Щеголіхін Іван

Троє в машині

Іван Щеголіхін

ТРОЄ В МАШИНІ

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Упорядник Володимир КАШИН

Переклад здійснено за виданням: И. Щеголихин, «Пятый угол», Алма-Ата, издательство «Жазушы», 1974 г.

1

Дьомін їхав до Аксаю на дачу. Там на нього чекали батько й мати. Чекали ще вчора, в суботу, але Дьомін допізна порався біля машини — лаштував сальник до поршня головного циліндра зчеплення. Маленька деталь сальник — гумове кільце, менше за обручку, але прововтузився з ним години чотири. Маєш власну машину — вмій усе робити сам, не покладайся на доброго дядю. Та ще коли тобі не сімдесят років, а лише двадцять шість.

Прокопирсався він години до одинадцятої, позбивав суглоби на пальцях, але справу зробив і сьогодні спокійний: бачок зчеплення не тече.

Світило сонце, вранішньою свіжістю віяло у відчинене вікно, а попереду — безтурботний день, гарної Батько з матір'ю приділять йому увагу з півгодини, не більше. «А ти снідав? Ось тобі полуниці з сметаною…», а потім усі троє займуться своїми справами, тобто байдикуванням. Можна мовчати цілий день, але — разом мовчати, а не на відстані за двадцять кеме. Втім, полуничок сьогодні вже не буде, серпень, будуть яблука і, напевне, привозні кавуни в ларку.

Він їхав Ювілейним проспектом, сьогодні порожнім — неділя, немає ні вантажних машин, ні приватних, і тому легко вести, без перешкод і напруги, наче свій біг відчуваєш, стрімкий біг у сімдесят п'ять кінських сил.

За бензозаправкою, уже на околиці міста, Дьоміна зупинили двоє, хлопець і дівчина. Він міг би й не зупинятися, помахати рукою над кермом, мовляв, не можу, і поїхати далі. Він не любив підкидати. «Ось сюди. А тепер сюди», а потім: «Тримай» — і тичуть карбованця. Дьомін не ханжа, гроші і йому потрібні, тільки не за таку роботу. Хоч везти когось містом — теж праця. Правда, не на своєму горбі — машина тягне, але ж ти розпорошуєш увагу не тільки на дорогу, яка тобі, до речі, зовсім не потрібна, не ти її вибирав, а й на непроханих пасажирів, котрі командують, приміром, «а тепер праворуч», коли ти вже виїхав на перехрестя, цебто пізно попереджають і шарпають тебе за ті самі клітинки, які треба берегти. А наприкінці суперечка за «тримай кербеля». Залишають на сидінні і йдуть невдоволені, вважають, що власник не стільки дивак, скільки кривляка, корчить із себе хтозна-що. Згодом неодмінно щось скоїться: або він у канаву заїде при розвороті, або ж, здаючи назад, бампером у стовп упреться. Від невміння чи хвилювання — не зрозумієш. Одне слово, підкидав він на початку свого хвацького автолюбительства, у перші два-три місяці, а потім перестав. Хоч і незручно було обминати людей порожньою машиною.

Але сьогодні пригальмував — була причина. Настільки складна, що краще розповісти про неї згодом і поступово, зразу всього не скажеш.

Дівчина вийшла просто на проїжджу частину й почала махати рукою так швидко та відчайдушно, що видно було — поспішають, машина їм вкрай потрібна. Він їхав швидко, але впізнав дівчину ще швидше — тільки-но глянув. У голубому платті, світловолоса, в темних округлих окулярах і з сумкою через плече. Хлопець, скоріше чоловік років тридцяти, з бородою і в босоніжках, стояв на обочині. Він свиснув Дьоміну, як свистять таксистові.

Дьомін загальмував. Дівчина підбігла.

— Вибачте, ви не зможете нас виручити, підвезти до аеропорту?

— Мені не зовсім по дорозі, — повільно сказав Дьомін. Можливо, вона впізнає його, спохватиться й сама відмовиться. — Правду кажучи, зовсім не по дорозі.

— Я бачу, ви не таксі й не зобов'язані, але… Я вас дуже прошу, підвезіть!

— Та ми заплатимо, — сиплувато протяг бородань. — На літак запізнюємось. Червонець досить?

Ні, вона його не впізнала. Тим краще. Він відчинив їм задні дверцята. Бородань, однак, сам відчинив передні й сів поруч з Дьоміним.

— Ой, дякую, виручили ви нас, — промовила дівчина за спиною Дьоміна. Він мимохіть зиркнув у дзеркало — вона, звичайно ж, вона. Коли дівчина підбігала, він дивився на неї незворушно, жадібно, потім — її обличчя в дверцятах, зовсім близько. Відповідаючи їй і все ще не вірячи зустрічі, випадкові, Дьомін не витримав, відвернувся, глянув на шлях, наче роздумуючи: «Не зовсім по дорозі…» Хоча голос, тон наче не її, дещо принижений, як у тих, хто не звик просити, але доводиться.

Два роки минуло. Тоді їй було дев'ятнадцять. Дьомін відсунувся трохи ліворуч, щоб вона не бачила у дзеркалі його очей.

— Спасибі, дорогий товаришу, — висловив своє ставлення й бородань. — У відпустку летимо, трудову, заслужену. Море — шморе, пляж — міраж. Давай, дави на всі педалі.

— Як накажете, через місто чи Північним кільцем? — стримано спитав Дьомін.

— Північним давай, — відгукнувся бородань.

На перший погляд, його можна було прийняти за геолога, за польового трудягу — засмагле, червоне обличчя, міцні волохаті руки, строката сорочка, а до всього ще й борода, але — тільки на перший. І якби Дьомін не впізнав дівчину.

Швидко проїхали Ювілейний до останніх тополь, ось і кінець міста, перехрестя і знак — «круговий рух». Дьомін повернув праворуч на Північне коло.

— Як добре, що ви погодились, — сказала дівчина. — Велике вам спасибі.

— Не варто, — відповів Дьомін. «Зараз буде ще якесь прохання».

— Тільки нам ще в Супутник треба заїхати, — продовжувала вона, — речі взяти.

Дьомін кивнув.

— Чемодан, — сипло додав бородань. — Хвилинна справа.

«Одначе ж голосок у тебе, — відзначив Дьомін, — краще б уже мовчав». Сам же Дьомін мовчати не збирався.

«Сорок хвилин туди, сорок хвилин назад, — міркував він. — Хвилин п'ять-десять на чемодан. Півтори години втрачу…» Дьомін додав газу.

Ніякого кільця тут, по суті, не було, було напівкільце, якщо вже узгоджувати з геометрією, окружна дорога з одностороннім рухом і єдиним на ній селищем Супутник, де жили працівники домобудівного комбінату.

«Втрачу півтори години, — міркував Дьомін, — втрачу, але не загублю. З них сорок хвилин, що туди, повинні бути продуктивнішими…»

… Дьомін розправив плечі, наче йому зараз підходити до приладу в гімнастичному залі. На очах у людей.

— Чи не можна приймач увімкнути? — попросила дівчина, їй ніби незручно було їхати мовчки.

Дьомін увімкнув, стрілка стояла на «Маяку», і зразу ж — чоловічий голос:

… Не жалею, не зову, не плачу,

Все пройдет, как с белых яблонь дым…

«Наче на замовлення», — подумав Дьомін. Вона ніби знала, що в ефірі звучить саме ця пісня, можливо, улюблена її, тож і попросила ввімкнути саме зараз.

Увяданья золотом охваченный,

Я не буду больше молодым…

— Чи не можна іншу? — попросила дівчина.

Бородань перегнувся до неї, кинув з докором:

— Ти що?

— А що? Я нічого, — відповіла вона з легким викликом, не розгубившись.

Дьомін переключив діапазон, пошукав музику, не знайшов і вимкнув приймач.

— Даремно хвилюєтесь, — сказав він. — Погода льотна. І настрій у вас повинен бути гарний. У вас який рейс?

У дзеркалі він побачив, як дівчина швидко глянула на бороданя, але той уже відвернувся, і вона відповіла після короткої паузи:

— Мінеральні Води — Сочі.

— Даремно хвилюєтесь, — повторив Дьомін. — Встигнемо.

— Вона вперше летить на літаку, — вступив у розмову бородань. — Там же парашути дають, боїться, що розхапають, поспішає… — Він іронічно посміхнувся.

Дьомін бачив, як легка тінь, ледь помітна гримаса пробігла по її обличчю. Він сидів рівно, стежив за дорогою, а щоб побачити її в дзеркалі, досить ледве помітного руху голови трохи праворуч. Й одразу ж назад. Щоб вона не завважила. І не стежила за виразом свого обличчя, котре — так хотілось Дьоміну — повинно дещо сказати. Вона хвилювалась і досить помітно.

«Сорок хвилин, які туди, — вперто твердив Дьомін. — Або я помилився, або Дулатов».

«Або — або» він брав умовно, а насправді впевнений був, як і раніше, що правий він, Дьомін, а не прокурор Дулатов, через якого, якщо бути відвертим, Дьоміну довелося змінити професію. Через прокурора і — якщо вже до кінця відверто — через оцю дівчину, яка сиділа в його машині.

Сліпий випадок, винятковий, один, можливо, на тисячу, але… випадковість, як любить повторювати той же Дулатов, одна з форм вияву необхідності.

Дьомін вірив, що вони зустрінуться. Коли-небудь, де-небудь. Так станеться. Провидіння допоможе. Він не довідувався про неї, планів не будував, але й не забував, сподівався, а якщо так, то його сподівання роблять цю зустріч не такою вже й випадковою.

Попереду вигулькнув Супутник — схожі будинки під сірим шифером. Громіздкий навіс із бетону коло самої дороги, на бетоні казахський орнамент фарбою, а під навісом лавка — кінцева зупинка міського автобуса. Проїхали мимо.

— Он там, біля колонки. — Бородань простягнув руку до скла, показуючи Дьоміну зелену водопровідну колонку біля штахетника. Рука у нього волохата, груба, весь він чорний, жорсткий і на вигляд сильний. «Хто він їй? Чоловік? Коханець? Швидше за все, ні те й не друге. А можливо, все-таки коханець. Гарненьке, одначе, слівце підшукали юристи ось для таких альянсів».

Колонка стояла метрів за сімдесят від асфальту.

— Їдь туди, браток, — бородань ще раз показав на колонку, — а то, тарганитись далеко.

Дьомін обережно звернув з асфальту. «Волга» м'яко загойдалась, переїжджаючи арик за обочиною, зашурхотіли шини по гравію.

— Порядок, — прохрипів бородань. — Я миттю. — І вийшов, сильно грюкнувши дверцятами.

— Дивись там, Жарений! — кинула вона навздогін.

Дьомін помітив, що той теж хвилювався, по-своєму грубо, нестримано, голос його зовсім захрип, рухи стали розмашистими. Показуючи, де зупинитись, він тицьнув пальцем у скло, наче забув про його існування; виходячи, шпарко грюкнув дверцятами, і вони влипли з коротким, як постріл, стуком. Через те він не почув її слів, кинутих навздогін: «Дивись там, Жарений!»

А Дьомін чув. Але спочатку звернув увагу на стук дверцят («Здуру б'є замок, кретин»), а потім уже на її слова. Забула. Вибовкнула. Значить, Жарений… Жора Жарений. Георгій Долгополов. Тоді він був худий, без бороди й стрижений. Дьомін не впізнав його, тому що і тоді й тепер всю увагу прикувала вона.

Такі справи… Хтось сьогодні відпочиває, вихідний день», на дачі розкошують, гуляють, дітей катають у колясках, «козла» забивають за спільним столом, у гори лізуть, до моря йдуть. І, як завжди, всім здається, що нещастя, біди й злочини — у когось і десь, але не у тебе, не тут, і взагалі, «більше балакають про це». А на кладовище везуть кожен день, кожну секунду — смерть на землі, і до в'язниці везуть кожен день, і народні суди засідають…

Жарений узяв із собою невелику сумку, сизу, з білястими літерами «Адідас». Там у нього, можливо, відмичка, «фомка», і зараз він входить до чиєїсь порожньої квартири, збирає в чемодан цінні речі, і хвилин через десять-п'ятнадцять Дьомін зі своєю «Волгою» стане банальним учасником злочину. А дівиця — для відводу очей.

Ні, гидко це й дріб'язково, до того гидко, що Дьоміну хоч бийся головою об стовп.

— А я вас одразу впізнав, Таню Бойко, — сказав Дьомін, не повертаючись.

Пауза.

— Щось я не пам'ятаю, де ми з вами зустрічались, — нарешті відповіла вона холодно і таким тоном, наче він до неї на бульварі причепився. Що вдієш, приваблива, помітна, молода, чіпляються на вулиці; варто на хвилинку залишитися одній, як вони тут як тут, залицяльники, і їй уже звично, так би мовити, «відшивати» доводиться.

Дьомін навмисне затягнув відповідь, та вона не витерпіла:

— Біля туристського вогнища разом кашу їли?

Дьомін мовчав.

— Чи на «броді»? Так ви серйозний, туди не ходите. — А голос насторожений.

— Два роки тому ви «проходили» у справі Лапіна.

Дьомін не обернувся до неї і в дзеркало не глянув, він і так знав про її розгубленість, на це й розраховував. Що вона скаже у відповідь? Збреше? Ніякого Лапіна не знаю, ні в якій справі не «проходила»?

— Я вас ще тоді запам'ятав, — продовжував Дьомін, — й одразу впізнав сьогодні.

Вона мовчала.

— І дорогою за вами стежив, у дзеркало, ви не бачили.

Дьомін говорив байдуже-ввічливо, намагаючись не допустити жодних викривальних ноток. Звичайна розмова з попутницею, яка випадково виявилась знайомою. Припустимо, так, «проходила» у справі. Ну то й що? Відбула строк покарання й вільна зараз жити як усі: з кимось у Сочі їхати, чиюсь машину зупинити та попросити підвезти.

— Негарно стежити за пасажирами, — нарешті сказала вона.

Ухилилась від прямої відповіді.

— Я не зумисне, мимохіть. Дивишся у дзеркало, щоб бачити дорогу позаду, — наївно виправдовувався Дьомін. — Так би мовити, пройдений шлях. Але водночас цікаво було, впізнав чи помилився, так що, даруйте, підглядав.

Вона не відповіла.

— Ось як буває, — задумливо провадив Дьомін. — Гора з горою не сходиться, а людина…

Їй дали тоді два роки. Вона провела їх у колонії, вийшла. То навіщо таїти?

Але з якої речі признаватися кожному зустрічному? Можливо, їй соромно. Постала перед ним такою, а він її, виявляється, знав ще й іншою. А Лапіна засудили до найвищої міри.

— Щось довго Жареного немає, — злегка позіхаючи, промовив Дьомін.

— Якого ще жареного-пареного? — насторожилась вона.

— Ви обмовились, Таню. Самі його так назвали й не помітили. Від хвилювання.

— Щось ви все загадками! — гмикнула вона. — «Я вас знаю», «хвилювання», «обмовилась». Чи все це — компліменти? Як зрозуміти вашу підвищену люб'язність?

— Та взагалі ніяк. Ви заслуговуєте на компліменти і на люб'язність. Просто я знаю вас, Таню Бойко, — і все.

Чому б їй не здивуватись і не спитати, звідки він її знає і чому заговорив про це. Але вона мовчала, мабуть, обмірковувала його слова, готувала якусь відповідь.

— А як ваш батько, мати, як бабуся Марія Гнатівна? — співчутливо продовжував Дьомін.

— Щось дме, — сказала вона сухо, і Дьомін почув її шарудіння позаду, наче вмощувалась так, щоб менше дуло. — Чи не можна зачинити оці ваші вікна?

Обидва задніх стекла були підняті, обидва передні опущені. Сяяло сонце, день обіцяв бути жарким, уже й зараз припікало добряче. Та й машина стоїть, а їй дме. Від «хвилювання», — хотів пояснити Дьомін, але стримався. Їй уже набридла його спостережливість. Нічого не сказавши, він мовчки підняв скло. Ручка правих дверцят ритмічно попискувала, поки він її крутив. «Давно не змащував, — відзначив Дьомін. — Адже раніше не помічав».

— Тепер не дме? — спитав з легкою іронією.

— Гляньте в дзеркало! — жорстко, зі злістю сказала вона. І не просто сказала, а наказала, скомандувала.

Дьомін побачив наган у дзеркалі. Вона лише на мить відкинула хустину, показала, знову накрила й одразу ж сильно ткнула Дьоміна дулом між лопатки.

— Руки на кермо!

Дьомін скорився….

— Тепер усе ясно? — їдко спитала вона.

Дьомін спробував відповісти — і не зміг. Відкашлявся, намагаючись перемогти переляк, прогнати його разом із кашлем.

Напоумити хотів, господарем становища себе відчув. Робив ставку на балаканину, на марні слова. А вона — людина справи. Справи Лапіна. Мокрої справи. І напевно ще якоїсь нової справи. Мав рацію прокурор Дулатов, мав і має. А ти, Дьомін, дурень самовпевнений, вівця, непротивленець.

Він ще раз відкашлявся й ледве вимовив сухими губами:

— Ясно.

— Скло опущене, пострілу ніхто не почує. А в Супутнику я кожен куточок знаю, так що прошу не пустувати! — І глузливо закінчила: — Тепер не дме.

Дьомін мовчав, намагаючись заспокоїти себе. Не думав, не гадав, що можна отак перелякатись. Язик наче присох, прилип. Коли б його сто, навіть тисячу разів спитали, що почуває у такій ситуації, як себе поведе, він би не відповів напевно. Не вгадав би. Доки не побував…

А вона не бавиться. Нова справа, видно, смілива, якщо так цупко схопилась за зброю. І де вона розкопала цей старий-престарий, давно списаний міліцейський наган? І тисне у спину, щоб він відчував, коли бачити не може. Лють у неї, злість та рішучість. Дьомін знав — вистрілить. І з тону її, і з усього. Ще й з її минулого, про яке Дьомін судив колись по-своєму романтично, донкіхотськи, а, ось Шупта, старший слідчий, розсудив розумно. Злість бере, до чого ж він мав рацію! І до чого ж ти молодий, наївний, бездарний!

Ледь штовхнути дверцята й вискочити…

Вона встигне натиснути на спусковий гачок, і Дьомін вивалиться вже з діркою у спині. До дороги далеко, метрів сімдесят-вісімдесят, машин сьогодні зовсім мало, та й ті мчать на великій швидкості. Доки загальмують, доки хто підбіжить, вона легко зникне в Супутнику.

І людей не видно, наче вимерло селище. По той бік дороги немає жодних будівель, чисте поле, а по цей — крайці будинки, однаковий, обпалений сонцем штахетник, запилені деревця за ним і далі сірий ряд дахів.

Та й що люди? Сидять двоє в машині, хлопець із дівчиною, тихо, мирно сидять, нічого підозрілого, наган вона прикрила хустиною.

— З якого музею? — заговорив нарешті Дьомін, наче підслуховуючи свій голос збоку. — З якого музею іграшка? — повторив сміливіше. Перший його союзник — власний голос. Пропав було, а тепер знову повернувся, зараз вони начеб уже вдвох.

Зовсім близько із-за рогу з'явилась дівчинка років десяти з білим бідончиком, заспана, непричесана, тільки встала, і матуся послала її по воду. Дівчинку обігнав собачка, хвіст бубликом, морда до землі. Дівчинка з цікавістю, не зводячи очей, дивилась на машину, на людей у ній, із звичайною дитячою відвертою цікавістю. Більше ні на що було дивитись, усе їй тут знайоме — запилена трава, стежинка, а в машині — гарна тьотя-блондинка.

Дьомін спостерігав за дівчинкою, хотів провести її поглядом, але пролунала команда:

— Сидіти!

— Наче службовій вівчарці, — усміхнувся Дьомін. Йому захотілось стати нахабним, самовпевненим. «Нікуди я не побіжу, чорта з два! Я ще з тобою повоюю!»

Від свого голосу та ще од сорому за страх, який уже минув, Дьомін відчув збудження, ейфорію. Так буває у горах над безоднею, коли минає перший острах. Наче випив склянку горілки, і вона почала діяти.

— Іграшка хоч заряджена? — поцікавився Дьомін.

— П'ять патронів, а для вас і одного досить! — Усе та ж злість у голосі невдавана і рішучість.

Продзюрчала, прошипіла ледь чутно вода у колонці. Дівчинка пройшла назад, чіпляючи бідончиком голу ногу й оглядаючись на них. Тьотя в машині гарна, і машина гарна, нова, сяє на сонці. Дівчинка поправила волосся долонькою і гордовито відвернулась.

— Я вас теж упізнала, — почув Дьомін. — Ви з тих охоронців, що Лапіна брали й розстріляли.

— Брав його карний розшук. А вирок виконали ті, кому це доручено. Ми ж вели слідство. То була моя перша справа. Вона стала й останньою.

— Співай, пташко, співай, — знущаючись, обірвала вона.

— Я все ж сподіваюсь свого домогтися.

Він чекав її запитання, чого саме «свого», але вона відказала глузливо:

— Я теж сподіваюсь. — І уточнила, щоб він не будував ілюзій: — Свого домогтися.

— Куля — дура, — зробив висновок Дьомін.

— Розумних слів я поки що теж не чую.

«Сперечаємось, як на спільній кухні. Гаразд, жінко, за тобою останнє слово, хай…»

Жарений не з'являвся.

Як вона поведе себе далі, коли він зовсім не з'явиться, якщо справа у нього не вигоріла? Чи не краще б їй було сказати «піду, покличу його» й зникнути? Не хапатися за зброю?

Не краще, звичайно, їй не можна тепер втрачати Дьоміна. Він може подзвонити куди треба, назвати її ім'я, навести на слід.

І все-таки — що ж далі? Прийде, скажімо, Жарений, з'ясує обстановочку, а потім? Адже колись вони повинні його відпустити. Чи він тепер з ними до кінця днів? Чиїх днів?

Дьомін уявив собі дорогу. Після Супутника майже двадцять кілометрів без хат, пустеля, колгоспне поле, на сімнадцятому кілометрі праворуч гайок, ще через три кілометри — бензозаправка і пост ДАІ. Там чергові вдень і вночі, хлоп'ята моторні, є телефон, рація.

Але не хотілось Дьоміну розраховувати на чиюсь виручку. Він сам повинен знайти вихід із становища. Оскільки сам його й створив. Міг же промовчати, не випробовувати долю.

Інший би міг, але не Дьомін. Ризиковане становище склалось не десять хвилин тому. Два роки йому, цьому становищу.

— Перша справа стала й останньою, — промовив Дьомін. — Через вас, Таню Бойко. Я не повірив, що ви — злочинець.

— Звідки вам знати, яка я?

— Я побачив вас — і не повірив. Ходив до школи, розмовляв з вашою класною, Валентиною Лаврівною, вдома у вас бував, познайомився з матір'ю, актрисою Преторською…

— Велика радість! — перебила вона.

— Збирав характеристики, клопотав…

— І мені вліпили два роки!

— Вам могли дати більше. Факти були проти вас. Т я не мав би сьогодні щастя сидіти з вами ось так близько. — Дьомін поворушив лопатками.

— А мені й два ні за що!

— Я теж так вважав. Саме тому мені довелось піти з роботи.

— Всі ви добренькі. Коли вас придавлять.

— А я вас не боюсь, Таню. — Він хотів повернутись до неї, але стримався, відчував — рано. — Ані вас не боюсь, ані вашого Жареного. Коли людина помиляється в комусь… у чомусь дуже важливому, їй наплювати. На все. І на самозбереження теж.

— На помилках вчаться. Розумні — на чужих, дурні — на власних.

— Взагалі слушно. «На власних». По молодості, по дурості. Не хочеться слухати нічиїх порад, хочеться самому до всього дійти.

«Вот назначенье жизни молодой: мир не был до меня и создан мной», — згадав Дьомін. Але не сказав. Його звертання до віршів вона вважатиме за слабкість. А слабкості він не повинен допускати.

Він відчув, як Таня змінила руку, мабуть, стомилася тримати наган. Досвідчений оперативник, досвідчений та сміливий, міг би шарпко обернутись і схопити її за руку. Як пишуть у газетах і наказах: ризикуючи життям, діючи сміливо й самовіддано…

— Як це смішно, я не можу схопити вас за руку, — признався Дьомін. — Не хочу завдавати вам болю. Така мила, сама жіночність…

— З-заткнись! — процідила крізь зуби. Вона, мабуть, утрачала самовладання. Через його спокій. І притиснула наган з такою силою, наче хотіла проткнути ним Дьоміна.

— Або стріляйте, або перестаньте свердлити мені спину, — сказав він.

Вона послабила натиск.

— Дякую, ви дуже люб'язні.

— Пристрелю, як собаку! — пообіцяла вона. — Якщо собі втрачати нічого, то мені тим більше!

Дулатов розповідав, що за тридцять років роботи у нього жодного разу не стріляли. Й сам він тільки на війні стріляв. Щастить людям! А починав же в карному розшуку. Розсудливий, спокійний, обачливий. Як би він зараз повівся? Теж у минулому слідчий, нині міський прокурор, повчає: «Злочином є суспільно небезпечна дія, а також бездіяльність…» Рано чи пізно доведеться діяти й Дьоміну, поблизу поста ДАІ, наприклад. Але туди ще треба дістатися.

Отже, вона влипла в нову справу, можливо, не менш тяжку, ніж убивство в ощадкасі. Але чому, чому, чому?!

Не міг Дьомін уявити її співучасницею брудної справи. Тоді не міг і тепер не може. Якесь тут є приховане доповнення. Якби йому сказали: під загрозою зброї Таня Бойко присилувала водія, чесну людину, до того ж слідчого, стати співучасником злочину, — він не повірив би. Але ж змусила, дурень ти дурнем, змусила! Ось тому він і не слідчий, а — колишній слідчий. Прокурор Дулатов вчасно помітив його фахову непридатність. Стріляний вовк, але це поки що йому не на користь.

Мало того, що Бойко затуманила йому розум своєю зовнішністю, вона ще й наганом, бач, додала собі чарівності — язика хлопець проковтнув.

І все-таки не вірилось Дьоміну, що вона може вистрелити.

Але півгодини тому не вірилось, що вона загрожуватиме зброєю. Тепер уже віриться?

Відчув нервову сверблячку між лопатками: спина свербіла, наче їй кортіло покуштувати кулю й тим випробувати себе.

Так, проґавив момент. Не захотів схопити її за руку. А якби й схотів, то не зміг би — в кабіні тісно, не розвернешся, до того ж він не мавпа, щоб дістати рукою свої лопатки. Як тільки вона сказала: «Гляньте в дзеркало», — треба було, не гаючи часу, вискочити з машини й бігти до шосе. Кожний хоч трохи кмітливий здогадався б про такий простий вихід. Поки вона відчинила б дверцята, поки прицілювалася б, Дьомін був би вже далеко. І їй нічого не залишалось би, як дременути в селище й заховатися. Просто і ясно. А тепер сиди, чекай.

Але Дьомін не міг втекти. Й не тому, що розгубився. Йому соромно було від неї тікати. «Овечий характер», — сказав йому спересердя старший слідчий Шунта.

Він не хотів перед нею осоромитися. Хотів бути мужчиною. Передусім.

— Щось довго немає вашого приятеля, — нудьгуючи, сказав Дьомін. — Так можна й на літак запізнитися.

— На той світ ніколи не пізно, встигнеш!

Вона підтримувала в собі рішучість навмисне грубим тоном. Але й її, напевно, непокоїла затримка Жареного.

— А якщо його застукали? — припустив Дьомін. — Кого чи чого ми з вами будемо чекати? Як взагалі викрутимось? — І глянув у дзеркало. Вона сиділа бліда, окуляри-фільтри чорніли, наче напівмаска.

— З-замовкни! — прошипіла Бойко. — Відверни дзеркало.

Її дратував спокій Дьоміна, його самовладання. А він якраз цього й хотів. Щоб вона лютувала просто так, від звичайного безсилля.

Дьомін відвернув дзеркало: вона боїться його очей, отже, не все втрачено. Хай лютує, хоч і зі зброєю. А він, беззбройний, буде спокійний. Тому що мужчина. Хоч старший слідчий Шупта може сказати, що він поводив себе, як баба: став співучасником злочину.

Поки ще не став. І сподівається, що не стане. Інакше не затівав би цю гру. Ризиковану. Виходить, і благородну.

А можливо, справжній мужчина для неї — грабіжник Лапін? Або ось цей Жарений, з руками, як у горили?

Чому тільки для неї, Дьомін, а хіба тобі байдуже, яким бути у власних очах?

Що ж далі? Не наважаться ж вони їхати в аеропорт після того, як викрили себе. Якщо й злетять, то сядуть. Вік швидкостей, інформації, зворотного зв'язку. «Вік двадцятий, вік незвичайний, чим ти цікавіший для історика, тим для сучасника сумніший». До трапа, де б вони не приземлились, їм подадуть персональний транспорт.

Ні-і, вони не настільки дурні, щоб мати при собі свідка. Вони його знищать раніше, тільки і всього. А до аеропорту доїдуть на іншій машині. Так само, як і йому, проголосують, з вибаченнями, з усмішкою. І водій їм попадеться незнайомий — за один день двох таких випадків не буває. Поїдуть, а він лежатиме. Захований. Знайдуть, але вже не Дьоміна, а те, що від нього залишиться. Останки. А їх уже немає — шукай вітра в полі.

— Ні-і, — протягнув Дьомін голосно, заряджаючи себе. — Ні-і! — І головою похитав. — Не вірю.

Вона не відповіла.

Усе вирішиться біля поста ДАІ. Він скаже: «Можете стріляти, Таню Бойко, он там я зупиню машину. У них рація й пістолети». Він скаже, сил у нього вистачить. Вона ж і додасть йому тих сил.

— У спину, до речі, стріляють тільки боягузи, — сказав Дьомін.

Вона мовчала. Їй, мабуть, не терпілось: коли ж прийде напарник? Хотілось зітхнути, напевне, із словами: «І чого він там длубається, боже мій!» Але вона розуміла, що не може так сказати, не може виявити слабкість у такий важливий момент, а нетерпеливість — слабкість. Незворушна сиділа, невидима. Тільки дуло про неї нагадувало, про її присутність.

— Мовчите, як куля у стволі, — продовжував міркувати Дьомін. — Одного не розумію: що примушує вас бути у покидьків прислужницею, шісткою? Ви ж зовсім не така. — Він мусить їй усе сказати, поки вони самі. — Ви ж горда, самолюбива й не дурна. Ви випадково опинились у зграї Лапіна.

— Замовкни?

— І тепер випадково зв'язалися з оцим покидьком. За версту видно, хто він такий, по пиці. Як зрозуміти: любов зла, полюбиш і козла?

Вона з такою силою, схоже, обома руками, вдавила дуло поміж лопаток, що Дьомін мимоволі подався вперед і придавив грудьми кільце сигналу. Але звуку не чув за її стогоном, розлюченим, ненависним напівстогоном-напівкриком.

— У-у, сволота, замовкни-и! — І продовжувала давити його в спину, а сигнал гудів. Вона могла вистрелити вже не від небезпеки, а просто від люті — допік-таки.

— Так ми можемо привернути увагу, — зціпивши зуби од болю, промовив Дьомін. — Гудимо й гудимо.

Тепер і вона почула гудок.

— Гад, інтелігент! — Вона послабила натиск, і Дьомін обережно випростався. А тут з'явився і Жарений, швидко, наче під машиною сидів, і зразу виструнчився, заслонив собою скло, кинув на заднє сидіння чемодан, важкий, аж пружини загули, сів і з шумом, з тріском хряснув дверцятами.

— Чого роздуділись? — сказав весело. — Поїхали!

Сильно запахло горілкою. Сорочка на його грудях була мокра, неначе Жарений хлистав її із горлечка — поспішав і хлюпнув на сорочку. Справу зробив, випив і зопалу змін у їхніх, так би мовити, стосунках поки що не помічав.

Дьомін увімкнув запалювання, двигун запрацював. І одразу ж, з першим звуком мотора, Дьомін зрозумів свій промах — адже можна було вдати, що машина не заводиться, сказати, що треба вийти і відкрити капот, перевірити запалювання. Провід зіскочив, коли переїжджали арик, і трусонуло. Чи свічки маслом залило. Але тепер пізно, їдь.

Та й не в тому суть, що пізно, просто не для нього це. Він наперед знав, що нічого хитромудрого не придумає. Не така в нього вдача. І допустить ще не один промах, а потім схаменеться й лише відзначить це подумки, як реєстратор чужих вивертів, чиїхось хитрощів та обманів. Зовсім для нього не потрібних.

Але ніхто у нього не відніме права не кривити душею. Навіть під кулею.

Виїхали на асфальт.

— Ну що, Жарений? — спитала вона з надією.

— Все гаразд! — вигукнув той. — Повний порядок, Татко! Весь казан і кіло рижиків!

— А що каїн? — Голос її звучав глухо й неспокійно.

— Заспокоїв каїна, браслет надів.

— Я ж тебе просила! — скрикнула вона.

— Довелось, Татко! — І Жарений заспівав сильним, зовсім не сиплим, густим голосом — горілка прочистила йому горлянку: «Не жалею, не зову, не плачу-у, все пройдет, как с белых яблонь ды-ым».

Гарно заспівав, сволота, мелодійно й правильно. Дьоміна охопило почуття дивної хвацькості, гостра легка радість безоглядного життя. Машина неслась з гуркотом і гудінням. Жарений співав, а Дьомін відчував: ось-ось зірветься і сам заспіває «все пройдет…», наче третій у зграї.

— Припини, Жарений, припини, — занепокоєно попросила вона. — Чуєш, припини! — У голосі її помітна була тривога.

А той співав, не слухаючи, і Дьомін давив на газ, не дивлячись на спідометр, аж вітер свистів та підвивав у віконцях. «Божеволію, втрачаю глузд! Гаразд, хай».

— Треба поговорити, Жарений, чуєш! — закричала вона, вже не приховуючи розпачу. — З нами гад їде, гад, чуєш!

Жарений обірвав пісню. І Дьомін мимоволі збавив газ, зітхнув з полегшенням. «Наслання, чортовиння, містика…»

Жарений повільно повернувся до неї, наче прокидаючись:

— Що-о-о?

— Бачиш! — Вона відкинула хустинку, показала Жареному наган. — Я вимушена.

— Загинаєш, Татко, — сказав Жарений сонно. — На хріна?

Однак він протверезів трохи.

— Він упізнав мене!

— Та хто ж не знає таку красуню! Прибери! — наказав Жарений. — Це ж свій мужик, даремно на нього бочку котиш. — Жарений поплескав Дьоміна по плечу, потім по шиї, грубо поплескав, міцно, наче намагався приборкати незнайомого звіра, перевірити норов. Дьомін сидів напружений, дивився на дорогу. Дуло одначе все ще впиралося в його спину.

— Зупини машину! — наказала вона.

Дьомін пригальмував. Назустріч показався «Запорожець» із чималим тюком на багажнику, хтось повертався з риболовлі.

— Не здумай вискочити! — попередила вона.

— Навіщо? — озвався Дьомін. — Довезу, коли взявся.

Жарений засопів, сердито і вже з погрозою повернувся до неї:

— Чого загинаєш, питаю?

— Треба поговорити, Жарений.

— Про що говорити, півгодини лишилося!

— «Ну і йолоп же ти», — подумав Дьомін. Жора Жарений, Георгій Долгополов, напарник Лапіна, котрий дістав десять років суворого режиму. Дьомін викреслив його з життя, як і Лапіна, впевнений був, що Долгополов сидить надійно й надовго. А Жарений, виявляється, утік. Простити йому, амністувати не могли — тільки втеча. Тоді, на слідстві, він був стрижений і худий, а зараз заріс і запух від пияцтва, тому Дьомін не зразу впізнав його. Нахабний малий Жарений, але необачний. Пень, як і більшість нахабних. Живе відчайдухом. Грабує серед білого дня, тікає з колонії, знову грабує. Бачить же, що у хід пішла зброя, і каже «півгодини лишилось», усе ще не розуміє, що його план провалився і треба створювати новий.

Дьомін зрозумів їхню розмову з приводу каїна, казана, рижиків і браслета. Ще студентом він збирав блатні слова, розумів, що означає «розмовляти по фені». Не було тут ніякої міфічної Фені, прародительниці жаргону, як йому спочатку гадалось, були офені — коробейники на Русі, торговці зі своєю умовною мовою.

«Думай Дьомін, думай. І ніяких рішень поки що. Рішення — це свідоме обмеження різноманітності. Слухай, Дьомін, слухай…» Від їхнього нового плану залежатимуть наступні дії.

Його майбутня бездіяльність — так точніше. З наслідком, як він сподівається, на його користь.

— Він упізнав мене. Вів справу Лапіна. І тебе він, напевно, знає.

— По справі я всіх покидьків знаю, — незадоволено заперечив Жарений. — Я їх мозочком відчуваю, вони у мене ось тут. — Жарений ляснув по потилиці, але не себе, а Дьоміна, продовжуючи втихомирювати на всяк випадок, перевіряти. Потім погладив Дьоміна і зробив висновок: — Ні, Татко, це не покидьок, добрий мужик, слабак.

— Перевір його документи! — Вона вже панікувала.

Жарений, одначе, не поспішав виконати її прохання.

— Прибери машинку й поїхали.

— Перевір документи, алкаш нещасний, сам переконаєшся! Он там, у бардачку, у тебе під носом.

Жарений відкинув кришку речового ящика, вигріб звідти права водія, вголос прочитав прізвище Дьоміна, ім'я та по батькові.

— Водій-любитель, видано Державтоінспекцією УВС МВС, ну? — невдоволено пробурчав він і поклав права до своєї кишені.

— Пошукай інші, службові, — підказала вона.

— Я вам сказав: там я уже не працюю, — подав свій голос Дьомін.

Жарений ще порився в ящику, вигріб запальничку, авторучку і все це поклав собі в кишеню, наче боявся забути перед виходом деякі свої речі. Не знайшовши більш нічого, він знову знахабніло, по-панібратському повторив:

— Та це ж свій мужи-ик. Довезе. Отримає четвертну й гайда назад. Правильно, мужик? Двадцять п'ять ре на дорозі не валяються. Давай рушай.

Дьомін вимкнув зчеплення, ввімкнув передачу, поїхали.

«Він або зовсім дурень, — вирішив Дьомін, — або хитра тварюка і щось замислив».

— Не дурій, Жарений, це гад, ти осліп, розкрий очі! — Вона вирішила, що Жарений не спроможний нічого придумати, оскільки все-таки дурень несусвітний. — Ти вирив і нічого не бачиш. Він упізнав мене, ти чуєш! — Вона кликала його на допомогу. — Нас заметуть зараз, він усе зробить. Інший би у рот води, набрав, довіз, а вже потім добіг би нуль два дзвонити. А цей! Одчайдушний, гад, зовсім не слабак, Жарений, вирішуй!

Вона боялась Дьоміна, боялась.

— Помовчи! — огризнувся Жарений. — Д-дурепа набита, нащо карти розкривати? Баба є баба. Вірно, мужик?

Дьомін не відповів. Гладенький сірий асфальт летів назустріч, рівне поле лежало обабіч, похмуро стриміли ферми високовольтної лінії, і вдалині неквапно котився полем самотній трактор.

— Зараз у гай звернемо, — продовжував Жарений улесливо, — посидимо на травичці, поговоримо.

— А як же літак? — спитав Дьомін. У роті знову пересохло. Слабка все-таки людина, потрібна звичка, аби собою управляти. В гаю вони його прикінчать. У кого, у кого, а в Жареного рука не здригнеться. А дівка відвернеться. На хвилинку.

— А що літак? — недбало відповів Жарений. — Не останній же. Один полетить, інший прилетить. І ніякої трагедії.

Дьомін дивився на дорогу, але помітив, як Жарений підморгнув їй.

— Взагалі-то правильно, — сказав Дьомін.

— Що правильно? — виявив інтерес Жарений.

— З приводу гаю. Раз на світі живем.

Жарений знову скосив очі назад, мовляв, тямить, та й знову заспівав «все пройдет, как с белых яблонь дым», але не від душі, а так, забурмотів, як баба над шитвом, вдаючи, що він не розуміє того, що Дьомін збагнув усе.

Вона мовчала. Про що вона думала? Прийняла гай? Вагалась? Боялась? Будувала свій план? Чи гадала, як далі поведе себе Дьомін? Адже сама визнала: «Одчайдушний, гад, не слабак». Жареного ввела в курс справи. Чи погодиться він звернути, «в гаю посидіти на травичці?»

Якби її не було, Дьомін розмовляв би з Жареним по-іншому. І діяв би інакше. Але вона була. І йому хотілось одного — триматись гідно. У будь-якій ситуації. Ніяка підла сила не зламає його, — так думав про себе Дьомін. Він не міг протистояти Жареному ні монтировкою, яка лежала під ногами, ні руками, що лежали на кермі і повинні були вести машину. Він хотів протистояти словом, тим людським, що відрізняло його від Жареного. Гідністю, мужністю. Тим, у що не вірив Жарений, але у що вірив і на що сподівався Дьомін. Гідність, мужність заради неї — жінки. В ім'я її ж спасіння. Віра проти безвір'я, врешті-решт.

Не знав Дьомін, як визначити свою поведінку, яким словом назвати своє уперте бажання. Можливо, любов до життя? А життя — це і є любов. У вищому розумінні. Вона й допомагає Дьоміну бути мужчиною. Він терпить, він не здається ще й ради самоутвердження. Кожен хоче поважати себе, і він теж. Щоб жити. А випадок, такий ось випадок, може розчавити всяку повагу до себе. І до всього роду людського.

— Думайте, Долгополов, думайте, — з притиском сказав Дьомін. — Треба поспішати. Жодна порядна людина не дасть вам вилетіти.

— Диви, Татко, з порядним їдемо! — ошкірився Жарений. У ньому теж заграла злість, а Дьоміну хотілось її розпалити гарячіше, щоб до гаю у того терпець урвався. Для цього він і назвав Жареного на прізвище, мовляв, таж, знаю, що втрачати тобі нічого.

— А полетите, то все одно сядете, — продовжував Дьомін. — І до трапа вам подадуть ракову шийку. І знову вам небо в клітинку, Георгію Долгополов. А ще правильніше, дев'ять грамів.

— Диви, Татко, метикує! — Жарений знову поторсав Дьоміна за плече. — Освічений, с-сука! — Різко ткнув Дьоміна у щелепу твердим, як поліно, кулаком. У Дьоміна клацнули зуби, машина хитнулась, наче удар дістався їй, гравій обочини загуркотів по днищу.

— Не чіпай його! — глухо сказала дівчина. — Хай веде.

Дьомін вирівняв кермо.

Вона злякалась можливої аварії. А Дьомін тільки зараз відчув, що дуло вже не давить у спину. Не помітив, коли вона його прибрала, напружений був: як, про що й до чого вести розмову. Але завважив, як вона злякалась, коли гравій затарабанив по днищу. А за обочиною зразу укіс, ще б трішечки, на долоню вправо — і вони могли б перекинутись. В'язниці вона не боїться, в'язниця десь колись: чи дощик, чи сніг, чи буде, чи ні. А загроза аварії — ось вона. Будь-якої миті. Дьомін уже не один, у нього машина за помічника.

Троє в машині. Три долі в машині часу…

Щелепа відходила після удару, кортіло потерти її, але — терпи, краще не зважати.

— Перед гаєм буде міст, — сказав Дьомін. — Над залізницею. Висота метрів дванадцять.

— Теревень, сука, теревень, небагато лишилось, — зреагував Жарений.

— На швидкості дев'яносто можна пробити бордюр і зробити ластівку.

— Це ти до чого? — поцікавився Жарений.

— А до того, що гаю мені чекати нічого.

— А, с-сука, знайшов кого лякати! Через міст я тебе за горло перевезу, ось так! — Він схопив Дьоміна за шию обома руками, той відчув і злість його звірячу, й силу, і знову машину повело вбік, затарабанив знизу гравій.

— Не чіпай його! — зойкнула вона.

— Покидька жаль? — пробурчав Жарений, охолонувши. Якби вона не закричала, він би захопився. — Жалій, жалій, він тобі на повну котушку вліпить.

У Дьоміна тремтіли руки, тягуча слина заважала дихати, він хапав повітря відкритим ротом. І звідки сила у цього покидька? Адже не працював усе життя, не займався спортом. Воістину «нечиста сила».

«Терпіння, терпіння! — втовкмачував собі Дьомін, долаючи лють. — До мосту дотягнути, до мосту!» Він уже, здавалося, був на грані, не став би роздумувати, кермо вправо — і через бордюр. Машина вщент, з пасажирів паштет, місиво.

— Мені вас не шкода, Жарений, ні на копійку! — промовив Дьомін. — Мені її шкода. — Він кивнув назад.

— А ви себе пожалійте…

Вона знову перейшла на «ви».

— Себе пожалійте, — повторила вдавано зневажливо, — а мене нема чого, я пропаща.

Показався міст, приблизно за кілометр. Сірий асфальт повільно злітав на нього, й уже звідси видно було червону смугу на бетонних поручнях.

«Ти злякаєшся, якщо ти жінка. Себе врятуєш і мене. А якщо ти тварина… туди мені й дорога». Він вірив у жінку. Надіявся на свою віру в жінку.

Щоб жити, не треба боятися смерті. Той, хто навчився вмирати, той розучився бути рабом. Так ще в середні віки писали.

Але що означає «навчився вмирати»? Хто цьому навчить, які вчителі і в якій школі?

Адаєв з «Вечірки» теж вірив, написав про неї нарис. Розповів, як побував у школі, що чув від класного керівника. «Коня на галопі зупинить, в палаючу хату зайде, — говорила Валентина Лаврівна. — Вона з таких. Комсомолкн. У самодіяльності брала участь; грамоти одержувала на оглядах, і діти її любили, кожне літо вона возила малечу ніс вожата до шкільного табору». Класна повела Адаєва до зали, показала стенди з дипломами і знайшла Танин — за перше місце з художньої гімнастики. «Я навіть не дивуюсь її вчинкові, так можете й написати, — говорила Валентина Лаврівна, — благородство у неї в крові. — І на закінчення додала — Що не кажіть, але моральний, ідейно-політичний стрижень молодої людини формується все-таки у школі. І ми цим пишаємось. Не в сім'ї, де батьки тепер обоє працюють, зайняті насамперед собою, не в сім'ї, смію вас запевнити, і тим більше не на вулиці…»

Промайнуло перехрестя доріг із блакитним щитом і двома білими стрілами — прямо «До аеропорту», направо «До вокзалу». Прямо — це через міст, направо — це вздовж залізниці. Котра йде під мостом.

— І сім'ю свою пожалійте, плакати будуть. — Вона намагалась його напоумити, розжалобити, але говорила з усмішкою, приховуючи за нею свій страх.

— Немає у мене сім'ї, — відповів Дьомін, уриваючи її надію, і додав мстиво: — Нікому плакати. Так що «ніякої трагедії», — повторив слова Жареного. — Трагедія — це загибель достойної особи, яка багато зробила для інших і ще здатна зробити. Я ж нічого не зробив.

— Настирливий, сука, Соломон-премудрий, — процідив Жарений. — Глянь сюди, падлюко, глянь! Ось! — Він підніс до обличчя Дьоміна свої скарлючені пальці. — Ось тобі, сука, нашийник, протягну тебе, як цуцика!

— Машина без керма перекинеться навіть на рівному місці, — застеріг Дьомін, напруживши шию. І руку напружив. Праву, ближче до Жареного. «Будь свинчаткою, руки, залізом, обухом», — почав твердити собі Дьомін.

Він притиснув педаль газу до краю, машина заревіла, помчала вгору, на міст. Він уявив, як її відкинуло у куток сидіння швидкістю, з жахом, розпачем вона заплющила очі. А Жарений розвернувся, схилився до нього.

— Не треба, — почув він її голос, відчув її дихання на своїй потилиці. — Не треба, тихіше… — Вона поклала руку йому на плече. — Тихіше, прошу вас…

Дьомін збавив газ, машина зразу уповільнила хід, піднімаючись угору, ввімкнув другу передачу і повільно, дуже повільно повів на міст.

— Так? — спитав Дьомін, не обертаючись.

Вона не відповіла.

— Така швидкість вас влаштовує? — повторив він підкреслено.

Не відповіла.

Дьомін повільно перетяв міст, урочисто поїхав, можна сказати, торжествуючи.

— С-сука! — Жарений сплюнув у вікно. — Ну і с-сука!

Він усе вкладав у ці слова, складну, так би мовити, гаму почуттів. Ненависть, злість, безсилля. І жадання розправи. Він розгубився від упертості цього фраєра за кермом. Чого йому треба? Дають четвертну ні за що, за раз плюнути, сказав би спасибі добрим людям. Так ні, йому професія не дозволяє, посада покидька його зобов'язує бути стійким, велить не здаватись. Так-так, він із тих, хто вмирає стоячи, але у мене він ще поповзає навколішки, попросить пощади, в ногах поваляється.

Так чи приблизно так міркував Жарений, а можливо, й інакше, можливо, зовсім навпаки, цього не дано знати Дьоміну.

Не дано, хоч він щоразу, зачувши про зухвалий злочин, гадав та думав — ну чому? Потяг ризикувати? Прагнення утвердитися?.. Але чому б усі ці нахили та не докласти до іншого? Добиватися успіху в роботі, у спорті, чогось навчитися, щось пізнати, зробити гарне для інших. І тим самим утвердити себе.

Так воно завжди водилось. Античесть, антиправо, антижиття. До бога далеко, а чорт поряд. Від того у Феміди й терези косо.

Дьомін знав, що за останні двадцять років не було зареєстровано випадків виявлення сталих злодійських груп. У нас немає професіональної злочинності. Хоч залишився її жаргон. Є ось такі жарені. Від якогось пареного він дізнався, де той сховав крадене, і навідався туди.

— Я виконав ваше прохання, Таню. І у мене до вас є прохання. Чи побажання. — Дьомін поправив дзеркало, але там її не побачив, забилася в куток, ховається.

— Ну-ну! — замість неї відгукнувся Жарений. — Яке ж твоє прохання, покидьок?

— Ви не знали, що Жарений надів браслет, тобто зв'язав каїна, перекупщика краденого, баригу. Не знали, що він забрав казана, чи крадені гроші, і кілограм рижиків, тобто золота. Ви нічого-нічого не знали. А суд буде, Долгополов, і нікуди ви від нього не дінетесь.

— А ти вгадала, Татко, гад мідякований. Я з нього педераста зроблю. З великим задоволенням.

«Рука, рука! — твердив собі Дьомін. — Свинчатка, тягар!..»

— Помовч! — відгукнулась вона.

— Педераста зроблю! — прохрипів Жарений. — А ти стоятимеш поряд і соплі йому витиратимеш!

— Заткнись! — крикнула вона.

Долоня набухла, кермо неначе стало товстішим.

— Дай машинку! — наказав Жарений.

— Не дам.

— Ах ти сука! — Жарений перегнувся через спинку назад, вона верескнула від болю, і Дьомін різко навідліг ударив Жареного ребром долоні. По шиї, на два пальці нижче вуха, там де слід. Якби вона змовчала, здалась, він би продовжував сидіти, ось так — нога на педалі газу, руки на кермі, але вона скрикнула від болю, не підкорилась, і в Дьоміні наче лопнуло останнє гальмо. Рука зірвалась блискавично, а в ній — уся ненависть, накопичена і навіяна. І він рубонув Жареного, як сокирою. Проти нечистої сили — чисту. Знадобилось карате вперше, добре, коли б і востаннє. Жарений обм'як, звалився на плече Дьоміна. Той загальмував, висмикнув ремінь із штанів, відштовхнув Жареного од себе й ривками, швидко зв'язав, стягнув йому руки.

— Візьміть, — сказала вона, подаючи наган рукояткою вперед.

— Хвилинку. — Дьомін відкинув сидіння, пхнув Жареного на чемодан позаду.

Тихо працював двигун на холостих обертах. Дьомін витер мокре чоло, відчув, як умить спітнів увесь, облився потом, сорочка прилипла до тіла.

— Добро повинно бути з кулаками, — машинально виправдався Дьомін.

Жарений щось промимрив, розплющив каламутні очі.

— Візьміть! — повторила вона нетерпляче.

Дьомін узяв наган, перевірив — справді, п'ять патронів, розряджати не став, хотів запхнути до речового ящика, але наган не вліз, і Дьомін просунув його за пояс штанів.

Зітхнув, хотів сказати: «Ну, що будемо робити далі?» — тим же спокійним тоном спитати, наче нічого, анічогісінько не змінилося в їхньому становищі, як їхали, так поїдуть і далі. Але його перебив Жарений, прохрипів:

— А-а, сука, красючка мальована, не встиг я тебе розкласти!

Він штурхонув ногами у передню стінку кабіни і поліз усім тілом назад. Вона знову скрикнула, і Дьомін ударив Жареного рукояткою нагана по коліну. Жарений вилаявся, наче застрочив з автомата.

— Не кричіть, Таню, — попросив Дьомін. — Не кричіть.

Від її крику й переляку Дьомін втрачав самовладання, ледве стримував себе, щоб не вихопити монтировку з-під ніг і не переламати Жареному все, що можна, — ноги, руки, череп.

— Не встиг я тебе, стерву, пожалів учора, — продовжував гарчати Жарений.

— Заберіть його! — закричала вона.

— Спокійно, Жарений, спокійно, до гаю півтора кілометра, — сказав Дьомін. — Усе йде по плану, як ви задумали.

— Самосуд влаштуєш, покидьок? Без суду й слідства? — мовив Жарений без тривоги, але й без злості — гаразд, мовляв, поки що твоя взяла. — Тобі ж самому строк дадуть за самосуд, радянські закони гуманні. — І знову до неї розлючено: — А тебе, падлюко, я ще встигну!

— Заберіть його, заберіть… — знесилено попросила вона. — Хоч у багажник.

— А що, ідея, — погодився Дьомін. — Піднімайтесь, Долгополов.

Дьомін узяв наган, вийшов, оглядівся. Машин на дорозі не було. Відкрив багажник, відчинив дверцята, витягнув Жареного. Той зробив крок, припадаючи на ногу, і притулився задом до машини.

— Ти мені коліно розбив, сука, рукоприкладство, наші закони гуманні.

— А я з тобою за вашими законами. Давай-давай, швидше!

«Жорсткіше, Дьомін, жорсткіше! — наказав він собі. — І нахабніше».

Жарений пришкандибав до багажника.

— Що я тобі меч-кладенець, як я тут уміщусь? — Говорив він без колишньої ненависті, без тіні відчаю, лише бурчав злегка. — Слухай, відпусти душу на покаяння, ти ж не покидьок. Ну, забери чемодан, там чотири косих і золото. Ну, поворуши мозком.

— Заберу, — пообіцяв Дьомін.

— Зсади її і їдь своєю дорогою. Слухай, ну ти ж людина. — Жарений приклав зв'язані руки до грудей, прийняв позу великомученика. — Я зав'язати хотів, клянусь, казну забрав, значить — усе, урки мене прикінчать. Хотів оженитися, честь честю, слухай, відпусти.

— Не можу!

— Бачу, падлюко, вона тобі самому потрібна!

— Давай-давай, лізь! — Дьомін підштовхнув Жареного, той перевалився боком через край багажника. Дьомін перекинув його ноги — великий, одначе, багажник у «Волги» — та й грюкнув кришкою.

Все ж дивно — Жарений нічим не виказав свого розпачу, не чинив опору, наче йому кожен день зв'язували руки, вантажили у багажник, везли куди слід. Так ніби він визнавав не тільки свою правоту — грабувати, але й правоту тих, хто цьому протистоїть. Ну, не вийшло, мовляв, і не треба, я й не дуже того хотів, як-небудь іншим разом, на дозвіллі. Він прорахувався, думаючи, що Дьомін як сидів, так і сидітиме сиротою казанською. І від прорахунку свого одразу знітився. Дубина він. Не гнеться — ламається.

Вона сиділа, схрестивши руки перед собою на спинці сидіння і схиливши голову на руки. Дьомін подумав, що плаче, але ні, застигла, не ворушилась, наче спала. Дьомін відчинив дверцята, м'яко сказав:

— Треба поговорити… Ви можете пересісти вперед?

Вона мовчки вийшла, опустивши очі, обійшла машину спереду, її похитувало, і вона притримувалась за капот.

Сіли. Дьомін на своє місце, вона поруч. Прикрила платтям коліна, схрестила руки і дивилась униз.

— Відпустити просить, — сказав Дьомін, кивнувши на багажник.

— Він уб'є мене, — відповіла, не підводячи голови. Обличчя стомлене, бліде. Без страху сказала, тупо констатуючи факт.

Помовчали. Двигун тихо рокотів, попирхував, як акомпанемент ситуації, тло часу. Троє в одній машині. Три долі в машині часу, три деталі в системі. 1 жодна окремо не дає уявлення про машину в цілому.

— Що тепер, Танюшо, будемо робити?

— Наче не знаєте… Чого у мене питати? — Вона не підвела голови, не повернулась, сиділа, як воскова, дивилась на руки. — Вирішуйте самі…

— Я хотів разом з вами вирішити.

Вона ледве ворухнула плечем.

— Так вийшло, — спробував виправдатись Дьомін. — Адже були у вас якісь плани?

Вона не відповіла. Які тепер можуть бути плани, думай, Дьомін, що говориш.

— Жарений каже, зав'язати хотів. І одружитися з вами.

— Дурниці… Чим ще потішите?

— Прошу вибачення. Якось так вийшло, не все гладко.

Вона помовчала, про щось думаючи, й сказала:

— Мене дивує…

— Що вас дивує?

— Ви розмовляєте зі мною… наче я… Наче це не я, а хтось. Ви так зумисне? Прийом такий?

— Нормально розмовляю. Не прикидаюсь, мені здається, не лицемірю. Які тут можуть бути прийоми?

— Ви навіть із Жареним ввічливі.

— Погано вихований, — спробував Дьомін пожартувати і пошкодував — недоречно, невчасно. Вона зсунула брови. — Ніяких у мене прийомів, Таню. Я не обманював вас, я справді знаю про вас більше, ніж ви могли б подумати. І якщо повернутися в минуле…

2

Спокійного літнього дня 1970 року вкладник Д. йшов до ощадної каси помер двадцять чотири, що на вулиці Гоголя біля воєнторгу. Ходив він туди вже третій рік, раз на місяць після одержання пенсії. І приурочував свій візит до перерви. Коли в ощадкасі вже порожньо, не треба стояти в черзі, і ніхто не бачить, як вкладник Д. вносить всього-на-всього десять карбованців. Зате регулярно. Десять та десять та ще десять і так уже третій рік — проста арифметика.

Він уже знав і контролера Олену Іванівну, молоду та насмішкувату, і касира Ніну Іванівну, трохи старшу і теж насмішкувату. Обидві Іванівни звали його Тютількою. Д. приходив рівно за п'ятнадцять до другої і говорив не то виправдовуючись, не то підкреслюючи свою акуратність: «Я завжди тютілька в тютільку».

Сьогодні він ішов до ощадкаси з десятьма карбованцями і поспішав, оскільки зустрів «по дорозі іншого пенсіонера, вони хвилин п'ять поговорили на тему, кому і як допомагають діти. Зійшлись на тому, що поки ідо — ніяк, що є ще порох у порохівницях і що вони самі допомагають дітям.

Д. поспішав, підходячи до ощадкаси, було вже без двоїти, вони могли замкнути, а чекати Д. по міг. Після перерви завжди набиваються вкладники, не протовчешся, по поговориш та й настрій собі ненароком зіпсуєш. Він ще раз поглянув на годинника, подивився на двері — невже замкнена? — але двері відчинились і вийшов молодий чолов'яга з портфелем. Отже, ще не пізно. Д. прискорив крок, піднявся на три сходинки й побачив на дверях нову табличку з чорними літерами «Зачинено». Як, одначе, шкода, день пропав. Потягнути за ручку дверей він не наважився — незручно, постояв у роздумі і повернувся на тісному ґаночку, щоб піти. Але тут двері самі відчинились, і вийшов ще один вкладник, швидко вийшов, наче його попросили звідти, швидко і так необачно, що ледве не збив Д. з ґаночка. Двері залишились відімкнутими, і Тютілька полегшено зітхнув. Переступив поріг. Старанно причинив двері. Глянув за стойку і почув крик: «А-а-а!»

Д. прожив шістдесят три роки і ніколи ще такого зойку не чув. Він застиг біля дверей, сторопів. Лише на мить, як йому здалось. А Олена Іванівна, контролер, молодша віком, стояла далеко від стойки, коло самої стіни, і показувала на порожнє місце касира.

— Дзвоніть! — кричала вона. — Дзвоніть!

Хвилини, мабуть, через три вкладник Д. зміг отямитися від першого крику, відірвався од дверей, підійшов до стойки і побачив на підлозі Ніну Іванівну. З-під її голови текла кров. Тут він знову сторопів і знову на якусь мить, як йому здалось, а Олена Іванівна кричала одне й те ж:

— Дзвоніть! Дзвоніть!..

Вона була шокована. До телефону на столі Д. не міг потягнутись, а пройти за стойку заборонено, там святая святих. Та й куди дзвонити? Тому Д. вибіг на ґанок і почав кричати направо й наліво:

— Товариші! Громадяни! Допоможіть! Сюди, сюди! Жінці погано!

Люди збиралися швидко. Набились у приміщення, і товпилися коло дверей. «Що таке?.. Що трапилось?» Припала «швидка». І лише після того, як Олені Іванівні дали понюхати ватку й натерли скроні, вона отямилася. Виявляється, пограбування, вбивство. А всі й так одразу зрозуміли, що пограбування, що вбивство.

Вкладник Д. так і не вніс у той день своїх десяти карбованців, хоч пробув у ощадкасі до самого вечора. А з вечора до пізньої ночі він дзвонив своїм найближчим друзям та знайомим, дзвонив і розповідав, як став свідком пограбування, як приїхала міліція і він давав показання, як приїхав чоловік Ніни Іванівни, водій, а з школи прибігли трійко її дітей, двоє дівчаток та хлопчик. Та чого тільки він там не натерпівся!

Друзі та знайомі почали дзвонити далі, своїм найближчим, і до ранку вже місто знало, що трапилось. «То таксистів убивали, тепер до касирів узялися. І куди дивиться міліція?»

Олена Іванівна розповіла таке. Зайшли двоє перед самою перервою. Один високий, у блакитній тенісці і з портфелем, другий нижчий, у чорному костюмі й світлій сорочці. З пістолетом. «Ні з місця!» А Ніна Іванівна якраз стояла коло сейфа, складала трипроцентні облігації. Тільки-но вона до столу, щоб кнопку натиснути, як високий вистрелив. І націлив пістолет на Олену Іванівну. Другий тим часом вигрібав у портфель гроші та облігації. Портфель чорний, з двома замками. Високий забрав портфеля й пішов. А другий тримав під пістолетом Олену Іванівну.

— Як довго все це продовжувалось? — спитала міліція.

— Ой, довго! Не менше години.

Оце «не менше години» збило з пантелику вкладника Д. Він запам'ятав тільки одного грабіжника.

— Чорний… невихований, — давав показання Д. — Штовхнув літню людину. І не вибачився.

— Прикмети? — питали його. — У що вдягнений?

— Чорний, — запевняв Д. — Увесь. Як шашличник.

— А другого не бачили?

— Ні, не бачив, я тільки підійшов.

Він тільки підійшов, а той, «блакитний», за словами Олени Іванівни, пішов значно раніше. Як же його міг побачити вкладник Д.?

І лише години через дві він ледве згадав, що перед самим його носом пройшов молодий чоловік з портфелем. Для Д. він послужив тільки сигналом, що каса ще відчинена. Просигналив і зник з його пам'яті. Як з очей, так і з думки. У що він був одягнений та які у нього прикмети, Д. сказати не міг.

— А куди він пішов?

— Прямо пішов. До парку…

На ноги були підняті весь карний розшук, міліція, дружинники. Жареного заарештували у той же день, міліція;, його знала, тримала під наглядом. Олена Іванівна впізнала його відразу.

За справу взялася міська прокуратура. Розслідування було доручено старшому слідчому Анатолієві Андрійовичу ІІІупті.

Жарений побоювався, що пришиють йому вбивство і, як рецидивіста, засудять до вищої міри. Він усе звалював на свого напарника, не дуже відпираючись, назвав його ім'я, прізвище, кличку та особливі прикмети: «Маленький, товстий, на морді шрам і хода «руб сорок» — одна нога коротша». Його спитали, у що був одягнений напарник.

— У сорочку, — відповідав Жарений, — на сорочці пальми, а на пальмах ось такі мавпи!

Ніяких грошей, заявив Жарений, вони не взяли, не встигли, касирка підняла тривогу. А потерпіла темнить, сама ж їх і розтратила.

Обшуки нічого не дали. А напарник щез з великою гумою, і ніяких відомостей про нього не було, крім того, що «високий, світлий, років двадцяти п'яти, у блакитній тенісці». Жареному, звичайно ж, не повірили.

Наступного дня до Калінінського райвідділу міліції прийшла дівчина і принесла чорний портфель з грішми та облігаціями. Знайшла у парку. Черговий записав її адресу, місце роботи — креслярка з «Водоканалбуду», ім'я записав і прізвище: Таня Бойко. Її похвалили, подякували і, зрозуміло, відпустили. Постійно зв'язаний із міліцією журналіст з «Вечірки» Адаєв, репортер-криміналіст, як він себе сам називав, терміново написав нарис під заголовком «Є такі дівчата». Треба було якомога швидше заспокоїти городян. Адаєв побував у школі, розмовляв з Валентиною Лаврівною, відвідав сім'ю Бойків. Таня жила з бабусею, батьки були на гастролях у Новосибірську. Мати її — відома актриса Пригорська, батько — режисер того ж театру Євген Бойко. «Сім'я та школа, — писав Адаєв, — виховали чудову дівчину. Вона знаходить велику суму грошей і, ні хвилини не замислюючись, несе до міліції. Народне добро врятовано…» і так далі. Нарис уже було заслано до набору, і редактору подзвонили з прокуратури і сказали, що з Танею Бойко не все ясно. Замість нарису з'явилась інформація про те, що одного злочинця затримано, вживаються всі заходи для затримання іншого.

Бойко запросили на допит, і Дьомін уперше побачив її.

Перша справа, перше хвилювання — особливі. Та ще яка справа! Не кишенькова крадіжка і не злам фанерного ларка на околиці з цукерками та сигаретами.

Він сидів у кабінеті Шупти за окремим столиком з магнітофоном. Вона ввійшла. Дьомін поглянув на неї — і наче підлога повільно нахилилась, Дьоміна неквапно й безшумно почало зносити під укіс.

Якби він зустрів її на вулиці, серед перехожих, вона б не так запала у свідомість. Ну, відзначив би, що особа помітна, нівроку собі, але тут, на допиті у такій галасливій справі з пограбуванням, стрільбою, вбивством, вона викликала посилену увагу і дивне хвилювання Дьоміна. Він бачив юну, звичайну дівчину, її очі, обличчя, намагався не дивитись на її груди, на її стегна — і неспокій охоплював його. Невже зв'язок? Анатолій Андрійович перед її приходом так і сказав: «Інтуїція мені підказує…»

Шупта не вчиняв їй ніяких допитів, він розмовляв просто, ввічливо, привітно, навіть занадто, і це Дьоміну не сподобалось. Хоч він і розумів, що такий шлях, неофіційний, корисніший. А не сподобалася манера Шупти тому, що Дьомін так би не зміг — хитрувати, лукавити. Він б одразу попередив її про відповідальність за неправдиві показання. А Шунта не попередив. З вибаченнями, застереженнями він сказав, що змушений поцікавитись її особистим життям, «служба, розумієте», з ким вона зустрічається, чи багато у неї знайомих хлопців.

— Як у всіх, — відповіла вона.

— Але в кіно ходите, дружите з кимось одним, сподіваюсь.

— Так.

— Як його звати, якщо не секрет?

— Віктор.

— Гарне ім'я — Віктор. Віктор — перемога. Вікторія А прізвище?

— Не знаю…

— А ви не соромтесь, невелика біда. Щоб у кіно з кимось піти, чи, скажімо, до ресторану, чи на танці, прізвищ не обов'язкове.

— Ми познайомились… днів десять усього.

— Цікаво, а як? За яких обставин ви з ним познайомились?

— Ну, а навіщо це?

— Вибачте, служба. Та ви не соромтеся, ми таємниць не виказуємо, можете сміливо нам довіритись. То як?

— Випадково… До мене пристали. Коло «Армана» А він заступився. Додому провів.

— Молодець. І ви почали зустрічатись.

— Так.

— Кіно, ресторан і все таке.

— Ні, в кафе один раз були.

— Де, цікаво, в якому?

— В парку. В скляному.

— Він працює, вчиться?

— В політехнічному. Студент.

— Хлопець як, нічого? Одягається зі смаком, по моді?

— Та так… Як усі.

— Я ось, наприклад, віддаю перевагу коричневому кольору. У мене костюм коричневий, краватка. А ви який колір любите?

— Блакитний… Білий… Зважаючи який одяг.

— А він?

— Що він?

— Які кольори любить?

— Дивні у вас питання.

— А все-таки?

— Я не звернула уваги. Ми мало зустрічались.

— Ну, хоча б згадайте, у що він був одягнений востаннє. Колір мене цікавить.

— У такій блакитній… з коротким рукавом.

— У тенісці?

— Так.

— Значить, у блакитній тенісці?

— Так.

Незбагненні шляхи слідчого, шляхи-питки, стежки-пастки, складніші, ніж шляхи господні.

— Пробачте, забув, як ви сказали його звати?

— Віктор.

— А можливо, Іван?

— Чому Іван? Віктор.

— Так його друзі називали?

— Так.

— Хто, наприклад?

— Як сказати… просто на вулиці.

— Постарайтеся пригадати, будь ласка. Хоч одного. Хто, крім вас, називав його Віктором?

— Та багато… Толик, наприклад, фотограф коло «Армана».

— Він кожен день там буває, цей самий Толик? Чи по суботах, по неділях?

— Він працює у фотоательє. Поряд з кінотеатром.

Одразу після допиту Дьомін поїхав до «Армана». Легко знайшов ательє, коло входу мимохіть глянув на вітрину — і рота роззявив. У самому центрі побачив фотографію її, Тані Бойко, найбільшу і найвдалішу — у напівпрофіль, розкішне волосся, підсвічену ззаду й збоку, старанно зроблено портрет, уміло. Дьомін бував тут, у «Армані» завжди нові фільми, проходив мимо стільки разів і не звертав уваги на вітрину. Та й про існування фотоательє не пам'ятав.

Дьомін відчинив сині двері, ввійшов і побачив чоловіка років сорока п'яти, худого, з довгими баками майже до шиї, і ще юнака років вісімнадцяти, який чаклував над кюветами на довгому столі у кутку. Вирішивши не відрекомендовуватись і не сіяти чуток, Дьомін сказав, що йому потрібен Толик.

— Це я, — відповів чоловік доволі привітно, без тіні збентеження.

— Я до вас в особистій справі. — Дьомін подивився на юнака.

— Іди, Марат, погуляй, — сказав йому Толик.

Той прополоскав руки під краном, зняв сірий халат і вийшов.

Тепер уже Дьомін показав посвідчення і почав на манер Шупти: що за дівчина у вас на вітрині, у самому центрі, ім'я її та прізвище.

— Таня Бойко, з хорошої сім'ї, перевірена, потолоч не вішаємо, я її давно знаю, з самих пелюшок. А що вона накоїла такого? — Відповідав він охоче, говорив легко, жестикулював, і Дьомін швидко переконався, що інакше, як Толиком, його не назвеш. — Я її вже зо три роки знімаю, одна насолода, фотогенічна, як бог, півтисячі кадрів, не менше. Інші дівчатка по морозиво бігають, а вона — сюди, то плаття нове, то зачіска, то на честь того чи сього. Аж блідне, коли всідається! Приятель мій, художник Славик Сухов, талановитий, негідник, портрети, олія, оголені, все до неї пристає, у натурниці запрошує, а вона йому: «Мільйон за усмішку! Тоді піду».

— Гроші любить? — поставив Дьомін питання, як йому гадалось, багатозначне.

— А хто їх не любить? Ви не любите? Чи я? Гроші — сила. Не май сто карбованців, а май сто тисяч.

Віктора Толик знає, працює на авторемонтному, якщо не темнить, прізвище його — Лапін.

— Вчиться?

— Ні-і, — майже радісно відповідав Толик, — Це він так, глянсує. Для тата-мами, для Маші-Наташі.

— Хлопець сміливий? — продовжував Дьомін. — Може за себе постояти?

— Та-ак, — утробно пробасив Толик. — Мо-оже. Пелька широка. Приблатнений трохи, але тепер так модно. Або ти лякай, або тебе будуть лякати, серединки немає. Боксер у «Трудових резервах».

— Чи немає у вас випадково його фотографії?

Знайшлась і фотографія. У четвер на минулому тижні Толик сфотографував їх разом з Танею. У понеділок знімки вже були готові.

— Сьогодні п'ятниця, другий тиждень пішов, а їх немає, ні Татка не йде, ні Віктор. І на «броді» немає. Ваша робота, звичайно. Я розумію — секрет, професія, але я — мовчу, замовк, могила, німий, як риба, але й вас само собою, про-о-шу.

Толик показав пачку фотокарточок. Таця одна, Лапін один, Таня і Лапін разом, на повний зріст коло кінотеатру, надвечір, сонце вже світить збоку. Скоріш за все, вона умовила його сфотографуватись. Хлопець як хлопець, довго, модне волосся, недбала, модна поза. І скрізь однаково кривить рот — коли разом, коли один, усмішка, отаке суперменство, вже звичне, певно, з дитинства награне. «Ти мене їж завтра, а я тебе з'їм сьогодні».

Толик дозволив взяти знімки, сказавши при цьому: «На знак дружби, без санкції прокурора даю», — і на прохання Дьоміна вирізав з плівки кадри з Танею та Лапіним.

Повернувся Дьомін, що й говорити, з багатим уловом.

— Везе тобі, як закоханому, — сказав Шупта. Пророче сказав. Знімок Лапіна показали Жареному.

— Цього фраєра бачу вперше, — по складах відчеканив він.

Показали Олені Іванівні, вона зблідла.

— Він, саме він! І стріляв, і гроші забрав!

Бойко викликали на другий допит, і тепер Шупта розмовляв уже зовсім інакше. І тон інший, і запитання. Зразу ж попередив про відповідальність за неправдиві показання, взяв розписку. Розмову записали на плівку.

— Двадцять третього червня цього року ви здали портфель з грішми та облігаціями трипроцентної позики Калінінському райвідділу міліції. Так?

— Здала.

— Де ви взяли цей портфель?

— Я вже казала: знайшла.

— Де ви його знайшли?

— У парку.

— Парк великий, точніше.

— У парку коло гойдалок.

— Він що, лежав на лаві, висів на стовпі для загального огляду чи ще як?

— Лежав… Під кущем.

— Інші проходили мимо, не бачили?

— Про інших не знаю.

— А ви побачили?

— Так, побачила.

— Нагнулись? Підняли?

— Так.

— А потім?

— Віднесла до міліції.

— Вам сказали спасибі, як чесній дівчині?

— Сказали.

— І ніхто нічого поганого не запідозрив?

— Ніхто. Крім вас.

— Ви вважаєте себе чесною дівчиною, чи не правда?

— Тут не дитячий садок.

— Я вас вважаю чесною радянською дівчиною, міліція вважає чесною, про вас журналісти пишуть.

— Ну й що?

— А те, що ваш дружок-приятель Віктор Лапін учинив розбійницький напад разом з Долгополовим, пограбував ощадкасу, вбив людину при виконанні службових обов'язків і передав гроші вам. І все це ви приховуєте з метою заплутати слідство. У нас є всі підстави притягти вас до кримінальної відповідальності за співучасть у особливо тяжкому злочині.

— Ви розмовляєте зі мною так… наче не я здала… у міліцію.

— Ви чекали Лапіна у парку, попередньо домовившись. Він передав вам портфель з рук у руки. І ніяких «під кущем» не було. Вам не довелось ні нагинатись, ні піднімати. Відчувши загрозу викриття, ви здали гроші у міліцію.

— Ніяких загроз не було! Я все сказала, можете звинувачувати! В чому завгодно!..

Дьомін, як і при першому допиті, сидів осторонь і пильно дивився на неї. Як на сліпу, яка його не бачить. А вона й справді не бачила нікого і нічого, боролась зі своєю розгубленістю та думала про єдине — не здаватися. Не міняти сказаного. На своєму стояти. Повторювати, повторювати… Горда!

А Дьомін терзався. Досадував. Від того, що бандитський на над, її участь, її, врешті-решт, розбещення, — все це й сліду не лишило, погано на ній не відбилось.

«Зажадала купу грошей, — гадав Дьомін, — і вони пішли на грабунок. Виплодок гріха, пороку, вулична дівка, втілення розпусти, — накручував Дьомін і дивився на неї, відчуваючи похмуре безсилля, злість і образу за всіх чесних хлопців, чоловіків, які не змогли її привабити, заслужити її поваги, а ось Лапін зміг. Чим? «Пелька широка… Боксер… Заступився…»

Дивився на неї Дьомін — не знаходив підтвердження своїм переконанням. У справі вона впинилась випадково, її вплутали, вдало, з розрахунком на її чистоту, порядність, — так він хотів міркувати. І треба виходити із презумпції невинності. Тягар доказу в нашому праві лежить на обвинувачеві. Усі сумніви — на користь підозрілих. Вона ображена підозрою у змові і не хоче сказати правди. А крім того, боїться, це природно. Підлий світ може їй помститися. Жорстко, по-звірячому. Про це Дьомін буде говорити з Шуптою. І з Дулатовим. Її вплутали. Вона не така. А для доказу треба заручитися підтримкою. Школи, сім'ї, місця роботи. Одне слово, громадськості. І це не буде суперечити його службовому обов'язку. Оскільки слідчий поєднує в собі — повинен поєднувати! — обвинувача і захисника.

Дьомін хотів насамперед розмежувати їх — Таню і Лапіна. Довести їх несумісність. Для себе. І взагалі, для життя.

Театр був на гастролях у Новосибірську. Батьків Таниних викликали телеграмою. Залишалася вона вдвох з бабусею, матір'ю батька Марією Гнатівною, доброю старою українкою, яка під час зустрічі з Дьоміним забула російську мову і все скрикувала: «Та як же так! Та що ж це таке! Та, мабуть, це не вона!»

Батько приїхав убитий горем, мовчав, а мати не сумувала, а сердилась. «Мені мали присвоїти заслужену і ось…» Як вона тепер вийде на сцену? Зашушукають — мати злочинниці. Нервова, засмикана, жаль бере, як подивишся на неї. Вона поводилася так, наче біда скоїлась не з дочкою, а тільки з нею, актрисою Пригорською. Сам Бойко пішов проводжати Дьоміна до трамвая, і дорогою вони розговорились. Він усе намагався виправдати дружину: «Її можна зрозуміти — вона насамперед актриса. А потім уже мати дружина та інше. До того ж сорок років. Критичний вік для актриси, самоствердження хочеться, тривкої слави об'єктивно оформленої званням. А з Танею… повна для нас несподіванка. Наче її автобус збив… Ніякої схильності до таких зв'язків у неї не було… Хоч після школи вона змінилася. Якийсь вивих стався. У свідомості…»

Після школи вона поїхала вступати до ВДІКу на акторське відділення. З двома листами до відомих діячів кіно, з якими режисер Бойко був знайомий. Не пройшла за конкурсом, повернулась, привезла нерозпечатані листи, вона з ними нікуди не ходила. Подробиць не розповідала, сказала лише, що там їй не сподобалось. «Якби й пройшла, утекла б». Шкільна подружка умовила разом вступати до будівельного, обіцяла допомогти і попередила тихенько, треба внести триста карбованців. Про це Таня сказала батькові вже після того, як провалилася на першому екзамені з математики. А подружка пройшла, хоч у математиці ні бум-бум. Пройшла і на запитання Тані: «Допомогло?» — відповіла, відводячи погляд: «Та ну, що ти, хабар судять». Була подружка — і нема подружки.

Матері Таня нічого не говорила, а батькові розповіла все. Зрештою, вступила на курси креслярів, і ось уже т тій місяць працює у «Водоканалбуді».

«А в школі у неї було зовсім інше життя, — зітхнувши закінчив Бойко. — Повне турбот і успіху».

Дьомін побував у школі. Розшукав Валентину Лаврівну, повнотілу, солідну й спокійну жінку років сорока п'яти. На запитання Дьоміна: чи могли б ви запідозрити Бойко у співучасті, Валентина Лаврівна не заахала й не заохала, нахилила голову трохи вбік, звела брови, роздумуючи, і відповіла, що так, запідозрити могла б. «Чому?» — спитав Дьомін. «Знаєте, вона така. Коня у галопі зупинить, в палаючу хату ввійде». Ось так-так. Класного керівника не здивувало повідомлення слідчого. І не злякало. Вже два роки, як Таня не учениця, а школа не може відповідати все життя за своїх вихованців. А Дьоміна здивувало те тлумачення Некрасова: «Коня у галопі…» «Дуже примхлива, — пояснила класна, — на все здатна. Отримувала трійки тільки через свій гонор, а могла б і на п'ятірки вчитися». Дьомін поцікавився, чи у всіх учителів така думка. «Ще гірша, — відповіла Валентина Лаврівна, — Крім, можливо, Синельникова. Він з неї хотів зробити майстра спорту з художньої гімнастики».

У ті дні в газетах, у «Комсомолке» і в «Литературной», з’явились статті про фемінізацію шкіл, дискусія почалась: чи добре, що у школах викладають одні жінки.

На думку Дьоміна, тут і сперечатися нема чого — погано! Хлопців слід би покликати до педагогічних інститутів. За комсомольськими путівками. Дітей виховувати, мабуть, не легше, ніж піднімати цілину чи перекривати Ангару.

Звичайно ж, для вчительок, особливо молодих, вона й ходила не так — гімнастка, чи бачите, й одягалась не так — модниця, і на зауваження огризалась — донька актриси Преторської.

У розмові з класною Дьоміну довелося майже допит учинити. Чи була вона комсомолкою? Була. А хто не був, у них у школі всі комсомольці. Мала стягнення? Здається, ні. Брала участь у громадській роботі? Так, танцювала в самодіяльності, грамоти одержувала на оглядах і з гімнастики цієї самої — дипломи. Проте — «на все здатна», така була у Валентини Лаврівни впевненість. У Дьоміна ж була інша — ні, не на все! «Все школа та школа, — зітхнула Валентина Лаврівна, — ледь що, одразу школа. А сім'я винна більше».

«Ви казали перед тим, що її діти любили, — допитувався Дьомін. — Виходить, були у неї якісь душевні якості, доброта, чуйність, адже діти — сама чистота». Валентина Лаврівна відповідала, що так, діти — сама чистота, але діти не люблять тихих, як це не дивно. «Діти більше люблять, знаєте, таких — з душком».

Дьомін признався їй, що чекав від учительки іншої реакції та й взагалі… Інших поглядів на дітей. Валентина Лаврівна не образилась. «Ви, молодий чоловіче, тільки починаєте працювати, і у вас, замість досвіду, в голові ще повно книжних аксіом. А я вже п'ятий рік у комісії в справах неповнолітніх». У Дьоміна ледве не вирвалось: «Тоді інша справа!», — але він усе-таки схопився — не личить слідчому ганьбити таку комісію.

Одне слово, просити у неї підтримки було безглуздо, вона людина факту, як і Шупта.

А Шупта казав Дьоміну після його доповідей: «Ти б у другу сім'ю пішов. Там, де троє дітей без матері».

Дьомін гарячкував: «Але я ж не виправдовую винуватих! А Маркс що казав? Держава навіть у «порушникові закону повинна вбачати людину, свою живу частку, в якій б'ється кров її серця». Шупта у відповідь посміхався: «З відзнакою, кажеш, закінчив? Ну-ну». І дивився на Дьоміна скоса, розглядаючи його по частинах.

Лапіна нарешті затримали в Саратові, у родичів, і етапували сюди. Він свідчив, що передав портфель Тані Бойко, просип віднести до себе додому і чекати дзвінка. Він заперечував змову, вона нічого не знала, не такий він тюхтій, щоб розкривати бабі справу, вона або розголосить, або сполошиться передчасно, і справа лопне. Дьомін йому вірив, і Шупта схильний був вірити, але Таня стояла на своєму — знайшла. Ніхто їй не передавав. Так вона заявила на очній ставці з Лапіним. І Лапін одразу ж переграв, примітивно, по-дурному: «Я не їй передавав, іншій чувисі, прізвище забув». Лише б відмовитися, дотриматись традиції. Відмова — як вища мета сама по собі. А що з того вийде барабір, йому начхати.

Втім, як і їй теж. Вона збрехала першого ж дня, а тепер самолюбство не дозволяло відступати. Говорила неправду вперто, торочила одне і те ж, але підозра в брехні ображала її до глибини душі. Можливо, тому, що поступово забувався той факт, що портфель вона все-таки принесла сама. «Я знайшла, я здала вам гроші, величезну суму, а все інше мене не обходить».

Якби вона кохала кого-небудь, то не зв'язалася б з Лапіним. Але досі вона любила тільки себе і нікому не дозволяла до себе доторкатися. Коли Лапін у перший же вечір спробував обняти її у темному під'їзді, вона його так відбрила, що він розгубився, покірно відступив і не став грубіянити. Уже хоча б по цьому вона могла сприйняти його як нормальну людину.

Лапін їй не передзвонив у той вечір, як обіцяв. Портфель стояв на підлозі, коло її ліжка, і ніяких підозрінь не викликав. Вона майже забула про нього.

Наступного ранку прийшла з магазину бабуся і розповіла про вбивство в ощадкасі біля парку. Таня ще лежала в постелі, була неділя, на роботу їй не йти. «Двоє хлопців убили жінку, — тужила бабуся, — троє сиріт залишилось. А ти щовечора гуляєш, я тут сиджу, на годинник дивлюсь та переживаю. Повний портфель з грішми забрали».

Таня заплющила очі й одразу все зрозуміла. Миттю згадала всі подробиці їхнього знайомства. Вже після кіно, пізно, до неї пристало двоє. Від них несло горілкою. Один схопив її під руку, другий під другу. «Ходімо, подружко, не пошкодуєш». А мимо проходили люди — і хоча б що» Вона почала мовчки пручатися, кричати їй було соромно, але ті не відставали, у неї вже кофта вибилась із спідниці, аж тут з'явився Лапін. «У чім справа?» Йому у відповідь: «Чимчикуй собі, не затримуйся!» Лапін ударив мовчки, один упав в арик, другий відскочив. Наче з-під землі, виросли ще троє хлопців — волосся звисає на очі, руки в кишенях. Ті також накивали п'ятами. А Лапін пішов її провести.

Вони зустрілись другого і третього дня. На обличчі Лапіна, в його манерах було щось таке, від чого, коли вони йшли «бродом» чи у натовпі коло «Армана», перед ними неначе утворювався коридор. Дівчина не хотіла думати, чому це так, їй просто подобалось. Вона гадала, що його поважають як спортсмена. А зараз зрозуміла, що його боялися. Нахабні підлітки віталися з ним з якоюсь задирливою хамською улесливістю. Іноді він залишав її, кажучи: «Я на хвилинку», — відходив вбік, і до нього миттю, наче залізні ошурки до магніту, тісно збивались троє-четверо хлопців чи підлітків. І розсипалися, ледве він відходив. І Толик перед ним запобігав, і Марат з ательє — усі.

Його манери, приглушені слова, жести, його друзі з однаковими, наче відпрацьованими, поглядами і навіть його заступництво, — все тепер злилося для Тані водне, у щось чорне, нічне, страшне.

«Коли це сталося?» — спитала Таня у бабусі. «Та вчора вдень, о третій годині, людей довкола повно. А ти до дванадцятої ночі бродиш. Як мені спокійно жити?»

Дівчина підвелася, умилась, причесалась. Пообіцяла бабусі сьогодні нікуди не ходити. «А якщо будуть дзвонити, скажи, немає вдома».

Вона б здивувалась, якби у портфелі виявились книги або які-небудь речі. Але там були гроші та облігації. Для цього він з нею і познайомився, щоб залучити до зграї. Коли передавав їй портфель, обличчя було неначе гіпсове, нерухоме, очі скляні. «Друг до лікарні потрапив, біжу, «швидка» повезла, а туди з речами не пропускають. Візьми до вечора, я подзвоню». Він зник, а вона спокійно пішла додому. Яка дрібниця — портфель до вечора. Спала спокійно, прокинулась спокійно — і ось…

Куди нести? До ощадкаси? Але туди однаково викличуть міліцію, зберуться люди. Ні, краще зразу до відділення, до того, у якому вона три роки тому одержала паспорт.

Вона знала, їй помстяться, але тепер зневажала їх усіх, була ображена — кого він з неї хотів зробити! — і приголомшена настільки, що вже нічого не боялася. Вбивця, кров на ньому. А на ній?..

«Вбивцю не знала, не знаю і не хочу знати!..» — так вирішила вона. Тільки у цьому вбачала хоч якусь можливість стати непричетною. «Не знала вбивцю, не знаю!.. Ніхто не передавав…» Наче впала у тривалу істерику. І торочила слідчому одне й те ж.

Її упертість наче додавала енергії Дьоміну. Він зустрівся з Адаєвим, запросив його посидіти в кафе.

— А чи могли б ви поміркувати в газеті? — питав він Адаєва. — Саме поміркувати. Про долю сучасної дівчини, яка випадково опинилась у такій ситуації. Нічого не стверджувати, а просто поговорити на цю тему. Привернути увагу громадськості.

Адаєв попивав пиво, щулився.

— Не можу, старий, до суду — ні слова. Преса не має права натискати. А щодо громадськості — і так досить уваги, аж занадто. Справа — не дріб'язкова.

— Розумієте, їй совість не дозволяє видати друга, — намагався підказати Дьомін.

— «Совість», «друга» — це абстракція. А істина завжди конкретна. Друг убив людину, а у неї, бачите, честь і совість. — Глянувши на похмуре обличчя Дьоміна, Адаєв пом'якшав. — Я розумію, вона тобі подобається, у неї й закохатися можна. По молодості, пробач мені, по-дурному.; А у тебе посада. Отже, ти дій, як належить, а не зопалу. Ляжеш за неї кістьми, а потім? Є чимало способів не влучити, а попасти у ціль — тільки єдиний.

Спочатку вона і йому сподобалась, адже нарис не з пальця висмоктав. Але добре, що редакцію попередили вчасно, інакше довелось би скрутно.

Здається, нічого спільного у журналіста Адаєва із слідчим Шуптою, але для Дьоміна вони були однакові. Дуже легко обидва креслили свою пряму лінію. Один сказав — не піде до справи, другий — не піде у газету, і все, і крапка.

Дьомін побував і коло тих самих гойдалок. Постояв, подивився. Чому вони саме тут зустрілися? Майданчик огороджений залізними прутами, пофарбованими то синім, то червоним, пофарбовані й стояки залізні, й розтяжки, й човни. А довкола високий газон, метрів зо два… Будній день, і тут безлюдно, сумовито. Стоять гойдалки, наче прикрили їх у зв'язку з цією справою. Того дня, мабуть, тут теж нікого не було. А можливо, навпаки, людно було, піц підійшов до неї, передав портфеля, закурив, майнув через газон і зник у парку. А вона понесла додому свою нову долю. «Гроші — сила, — як сказав Толик. — Не май сто карбованців…» А Дьоміну вони здавались чимось подібним до луски звіроящера. Атавізмом. Зібраним і переданим у спадщину.

Дьомін знову розмовляв із Шуптою і знову чув:

— Ти мені подавай факти.

— Вона здала гроші, предмет крадіжки — ось факт.

— А покривання розбійника, вбивць — це не факт? — спокійно запитував Анатолій Андрійович. Складну справу він закінчив швидко, був задоволений і міг дозволити собі невелику дискусію з молодим колегою.

— Все залежить од того, на чому, зрештою, зробити акцент, — на першому факті чи на другому.

— Гаразд, це й зробить суд, а не ми з тобою. Розставити акценти.

— Слідчий повинен дивитись далі фактів, Анатолію Андрійовичу, — впирався Дьомін.

— Куди — далі? — грав у наївність Шупта.

— У психологію, наприклад, є поняття честі, совісті, дівочої гордості.

— Блатна честь і блатна совість — не викажи! — антигромадські. А ми зобов'язані з цим боротися.

— Слідчий повинен бути не тільки обвинувачем, але й захисником, Анатолію Андрійовичу.

— Слушно, правильно, недаремно тебе учили. Але ж ти — суцільний захисник. Обвинувача в тобі немає. Отже, немає у тобі й слідчого. Іди до прокурора, заявляй про свою особливу думку.

Дулатов уже знав про незлагоду у Дьоміна з Шуптою, але поки ще ні в чому не дорікав молодому слідчому і навіть, як гадалось Дьоміну, дивився з певною симпатією на його скрупульозність, щирість, намагання дійти до суті. У всякому разі, Дьоміна він зустрічав добре, розмовляв з ним по-батьківськи.

Про Дулатова ходили легенди. Колись і він був хвацьким оперативником, працював у карному розшуку. Розповідали, що він влучав з пістолета у підкинутий п'ятак. Що три доби просидів у шафі, не пив, не їв, але застукав на гарячому перевізників опію. Що одного разу не змогли проникнути у замкнену злодійську хавіру, де була сходка, і Дулатов наказав узяти його, Дулатова, на руки, розгойдати й кинути у вікно. Його розгойдали, кинули. Він вибив раму, клубком влетів у кімнату і випростався коло стіни. Від підлоги до стелі, з двома пістолетами.

Дьоміну не дуже вірилось, що спокійний, мудрий, розважливий Дулатов, міський прокурор, здатний на такі фортелі. Він йому здавався розумнішим за це «безумство хоробрих». Але Дьомін охоче й сам розповідав ці легенди, розуміючи, що в них — правда професії.

І ще оповідали, що давно, у тридцяті роки, Дулатов викрив зграю розкрадачів у міськторзі й закохався у молоденьку продавщицю. Дочекався, коли вона відбула покарання, і одружився з нею. Тепер уже діти, онуки.

За день до суду Дьомін зайшов до Дулатова і сказав, що таким слідчим, як Шупта, він ніколи не зможе стати.

— Даремно, — покартав його прокурор, — Анатолій Андрійович добрий слідчий. Дивіться, як швидко він закінчив справу.

— Він бачить людину такою, якою вона є зараз, на слідстві, — похмуро сказав Дьомін. — І не бажає знати, якою ця людина може стати.

— Суд розбереться. Будемо сподіватися, що він погляне ширше за нас із вами.

Судила всіх трьох виїзна сесія міського суду. У клубі авторемонтного заводу. Народу набилося повно-повнісінько. Раніше такий суд називався показовим. Таким він по суті й залишився.

Бойко поводила себе визивно. Зала гуділа від обурення. Тут же діти загиблої. «Розстріляти її, сучку!» — кричали жінки. Так вона й пішла по статті за розбійницький напад, із посиланням на статтю 195 — за приховування.

Похмурий, пригнічений Дьомін зайшов після суду до Дулатова. Ні, він був засмучений не тільки через Таню Бойко.

— Не можу, — признався Дьомін прокурору. — Не зможу працювати… Я не той, за кого сам себе вважав… Розповзається усе, пливе. Немає фокусу, ясності. Наче я в чужих окулярах.

Дулатов слухав мовчки. І раптом спитав Дьоміна про його батьків, хто вони. Наче не знав.

Учителі вопи. В школі. Мати російську літературу викладає у старших класах, батько — математику, фізику Сільські вчителі. Дьомін народився в селі, там і школу закінчив. Коли до університету вступив, батьки за ним потяглися, до міста. І ціле літо пропадають на дачі, від землі, від сільських турбот не можуть одвикнути.

— Викладання — особливий дар, — невизначено сказав Дулатов. — Кажуть, він передається у спадщину. Не випадкові династії викладачів, слідчих, пастухів, робітників. Вступає людина до медичного, лікарем хоче стати, а однаково стає викладачем, медицини вчить. Вступає на журфак чи на юрфак, хоче бути журналістом, хоче бути юристом, а стає викладачем, вдача, схильність беруть своє.

Дьомін не став приховувати, що натяк зрозумів. Зізнався, що його залишали викладати на факультеті. Але йому захотілось практики, живого діла, активності, риску, одним словом, гострих відчуттів.

— Багатьом слідчим, — продовжував Дулатов, — і молодим, і вже досвідченим, бракує іноді чуйності, бракує знань психології, а інколи і немає бажання її знати. Вам же важко працювати від того, що у вас цих властивостей зайвина. Моя вам порада: повертайтесь на факультет. І не втрачайте з нами зв'язку.

Про Таню Бойко він сказав так:

— Два роки їй підуть на користь. І суд правий, і ви праві у своєму прагненні виручити людину з біди.

3

«Два роки їй підуть на користь». І ось вони минули, ці два роки. Двадцять чотири місяці, за які Дьомін і квартиру отримав, і спеціалізацію пройшов, і машину купив на паях з батьком, і… багато, одне слово, води збігло.

Але наче й не було двох довгих років. Таня Бойко сидить поруч із Дьоміним. Час наче стиснувся, і знову продовжуються ті ж дні. Знову вона, її доля і турботи Дьоміна. І знову факти, мерзенні факти — нова злочинна змова. Тільки останній дурень і сліпець може її, цю змову, заперечити. Підтвердились найгірші слова Шупти — така вона і сяка.

Два роки вона провела в колонії. А там — не пансіон для благородних дівиць. Молода, нестійка, вона могла перейняти звички та погляди оточення. Машинально, безтурботно. Як машинально, безтурботно довірилась Лапіну. Оточення…

Вона вийшла з колонії, зустріла Жареного і «розпустила хвіст».

Факти, мерзенні факти! Як тепер їх розуміти, оцінювати? Як втрачені ілюзії? Як загибель надій? Чи все ще ні?

Дьомін не вважав свою віру ілюзією. І в цій вірі черпав сили. Він надіявся. А надія — родичка дії. «Віра, надія, любов».

Два роки тому він так і пішов переконаний, що Шупта неправий. І суд неправий. Дьомін і тоді діяв по-своєму, і зараз. Хоч уже ледве не поплатився життям, мало не дістав кулю в потилицю. З рук цієї самої своєї підзахисної. І все ще вважав себе правим. І зобов'язаний діяти тільки так, як сам вважає потрібним.

Він уже майже став співучасником злочину. За кодексом, крім безпосередніх виконавців, співучасниками вважаються ще й організатори, підбурювачі та підсобники, вільні чи мимовільні, такі ось, як він, до прикладу. І всі підлягають судові. Не будь він Дьоміним, якого знає Дулатов, його вже неважко притягти до відповідальності. І ще невідомо, як будуть далі розгортатись події…

А втім, не треба загострювати, Дьомін, рано ще карати себе. Ти затримав злочинця. Небезпечного, рецидивіста. А допомогла тобі в затриманні вона, Таня Бойко. Допомогла прямо — не дозволила Жареному скористатися зброєю, не допустила розправи. Але допомогла й побічно, якщо подумати. Спочатку, коли чекали у Супутнику, вона розкрила наміри Жареного своїм наївним зухвальством, тим, що схопилась за нагана. Й одразу все виказала. А Дьомін навмисне спровокував її розкрити карти.

Але ось якби вона збрехала, підготовлено, придумано, як запекла злочинниця, то Дьомін, мабуть, так би ні про що не здогадався. Довіз би їх до аеропорту спокійно і став би справжнім підсобником.

Проте все склалося інакше. Він діяв згідно з кодексом, як і належить справжньому слідчому. Він виконував одну із заповідей нашої юридичної практики — запобігти злочину. Кодекс вимагає не тільки з'ясування обставин, що сприяють здійсненню злочину, але і вжиття заходів до усунення цих обставин. Ось тут і виявляються особисті здібності, творчі можливості…

— Таню, у вас було почуття провини?

— Ні, — зразу відповіла вона. — Провина — це коли ніхто не знає. Жодна душа, тільки я сама. А коли ціле місто… Немає ніякої провини. Тільки злість. На язики. Тому що все не так.

Він не став питати «а як?», знав: не варто їй на рану сипати сіль.

— Ну, а зараз? — спитав Дьомін. І сам злякався свого запитання, швидко перепитав: — Ви повернулись додому. Бабуся, батько, мати…

— Повернулась… — машинально повторила вона. — Батько, мати. А бабуся померла… Навіщо ви про це питаєте? Що вам від мене потрібно?

— Та. нічого взагалі-то… — м'яко сказав Дьомін. — Тільки даремно ви на мене сердитесь. Я не зробив вам нічого поганого. І не зроблю. Нам треба щось вирішувати, разом. Щоб вам же було краще. Один я можу помилитись. Тому й хочу з'ясувати, як у вас удома. З матір'ю, з батьком. Ви, мабуть, помирились з мамою?

— Н-ні, — сказала вона й знову замовкла, думаючи про щось.

— Та не бійтесь ви мене, Таню, прошу вас, хоч що-небудь розкажіть. Додому ви можете повернутися?

— Не помирились, — відізвалась вона. — Коли там була, жаліла… Хоч вона мені жодного листа не надіслала, батько писав. А повернулась — і весь жаль минувся. Знову те ж: «Мені заслуженої через тебе не дали. Іди в інститут, іди на роботу, берись за розум». А я з дому не можу вийти, соромно. І ніхто мені не дзвонить, ніхто не заходить. Жодна душа на мене не чекала. Тільки собака радів, упізнав… Що робити? Два дні тому, в четвер, вони пішли до театру, я вдома залишилася. І вирішила. Звести кіпці з кінцями. Досить. Люмінал довго збирати. Рецепти, кругла печатка. Есенції у цілому місті нема. Взяла мотузку для білизни. Але не можу — і все. Гидко уявити. Навіть розплутати її не змогла, руки тремтять. От якби пістолет був! Пішла по горілку. Для хоробрості. А вечір такий був, повітря. Люди. Вогні. Я так вечір люблю, місто, машини, голоси. Всякі звуки, запахи особливо. Все таке гарне, як ніколи, йду, прощаюсь. І не можу, ледве йду. В магазині його зустріла, Жареного. Зраділа — він мені допоможе. Кажу йому: дістань пістолета, благаю. А він мені: засунь руку у сумку. Я полізла до його сумки, там пістолет. Залізно, каже, обіцяю, тільки допоможи. Я, каже, знаю, де тут злодійський спільник, гроші крадені. У базарний день каїн відправить своє кодло на барахолку, а ми з тобою до нього завітаємо. А потім у Сочі, погуляємо. У мене зразу визрів план — поїхати. Куди-небудь у Сибір чи на Крайню Північ. Зовсім по-новому жити. Тільки б пістолет був. Завжди можна крапку поставити. Я б у першу ніч пішла. Напоїла б його і взяла гроші. Спокійно. Вони мені зламали життя, хай вони і виправляють. Своїми засобами.

— Ех, Таню, — зітхнув Дьомін.

— А що?

— Не я придумав, учені так вважають: погані засоби нівечать найкращу мету.

— З болота чистим не вийдеш, — заперечила вона. — Добре збоку судити. — І замовкла, насупилась.

— План, взагалі-то, логічний, — спробував пом'якшити напруження Дьомін. — Виходить, я перешкодив?

Вона не відповіла.

— Плани Жареного дещо змінились. Але вашим планам я перешкоджати не хочу.

Вона відвернулась. А Дьомін прислухався до багажника — чи не задихнеться там Жарений?

— Нам треба їхати, — сказав Дьомін. — Якщо у вас є прохання, я постараюсь його викопати.

Він чекав прохання відпустити її, та помилився.

— Віддайте наган, — сказала вона.

Настала черга помовчати Дьоміну, задуматися.

— Віддайте наган! — Вона нарешті підвела голову, повернулась до нього. — І висадіть мене коло гаю. Дуже прошу!

— А що мені потім робити? Як накажете себе почувати?

— Ви добрий, чесний, ви повинні жити.

— Ні, Таню, таке прохання нездійсненне. Це не вихід.

— Віддайте, прошу вас! — запально заговорила вона. — Ви ж усе розумієте, ви розумний, віддайте!

Дьомін похитав головою.

— Ні, Таню, ні. Твердо.

— Ви такий справедливий, ви ж розумієте, що тільки так, ну, віддайте, ну, що вам шкодить…

Таким благаючим голосом просила і так на нього дивилась, що Дьоміну стало тоскно. Ну чому, чому вона вважає, що він тільки на таку допомогу і здатний?

Назустріч пронеслась М-24, нова «Волга» у кольорових стрічках, наче у віжках, від капота до багажника, з розіп'ятою рожевою лялькою на радіаторі, біла фата за склом; за першою — друга «Волга» зі стрічками — весілля. У когось веселощі, щастя, а коло Дьоміна сидить молода жінка і благає дати їй можливість покінчити з собою. І поставив її у таке безвихідне становище він, Дьомін. Своїми стараннями, своїми добрими намірами. Своєю сміливістю, своєю мужністю, своєю вірою — усім.

— Ні, Таню, ні! — рішуче повторив Дьомін. — Я привезу вас до аеропорту, і ви полетите, куди вирішили.

Іншого виходу він не бачив.

— Ви навмисне, навмисне! — з болем сказала вона. — Ви спеціально, це прийом ваш!

— Але я не знаю, як вам ще допомогти! — Дьомін потроху втрачав самовладання. — Не бачу іншого виходу. Ви візьмете чемодан. І ніхто про це не дізнається. Даю вам слово. Ви вірите мені?

Вона не відповіла, наче не чула, як приголомшена сиділа, мов правець її вхопив.

Пролунали удари ззаду. Жарений давав про себе знати.

— Зараз ми заїдемо на пост ДАІ, я здам цього. І поїдемо в аеропорт, добре?

Вона не чула. Жарений щось кричав, глухо й нерозбірливо, ледве чутно. Треба гадати, про гуманність.

— Вирішуйте, Таню, — голосніше сказав Дьомін.

— Я уже все сказала… Самі вирішуйте.

Дьоміну кортіло спересердя вилаятися, хотілося схопити її за плечі і затрясти з усієї сили, щоб вона отямилась, прокинулась, хоч що-небудь та придумала.

Ввімкнув передачу, дав газ, поїхали.

Мовчали.

Хай буде що буде — а він не стане її затримувати. І совість його чиста. Він не признається. Ні Шупті, ні Дулатову. Підрахувати б, скільки порушень закону він допустив сьогодні. Через неї. Ради неї. Але він не стане рахувати. Він син учителя і сам учитель. Природний дар, як сказав Дулатов, — викладач. Він дасть сьогодні ще один урок. Злочинної великодушності. А Жарений промовчить. І про неї і про чемодан. Він знає, чим це пахне, — злодій у злодія вкрав. Його придушать свої ж при першій нагоді.

Гудів мотор, свистів вітер, Дьомін поспішав, боячись втратити рішучість. Про що вона думала, на що сподівалась у ці хвилини? «Вирішуйте самі» — і все. Ніякої волі, самостійності, ні слова більше. В його владі — її доля, зламана, понівечена. Якщо він здасть її сьогодні разом із Жареним, це буде зрадою. Щонайменше. Хоч він не давав ніяких обіцянок щодо цього. Наче за нього хтось давним-давно вирішив — врятуй її і помилуй.

Він не міг бути слідчим. За складом свого характеру.

Пронеслись мимо гаю, вона провела його поглядом, а Дьомін тільки головою покрутив — ну, треба ж! Затялась на одному варіанті — і ні з місця.

А осі. І пост ДАІ, будка і коло неї два жовтих мотоцикли. Дьомін повернув туди, проїхав майже впритул до мотоциклів і здав назад до самого входу в будку. Вийшов. Ноги затерпли і ледве тримали.

На одному мотоциклі, потріскуючи, шурхотіла рація, на другому сидів боком, як на ослоні, смаглявий лейтенант з жезлом у руці. Сидів і лютував: зовсім знахабнів власник, ледве не по чоботях проїхав! Побачивши Дьоміна за два кроки, лейтенант розгублено підвівся, наче на нього йшов чумний. Він не зводив погляду від живота Дьоміна, і той згадав про наган за поясом.

— Спокійно, лейтенанте, спокійно, я затримав злочинця. Візьміть поки цю штуку. — Дьомін подав наган, лейтенант квапливо, обома руками прийняв зброю і пішов до будки, кивком запрошуючи Дьоміна йти за собою.

У будці сидів другий автоінспектор, літній, років під п'ятдесят, з погонами старшини, і їв кавуна на невеличкому столику з телефоном. Лейтенант зняв кашкета й долонею витер піт з чола.

— Мені необхідно терміново зв'язатись з прокурором Дулатовим, — сказав Дьомін.

Лейтенант показав на телефон: «Дзвоніть».

Якщо нема термінової справи у прокуратурі, то Дулатов сьогодні вдома. Можна подзвонити додому. А якщо на дачі? Куди ж тоді дзвонити? Тільки в управління, більше нікуди. Дьомін доповість черговому, і йому скажуть — чекати на наряд міліції. А як же бути з Танею?

— Дзвоніть, — повторив лейтенант. — Телефон знаєте? — Він уже заспокоївся і зробив суворий знак другому, літньому. Той залишив кавуна й став за два кроки, готовий до всього. Вагання Дьоміна лейтенант прийняв за розгубленість і витлумачив по-своєму. Зрозуміло, що його машину вони поки що не відпустять.

— Не хвилюйтесь, лейтенанте, — суворо сказав Дьомін. — Сьогодні неділя, я міркую, де можна застати прокурора Дулатова.

Дьомін підняв трубку. Якщо Дулатова немає вдома, він не буде ускладнювати справу. Сяде в машину, чекатиме там до вечора. Поки прокурор не повернеться додому. Хоч до ранку буде чекати. 1 нікому нічого не скаже. Подзвонить в управління і попросить розшукати Дулатова у терміновій і надзвичайній справі. Тільки й усього.

Дулатов виявився дома. Дьомін силкувався говорити недбало-спокійно, але голос його дзвенів від урочистості — все-таки прислужився викладач загальній справі, такого павича здобув! Його ж напевно розшукують!

Так і так, затримав Долгополова. Того самого. Випадково.

— А тепер накажіть прийняти від мене вантаж і відпустити машину, я не можу чекати.

Дьомін передав трубку лейтенанту. Той назвався: «Лейтенант Байжанов» — і зо дві хвилини повторяв:

— Так… Так… Ясно, добре… слухаюсь. — Поклав трубку і подивився на Дьоміна вже іншими очима: — Дулатов сам подзвонить в управління, і через півгодини тут буде наряд на спецмашині.

— Ну що ж, друзі, ходімте. — Дьомін зітхнув. — Тільки прошу мати на увазі, бандит здоровий. Будьте насторожі!

Він переступив поріг — і зупинився. Побачив дах своєї «Волги», заднє скло і пустоту за ним. Відчув, як гасне, гасне все всередині, тьмяніє все навкруги. Підніс руку до очей, потер пальцями повіки… Поки вони розмовляли, вона пішла. Навіщо їй чекати Дьоміна? До аеропорту рукою подати. Він так вірив, що вона чекає. Забув, що так їй вигідніше, — піти. І ось він — свідок своєї поразки. У всіх випадках, у всіх!

— Втомились? — спитав лейтенант співчутливо.

Дьомін опустив руку. Але ж він заднє сидіння бачить, заднє! Дах і заднє сидіння через скло, з висоти трьох сходинок.

Дьомін поволі, наче на протезах, опустився на одну сходинку, на другу, на третю, не відриваючи погляду від скла.

Як сиділа вона, так сидить, нерухомо, голова схилена.

— Сюди, до багажника! — голосно, бадьоро скомандував Дьомін і енергійно махнув рукою. — З трьох сторін. — І, бачачи, що літнього ні з того ні з сього розморило, додав, уже для нього: — Повторюю, бути насторожі! — Але це не подіяло: здавалось, відчини зараз багажник — і старшина неквапно туди звалиться. Дьомін став ближче до нього про всяк випадок, встромив ключа, відімкнув багажник і підняв кришку.

Жарений, мружачись, глянув на світ божий. Руки його вже були вільні, встиг розв'язатись, і Дьомін відзначив, що так воно й краще, немає слідів його варварства.

— Вилізайте, Долгополов! — сказав Дьомін.

— Поспати людині не дадуть. — Жарений, продовжуючи мружитись, позіхнув. — Ох-хо-хо! — Поволі, ліниво перекинув одну ногу через край багажника, перекинув другу, заклав руки назад, щоб упертися, і тут сонний старшина кинувся до нього так швидко, що Дьомін і оком не встиг моргнути, тільки почув, як Жарений зі стогоном вилаявся та по дну багажника ударив важкий ключ для масляного фільтра. Всі інструменти в багажнику, і Жарений встиг вибрати штуку найважчу. Ось тобі й сонний!

Жарений виліз, випростався й оглянувся назад.

— Так, та-ак, — сказав він Дьоміну.

— Проходьте до будки!

Жарений ще раз оглянувся — Таня сиділа нерухомо, і Дьомін помітив в її очах тугу, собачу, німу тугу. Що він хотів сказати їй, попрощатися? Чи пригрозити? Можливо, він справді хотів «зав'язати», розстатися з минулим життям і сподівався на її допомогу? Ніхто тепер цього не довідається.

— Руки назад! — скомандував лейтенант і підштовхнув Жареного в спину.

— Не гавкай! — огризнувся той і команду не виконав. Переступивши поріг, Жарений крикнув:

— О, та тут фрукти й овочі! — Попрямував до кавуна і схопив ножа, що лежав поряд.

— Кинь! — гаркнув старшина коротко й грізно, мов на шкодливого кота.

— Не бійсь, начальник, не бійсь, — нахабнувато, але з побоюванням обізвався Жарений і кинув ножа до ніг старшини. — Кадри, сука, кадри, — пробурчав він. — Старий віл з борозни не зверне.

Справді, кадри, погодився Дьомін, бувалий цей старшина, досвідчений. Є й така зібраність, парадоксальна, сонна.

Жарений схопив недоїдену скибку кавуна і з плямканням почав жувати її.

— Поверніть мені права, Долгополов.

— Сам потрудись, начальник. Мої чесні злодійські руки можуть тільки брати, а не віддавати.

Жарений підняв кавуна, вдарив ним об стіл, п'ятірнею вигріб, видавив червону м'якушку і зажерливо почав запихати в рот, з пирханням випльовуючи кісточки на підлогу. У цьому неподобстві він наче знайшов спосіб заспокоєння.

Подолавши гидливість, Дьомін поліз до нього в кишеню і витяг свої права. Авторучку і запальничку він брати не став, навіть тут йому не хотілося виглядати перед Жареним дріб'язковим. Розкрив книжечку, перевірити, чи своє взяв, і не помітив, як старшина невловимо, буквально як фокусник, витягнув із другої кишені Жареного викрутку і подав Дьоміну.

— Ваша?

Дьомін уже зустрічав тип такого працівника. У нього теж дар, особливе чуття на капость. Непомітні, без претензій, без будь-якого просування по службі, вони все-таки незамінні у небезпеці. Найдобріші у сімейному колі, з друзями, про таких кажуть: останнє віддасть. І від доброти та душевної лагідності у них підвищене чуття до біди, небезпеки.

— Що ви зробили з каїном, Долгополов?

— Ганчірку в рот, хай жує. — Жарений смачно виплюнув кісточки в напрямі Дьоміна, — Прожує — виживе, а не прожує — копита набік.

— А адресу його назвати можете?

— Чого не можу, того не можу, склероз. — І ще раз плюнув до ніг Дьоміна. Він глумився, він влип міцно й надовго і тепер міг побешкетувати. — Гаразд, давай топай звідси, ти свою справу зробив. Бог дасть — ще побачимось. Тільки групове хай мені не навішують, не пройде. Я цю, — він кивнув в бік машини Дьоміна, — бачу вперше.

Дьомін зрозумів. Двоє — вже група. І стаття інша, і строк більший. Хотів би Жарений поквитатися з Танею, та палиця на два кінці.

Дьомін вийшов. Хотілось обтруситися від цієї людини. Мовчки сів у машину. Таня також мовчала, ні про що не розпитувала, і він їй нічого не сказав. Встромив ключ у замок запалювання, завів, машина зарокотіла, заговорила за них обох. Виїхав на асфальт.

— Куди ми їдемо? — спитала вона.

— В аеропорт.

І знову замовкли.

Можливо, вже запізнилися, і доведеться чекати іншого рейсу. Посидять у машині, порозмовляють…

— Ми не запізнюємось? — спитав Дьомін.

— Ні. — На годинник вона, однак, не подивилась. — Ви хочете мене відпустити?

— Так.

— А не думаєте, що вам перепаде?

— Від кого?

— Від начальства, від прокурора. На вашій роботі.

— Я там уже не працюю.

— Це ми вже чули, — сказала вона з посмішкою.

За постом ДАІ починався аеропортівський мікрорайон. Досить густо йшли міські автобуси, таксі, мотоцикли. На тротуарах людно. Промайнули гастроном, кіоски.

— То чому ж ви тоді пристали до мене? — промовила вона неприязно. — За яким таким правом? Ви що, Макаренко? Що вам потрібно від мене? «Не працюю, — перекривила вона його. — Через ва-ас».

— Через себе, — уточнив Дьомін.

— А під наганом ви співали іншої.

— Через себе, — повторив Дьомін. — Через своє ставлення до вас. І я не розумію, чим я міг викликати ваше невдоволення.

— Я теж не розумію, чому вам так хочеться знущатися, топтати.

— Я вам нічого поганого не сказав. І діяв, як краще.

— Ось це й гидко! Краще б діяли, як усі.

— І тоді б ви продірявили мені спину. — Дьомін усміхнувся. — Правда?

— А-а! — протягнула вона презирливо. — Мені огидний ваш спокій, уся ваша незворушність, ваша стійкість. У силі немає правди.

Не такий уже він і сильний, як їй здається. Просто йому жаль її. А сказати не можна.

Був би сильний, здав би її разом із Жареним. Виявив би хвалене добро з кулаками.

Збоку миготіли тополі, людські постаті на тротуарах Скоро, скоро, за поворотом у кінці довгої алеї, з'явиться башта аеропорту із шпилем. Там кінець дороги. Закінчення, обрив…

Але чому він уже не мріє скоріше повернутися?

— А мрія ваша збулася, Таню, веселіше треба дивитися. Кіло рижиків по теперішньому курсу — ве-елика сума. Якщо помножити…

Він розумів, що каже огидні речі, і не міг утриматись, його несло, машина несла.

— Помножу! — перебила вона. — Як-небудь помножу, Моя мрія збулась, а ось ваша! Стосовно того, щоб поділитись зі мною, га? — Вона говорила зловтішно, її наче осяяло, знайшла для нього посильну помсту. — Є така мрія, га?

— Є мрія, тільки…

Але вона не слухала, поспішала виказати йому свою радість:

— Золотце — навпіл, га? Та там ще й готівкою набереться, на другу «Волгу», чесно заробили, своїм ставленням до мене, благородним ризиком!

— Є мрія! — перебив Дьомін її злі слова. — Щоб літак запізнився і ми з вами могли поговорити.

— А літак пішов! — скрикнула вона. — Проте розмовляти не хочу, не бажаю! Навіть ось стілечки! — 1 перед самим носом Дьоміна показала це «стілечки», ніготь до нігтя, ще й потрясла рукою.

А попереду з'явився аеропорт. Їх несло туди, наче не було, — ні керма, ні гальма. Давно-давно кимось запущене колего. Кругле. По круглій землі.

Синій знак із білою стрілкою: «Поворот направо». Тільки так — знаки, стрілки.

Дьомін під'їхав до стоянки, здав назад, загальмував.

— У чому я неправий? — розгублено, з поганим передчуттям, промовив Дьомін. — Ну, в чому?

— Ви корчите з себе!.. — гнівно процідила вона. — Л-ламаєтесь! Ось який я, дивись на мене!

— Чорт візьми, але я нічого не корчу! — Йому стало гидотно. Жарений їй вручив наган, забезпечив легку смерть. А Дьомін забрав наган. Але залишив крадені гроші. Забезпечив їй легке життя, що гірше смерті. Противно йому, щось грізне з'явилось, жорстоке, за межами його розуміння. Зараз вона щось утне, обов'язково — розмовляє, наче в лихоманці, — відчайдушне щось утне. — Який є, такий є, — похмуро сказав він, — і нічого не корчу.

— Ми приїхали? — перебила вона і роздільно вимовила, по складах: — Я можу йти?

Він знизав плечима, сказав розгублено:

— Можете… Якщо вам так хочеться.

— Виходить, не корчите?! — вигукнула вона. — Виходить, хай летить з награбованим, оця нікчема, негідниця, злодійка, а я залишаюсь такий чистий, такий добрий, такий торжествуючий, так?! — Вона штовхнула дверцята вистрибнула з машини, шарпнула на себе задні дверцята потягла чемодана з сидіння.

Якби вона спокійно пішла, він би, мабуть, залишився в машині. Але вона була наче в лихоманці, обличчя, очі шалені, і Дьомін вилетів за нею в тривозі, відчуваючи біду, неминучу, наче прямо над ними вже зірвалась лавина і — ось-ось!..

Вона швидко пішла, нахиляючись на один бік, припадаючи — чемодан виявився важким. Дьомін у кілька стрибків наздогнав її.

— Таню!

Поруч уже була пішохідна доріжка, широкий покажчик «Камера схову». Йшли пасажири з сумками, чемоданами, сітками.

— Де тут міліція? — голосно спитала вона. — Де міліція?

Дьомін спробував схопити чемодан, але вона щосили вдарила його по руці. Він забіг наперед, став посеред дороги і все ж схопив чемодан за ручку. А ручка коротка, дві руки не могли вміститись, і він придавив її пальці, міцно придавив, намагаючись завдати їй болю, привести до тями.

— Таню, нам треба поговорити, Таню! — благав Дьомін, розуміючи, бачачи, що на них дивляться, їх слухають, ця їхня сутичка — привабливий скандал щонайменше.

— Не-на-вид-жу! — процідила вона. Бліде її обличчя було зовсім поряд, очі посвітлішали від люті та болю.

— Поговорити, Таню, поговорити, — бурмотів він, тягнув до себе чемодан, а обличчя довкола ставало дедалі більше, і всі — повернуті до них, світять на них, як юпітер на кінозйомках. Поруч зупинилася жінка з квітами в руках і наче чекала моменту вручити букет. Почулись у запитання за спиною і відповідь:

— Вона міліцію кличе, а він чемодан вириває.

«Створити видимість: чоловік — дружина — сварка, для них, для натовпу; а для неї — здатись, дати їй зрозуміти, що він уже не господар становища, здався нарешті, зламався, що так і є, так і є».

— Таню, я тобі не все сказав. Таню, пробач мені.

— Ненавиджу, — повторила вона тихіше, до неї почали доходити його слова, його переляк, розгубленість.

Він буквально видавив її пальці з ручки, перехопив чемодан у ліву руку, а правою взяв її за лікоть.

— Їдьмо, Таню, їдьмо!

Він потягнув її до машини, поставив чемодан на асфальт і побачив, що до них ідуть міліціонер і хлопець з червоною пов'язкою. Ховатись пізно.

Загинути під кулею було б не так страшно, куди страшніше — стати сам, ому злочинцем. Якщо зараз затримають її з чемоданом, уже не тільки її, а їх разом, і свідки з натовпу скажуть, що тут сталося і як, і якщо чемодан розкриють…

— Таню, міліція, ти погубиш і себе, й мене. Поклади мені руки на шию, Таню!

Вона нерішуче, повільно, через силу підняла руки — і припала до його грудей, упала, заридала одразу, палко, важко, захлинаючись; а міліціонер підійшов і щось вимогливо сказав. Дьомін не чув, він намагався утримати Таню, сили її залишали, вона падала з рук Дьоміна, здригаючись від ридання.

— Таню, мила, я врятую тебе, Таню, ніколи не залишу, нікому не віддам, заспокойся, Таню, — говорив Дьомін у її волосся, тільки для неї, ні для кого більше, мимрив, мимрив, збентежений її плачем, нещасним виглядом, безсиллям. Скільки сил треба було їй, щоб зчепитися, і з ким — з Жареним, і з ним, Дьоміним, нарешті, з самою собою. Скільки ж треба сил!..

Він ледве довів її до машини, а відчинити дверцята не міг, руки зайняті, притулив її спиною до машини.

— Таню, тримайся, зовсім небагато залишилося, Таню, ти сильна, смілива, перестань, прошу тебе…

Вона чула, намагалась вгамуватись і не могла, давилась слізьми. Міліціонер стояв за кілька кроків, наче боявся наблизитись, щоб його не обризкали сльози, й говорив монотонно:

— У чому справа, громадяни, у чім справа, культурні люди, у громадському місці?..

Дружинник стояв поруч і тримав у руках чемодан.

— Та вони вже помирились, — вголос вирішила тітка з квітами. — Молоді та дурні, бити нікому. — Але залишилась додивитись, мабуть, поспішати їй нікуди, а інші вже проходили мимо.

Таня нетвердою рукою намагалась знайти ручку дверцят, Дьомін відкрив і допоміг їй сісти. Потім підійшов до дружинника. «Не віддасть — вирву силою». Почував себе на грані. І все ж спокійно та рішуче взяв чемодан.

Кинув його у багажник, зачинив кришку, замкнув., І повернувся до міліціонера, готовий до всього — йти за ним, протокол підписати, штраф сплатити і так далі. Чемодан у багажнику, ключ у кишені, Таня в машині — все! Бій готовий до будь-якої відповідальності.

— Культурні люди, своя машина, — з докором сказав міліціонер. — Чого сваритися? Навіщо міліцію кликали?

— Ну, буває, знаєте. — Дьомін соромливо всміхнувся. — Пробачте.

— Непорядок, галас знімаєте, народ тривожите, — продовжував міліціонер, позираючи на Таню, чекаючи від неї претензій. — Штрафуємо за такі речі.

— Що ж, будь ласка, — погодився Дьомін. — Так сталось, пробачте.

— Чия машина? — діловито спитав дружинник, вносячи і свою долю у справу.

— Моя машина.

— Документи.

Дьомін дістав права водія, подав їх міліціонеру. Той взяв, підійшов до багажника, звірив номер.

— Культурні люди, а таке влаштовуєте, — продовжував докоряти він. — У громадському місці.

Ніхто вже на них не дивився, пішла й тітка з квітами, і дружинник з надією подивлявся на всі боки.

— Дома треба сваритись, — повчально закінчив він. — Можете їхати.

Вони відійшли, а Дьомін ще трохи постояв. Зиркнув на годинник — одинадцять. Лише три години минуло. Дьомін зітхнув, полегшено, радісно, підвів голову — ясне небо, сонце. З ревом приземлився лайнер.

Сів у машину, вставив ключ запалювання, але заводити не став — руки тремтіли.

— Я злий, Таню, я жорстокий! — вигукнув Дьомін у шаленій радості. — Тому, що я щасливий! Вам нікуди піти, нікуди поїхати — тільки до мене! Я радий, Таню, я егоїст клятий, лайте мене, бийте!

— У вас є хусточка? — спитала вона.

Він подав. Вона витерла обличчя, очі, голосно, уривчасто зітхнула й повернулася до нього. Брови зсунуті, губи стиснені, вона наче чекала удару.

— Не треба, Таню, — Дьомін підніс руку до її обличчя, м'яко, ніжно розгладив складку між бровами. — Все буде гаразд. Таню, я хочу, щоб ви мені повірили. — Він прийняв руку, — і її брови знову напружились. Я вас ніколи не залишу, Таню, ні в якій біді. Ви будете жити у нас, займете кімнату — і все. Скільки захочете, стільки й житимете, — ніжно говорив і говорив Дьомін. — Зараз приїдемо, я напою вас чаєм, будете відпочивати, а я швиденько одвезу цей чортів чемодан і все полагоджу, Таню, все влаштую. Мене зрозуміють, і Шупта зрозуміє, і Дулатов тим більше. Відійдете, заспокоїтесь. Будете жити. А потім можна поїхати. На Чорне море, якщо хочете. Я вас помирю з батьком, із матір'ю, з усім світом. Ви вірите мені?

Вона відвернулась від нього, швидко, щоб сховати своє обличчя.

— Добре, Таню?

— Я не можу… — важко вимовила вона, не обертаючись. — Я змушена… ще поплакати. — Підняла руки на щиток приладів, поклала голову на руки, плечі її затрусились.

Дьомін хотів погладити її плечі, погладити її волосся, гострий жаль пройняв його, хотів доторкнутись до неї й не міг, хотів — і не міг. І не зможе. Поки вона сама не подасть руку.

Content

Щеголіхін Іван Троє в машині

Іван Щеголіхін ТРОЄ В МАШИНІ

1

2

3