як заговорив, у голосі звучала певність:

— Мені важко відповідати на ваше питання. По-перше, я не психолог, висновок мій грунтується на суто людських спостереженнях. А по-друге, що заперечувати, коли маємо факт. Чи ви вважаєте, то було не самогубство, і зайнялися перевіркою?

— Ні, я вважаю, що то таки було самогубство.

— Тоді в чому справа?

Турчин хотів пояснити, повторити сказане завідуючій поліклінікою, але уролог йому чогось не подобався, і він мовив коротко:

— Виникла потреба дещо уточнити. Отож, дозвольте ще одне: запідозривши в Павлюка рак нирки, ви радилися з місцевим онкологом?

— Ні. Він був у відпустці.

— Про свою підозру хворому сказали?

— Ви що!? Невже думаєте, я зовсім не знаю лікарської етики.

«Може, й знаєш, — з гіркотою думав Турчин. — Але не дуже про неї дбаєш». Уголос мовив:

— Хіба неодмінно відразу треба було направляти в онкодиспансер?

Уролог шаснув рукою до кишені, мабуть, хотів узяти цигарку, та відразу ж передумав, зморщився.

— Зізнаюся, я чомусь про це не подумав. Хотілося одним махом поставити всі крапки над «і». А потім — він був такий розважливий, поміркований… Мені й не гадалося, щ він може взяти дурне в голову.

— То все-таки він здогадувався про вашу підозру чи ні.

— Напевно, здогадувався, бо, як тільки сказав йому про онкодиспансер, змінився і на лиці, і в поведінці… Я пробував його заспокоїти: мовляв, не треба тривожитися, страхатися, це звичайна перевірка, а що робить її онкодиспансер, то там і спеціалісти найкращі, і апаратура найдосконаліша…

— Вам вдалося його заспокоїти?

— Либонь, ні. Після моїх слів він довго мовчав, а як заговорив, голос був глухий, якийсь надривний. «Рак, то й рак, — мовив. — Не смерті страшно. Коли не вмирати, то день втрачати. А от мук боюся. Бачив, як умирають од раку. Дивитися страшно… А чи знайдуть його в мене, чи ні — яке це має значення; все одно від раку ще ніхто не вилікувався». Ну, я тоді став доводити, що він неправий, рак у багатьох випадках піддається лікуванню, особливо у ранній стадії. Та ще й коли уражена нирка. З однією ниркою можна жити сто років. Одне слово, поки вмовив його їхати на консультацію, сім потів із мене вийшло.

— То він погодився?

— Не зовсім. Сказав: подумаю.

Голубі очі Турчина потемніли. Це помітила завідуюча, котра уважно прислухалася до розмови. Вона зворухнулася, вплела в розмову і свій голос:

— Ви вважаєте, що причиною самогубства був страх перед муками?

— Важко сказати.

— А все ж?

У Павла на переніссі зійшлися брови, в голосі промайнуло все, що устиг дізнатися про наглу смерть Павлюка, і нічого не давало ясної відповіді на запитання лікарки. Правда, оце, щойно вивідане, вирізьблювалося з-поміж іншого, муляло душу, непокоїло, і він, не приховуючи своєї неприязні до лікарів, заговорив:

— Як воно там не було, а я все ж радив би надалі поводитися з хворими обережніше. Ну, а за те, що вас потурбував, прошу вибачення.

Лікарі мовчали.

9

Турчин повертався додому надвечір. Першою на путівці його побачила Лідуся і, як молоденьке козенятко, застрибала назустріч. Він присів, підхопив її, притис до грудей, а вона обплела його засмаглу, м'язисту шию своїми тоненькими теплими рученятами і швидко-швидко заговорила про все, що бачила, пережила за день без татка. Павло слухав доньку, лоскотав миле личко колючими вусами і сам сміявся дужче за неї, аж Люба у дворі почула і вийшла на дорогу.

— Ти ж уже велика, щоб татко тебе ніс, — вдавано насупилася.

— Він мене сам узяв на руки. Правда ж, татку, ти сам узяв?

— Сам. Звичайно, сам. Та коли таке діло, то давай далі своїм ходом…

Турчини взяли доньку за руки, вона ж невгамовно вертіла білявою голівкою то до тата, то до мами і щебетала без угаву. Призахідне сонце обсипало їх м'яким промінням. Із пасовища верталася череда, мукала худоба, над дорогою гойдалася курява, з поля хвилив легкий вітерець, і курява відпливала в садки, осідаючи на деревах, кущах.

Небо було червонясте, і здавалося, що в ньому віддзеркалюються сади, які вже бралися багрянцем.

Пилюга вляглася. Павло дивився на рідний куток, на зелене поле (зеленіла конюшина), на високе небо, і думав про Павлюка, про смерть, яку завше вважав безглуздям, найбільшим насильством над людиною. Самогубців ніколи не розумів і навряд чи зрозуміє. Хтось назвав їх мужніми людьми: мовляв, не кожному стачить духу накласти на себе руки, боягуз цього ніколи не зробить, він буде корчитися у муках, жити без радості, без надії, проте світу не залишить. Дивлячись на вечорову красу, відчуваючи в своїй руці рученьку своєї кровинки, слухаючи мову дружини, він знав: аби доля загнала його у найбезвихідніший кут, все одно жив би. Той, хто добровільно йде зі світу, — ніякий не мужній.

— Ти все думаєш про Павлюка? — спитала Люба.

— І про нього, і про життя. Може, не завжди воно прекрасне, але жити треба. Любцю, що я хочу попросити: чи не пішла б ти сьогодні зі мною до Павлючки Дарини? Коли я піду сам, буду про все розпитувати, це скидатиметься на допит і потрібної розмови може не вийти.

— Мені, Павлику, не дуже хочеться йти. Там будуть сльози, а сліз я боюся. Проте коли треба…

У великому дворі Павлюків вони заявилися, коли вже сутеніло. Всі будівлі тут були добротні, зведені на десятки років. Хата цегляна, на високому підмурку, під зеленим шифером, вікна великі, завішені тюлем, веранда простора — скло на людський зріст затягнуте фіранкою. Літня кухня теж цегляна і теж на підмурку, на фасадній стіні три вікна, хлів для худоби й палива. Довгий, теж під шифером, погріб, з брамою на дві половини гараж. У гаражі. стояв мотоцикл, Павлюк на ньому не їздив, каталися сини, як навідувалися в гості. Під тином — криниця, корба почорніла — нею рідко користувалися, бо ще років два томи Іван приладнав насоса і тепер тільки натискай кнопку.

Як тільки вступили на подвір'я, з мурованої, із залізним дахом буди вихорем вилетів грудастий, рябий пес і рвонув ланцюга. По хвильці на поріг літньої кухні ступила вся в чорному, зігнула, зчорніла від горя Дарка. Стояла мовчки дивилася на гостей, либонь, упізнавала, губ зрідка ворушилися. Потерла долонею лоба й гукнула до п щоб ліз назад у буду. Той послухався.

— Це ти, Павлику? З Любою прийшов.

Дарка, здавалося, сповзла з порога, підступила до Турчинів, іще раз подивилася на них, ніби хотіла переконатися, що це й справді вони, схлипнула й запросила до літньої кухні. Гойднувшись крок, передумала й повела до хати у світлицю. Турчин уже знав, що туди вона нікого не пускає, сама заходить лише для того, щоб пилюку змахнути.

Світлиця була зі смаком обставлена новими меблями, два килими висіло на стінах, один застеляв диван-ліжко, четвертий, найбільший, — підлогу. У серванті поблискували кришталь, порцелянові сервізи. Були ще фотопортрети Івана, Дарки і їхніх синів. Усі вони дивилися на світ весело, безтурботно.

Дарка посадовила гостей у глибоких кріслах, сама стала навпроти, зіпершись об широку, лиснючу шафу. Мовчала. В кімнаті кублилися сутінки, і те мовчання гнітило. Люба трохи висунулася з крісла, щоб своїми ногами торкатися Павлових.

— Ой, чого це я стою! — спохопилася Дарка. — Ви ж у гості прийшли, а я стовбичу. Зачекайте хвилиночку, я зараз…

Дарка кинулася накривати стола. Рухи її були то надто повільні, то надто швидкі, між собою не в'язалися, і видно було, що тяжка, невідступна думка тисне на психіку жінки, відвертає од реальності. Принесла тарілку нарізаної шинки, покрутила в руках і забрала назад. Потім довго не появлялася, а як увійшла, руки були порожні. Взялася різати хліб і не зупинилася, поки не. порізала весь буханець. Часто якось злякано поглядала у вікно, яке все більше затуляли сутінки. Дерева в саду вже злилися, білі стіни літньої кухні потемніли.

— Ой, чого це ми сидимо в темряві! — Дарка сплеснула в долоні і підняла руку до вимикача.

Світло спалахнуло відразу трьома лампочками. Тепер Павло міг роздивитися Дарку добре. Вона дуже змінилася: під очима синці, на обличчя ніби накинули маску, руки ледь помітно тремтять, погляд блукає по хаті, підлозі, стінах… Коли стіл все ж було накрито, Дарка знову вийшла, цього разу не появлялася вже довше, а як, зрештою, ступила на поріг, була ще сумнішою — здавалося, десь там, у сусідній кімнаті, з кимось зустрілася, і той нашептав їй багато неприємного.

— Оце ж я вас голодом морю, — заметушилася. — Підсідайте до столу. Павлику, Любо, я така рада, що ви прийшли. Ви не боїтеся, ні? А люди бояться. І я боюся. Заплющу очі — бачу Івана свого на сливці. Хлопці ту сливку геть із корінням викорчували, і одежу, в якій був, і мотузку відвезли під ліс на салотопку й там спалили, а попіл розкидали, щоб і сліду не зосталося. А може, не треба було, га? — спитала і, либонь, уперше глянула на гостей.

Турчин знизав плечима, Люба опустила очі, бо в погляді Дарки було щось таке темне, болотяне, аж холод пройшов поза шкірою.

— Я думаю, добре зробили, бо та сливка завше нагадувала б мені про нещастя. Хоча що я кажу? Мені й таї: кожна деревина в саду про це нагадує. Кожний кущ… Не можу ввечері з хати вийти. І за що мені ця кара? — Дарка заплакала — хрипко, ніби душилася тим плачем, плечі важко здригалися. З-під хустки повибивалися пасемця русявих, ледь посріблених сивиною кіс, кілька волосин упало на очі, рот, вона їх не прийняла. Сльози витирала прямо долонею, інколи поривалася щось сказати, але слова застрявали в горлі, від того плач виривався ще з дужчим хрипом. Нарешті схлипнула востаннє й замовкла, і в кімнаті запала гнітюча тиша.

10

На дорозі гучно зарокотав трактор, од того рокоту забряжчали шибки, і Дарка, здається, зовсім заспокоїлася. Сиділа нерухомо, вклавши руки в пелену. По якомусь часі, нічого не кажучи, вийшла в сусідню кімнату, вікно якої виходило на дорогу. Пробула там недовго, а повернулася ніби трохи переінакшена — врівноважена.

— У когось трактор поламався… Стоїть і деренчить…

Вони всі троє сиділи біля заставленого їжею столу, і ніхто ні до чого не торкався. Люба принишкла, а Павло зрідка поглядав по боках — раптом побачить щось цікаве. Дарка схилилася над столом, взяла пляшку, налила три чарки, подумала мить і свою підняла.

— Чого ж ви? Беріть. Випиймо за упокій його душі.

Павло нічого не сказав, узяв чарку і, не чекаючи більше запрошення, випив. Дарка пригубила. Люба — теж, але до їжі не торкнулася. Павло ж з'їв шматок шинки і потягся за другим.

— А Іван тебе, Павлику, шанував. Якось каже: «Оно Павло Турчин без батька, без помочі рідних і близьких у люди вибився, газети про нього пишуть. А моїм чого не хватало? Все було, тільки вчися. Так не хотіли». А я, Павлику, так собі думаю: аби людьми були. Іван мій усе життя біля коней, а на похорон ледь не все село зійшлося. А щоб ви бачили, скільки вінків було! Ні за ким стільки не… — і не домовила.

— Правду кажете, — вперше за весь вечір озвався Турчин. — Головне в житті кожного з нас — бути людиною. До кінця, — несподівано для себе закінчив і жахнувся: а що подумає Дарка?

Її справді вразили ці слова: крутнула до Павла головою. Руки в пелені дрібно затремтіли.

— Павлику, не суди його так суворо, — мовила.

— Я так, до слова, — спробував виплутатися. — Іван Семенович таки був гарною людиною, і якби я у селі був, то теж… провів би його в останню путь.

— Всі так кажуть. Він же нікому не заподіяв зла. Твариночки не скривдив. Усіх любив, і його всі любили.

— Шкода, що така людина пішла зі світу.

— І що йому набрело в голову — хоч убий, не знаю. Він добрий був господар, добрий сім'янин, жили ми з ним душа в душу. Ну, не без того, інколи, було, погиркаємося, але щоб далеко заходило, як в інших, то ні. Він на мене за все життя й пальця не підняв.

— Може, його хвороби довели?

— Що боліло йому, то боліло. Бувало, як схопить, криком сходив. Щоб не тривожити мене, йшов у сад і там мучився. Такий він…

— Його направляли на консультацію до обласних лікарів, їздив він, не знаєте?

— Їздив.

— Щось розказував вам, як повернувся?

— Казав, що нових хвороб не знайшли. Всі старі.

— А папірця звідти ніякого не привіз?

— Привіз. Десь він у шухляді.

Дарка відчинила шухляду, потарабанила в ній і подала Турчину висновок обласного онколога. Павло ледве розібрав якийсь химерний почерк. Діагноз — нефрит обох нирок — був виведений трохи чіткіше. Нефрит — хвороба погана, але жити можна. А може, не повірив обласним спеціалістам?

— Який Іван був на вигляд, коли повернувся з області?

— А що, там щось погане написано?

— Ні, його стара хвороба. Нефрит нирок називається. А питаю, бо не можу повірити, щоб отак, із доброго дива…

— В моїй голові теж не вкладається. Я вже скільки всього передумала… Ніколи стільки не думала. Ага, ти питаєш, який він був, коли з області повернувся. Такий, як завжди. Нічого поганого за ним не помітила.

— Може, його хтось скривдив?

— А за що його людям кривдити? Траплялося, я гиркала, але він того ніколи близько не брав до серця. Сміявся: «Щоб то була за жінка, якби тільки гладила чоловіка».

— За що ж ви на нього гиркали?

— Так, за дрібнички. Він у мене, як більшість чоловіків, не дуже охайний був, міг отак прямо з вулиці в чоботях впертися у світлицю. А я люблю порядок, чистоту. Більше ж не було за що — не п'яниця, не волоцюга, не ледащо. Хазяйство тримали незгірше, ніж у людей. Правда, останнім часом все більше я біля нього поралася. Це, певно, мучило Івана, бо він став приставати до мене, щоб звести трохи живності, тримати тільки корову й одне порося, ну й курей. Для нас, мовляв, вистачить, діти вже дорослі, самі на себе зароблять, гроші про чорний день є. Тільки, скажу я вам, не так уже й багато в нас тих грошей, як люди говорять. Через те й хати не збиралися будувати.

— Комусь із хлопців?

— Може, й для них згодилося б. А поки хай би ми пожили, як тепер люди живуть.

— Але ж у вас і ця хата добра.

— Де там у лиха добра. Хіба не бачите, які нині зводять? Як палаци: на багато кімнат, на даху другий поверх, літній. А ми хіба гірші від людей? Чи не трудимося весь вік? Та й меблі не завадило б поміняти. Була я у Ганни Сарайчучки, бачила, який у неї гарнітур. Весь так і сяє, мов сонце. А в нас що — старе, допотопне. Перед дітьми соромно. Ніби ми лежебоки які. Так що треба тих грошей та й треба.

— Хата — загата, — зронила перші слова Люба.

— Тож-бо воно і є, — підхопила Дарка. — А Іван не завжди в цьому розбирався. Йому аби було чим грішне тіло прикрити та щоб не голодний. А воно ж не ті часи вже, не повоєнні роки, коли раді були шматкові черствого хліба. Він цього не хотів розуміти, і ми трохи гиркалися.

«Не так уже тихо й мирно жили ви, якщо вникнути, — думав Турчин. — І взагалі, люди ви дивні: маючи такі хороми, мріяти про ще кращі, а жити в літній кухні разом із мухами? А все, здається, ви, Дарко. Недаремно ж моя мама вас недолюблює».

— Кажуть, Іван Семенович записки зоставив.

— Написав аж дві, то одну порвав, а друга є.

— Можна глянути?

— Немає. Хлопці разом із усім спалили, хоч я й просила не робити цього: хай би… на пам'ять…

— Що ж він у них писав?

— Просив дітей, аби про мене дбали, щоб не гнівалися на нього, бо, мовляв, така його доля. Ще розказував, де поклав гроші, які брав на брикет.

— Ви самі читали ті записки?

— Ні, брат мені читав, бо я за слізьми світу білого не бачила. Як я тепер жити буду, сама не знаю. І люди стали хату обминати. Може, мені спродатися та виїхати?

Турчини на те нічого не сказали, та й Дарка, либонь, не ждала від них порад, бо по хвильці знову стала побиватися над своєю долею. І вже знову для неї, окрім її горя, нічого не існувало.

Як вийшли од Павлюків, небо вже засіялося зорями, з берегів тягло прохолодою, і Люба, взявши Павла під руку, міцно притиснулася до нього. Крізь одежу чув, як тіло дружини дрібно тремтить.

— Ти змерзла?

— Не знаю… Мені моторошно якось. А тобі?

— Мені теж.

— Ти вже знаєш, чого повісився Павлюк?

— Так, здогадки різні…

— А мені здається, тут усе сплелося докупи: і хвороби, і бурчання Дарки, і літня кухня…

Павло довго мовчав.

— Як там воно не є, а Павлюк вчинив велику дурницю, — врешті сказав і міцно притиснув Любу до себе.

У небі холодно переморгувалися зорі.

Content

Ярмолюк Микола Полуничний сезон

Микола Ярмолюк ПОЛУНИЧНИЙ СЕЗОН Повісті

Справа п'ята РАДОСТІ НЕ БУЛО

Справа шоста ПОСТРІЛИ В ЛІСІ

Справа сьома ПОЛУНИЧНИЙ СЕЗОН

Справа восьма НІЧНІ ПРОГУЛЯНКИ

Справа дев'ята ДЕ ЗАХОВАНО КІНЦІ

Справа десята НЕЗГОДА