Щербаков Володимир

Простір Гільберта

Володимир Щербаков

ПРОСТІР ГІЛЬБЕРТА

Науково-фантастичні оповідання

©   http://kompas.co.ua  — україномовна пригодницька література

Переклад з російського рукопису Миколи Дивака, Анатолія Тарана, Олександра Тесленка

Рецензент Микола Славинський

Художник Олег Блащук

Знайомлячи українського читача з книгою фантастичних повістей та оповідань Володимира Щербакова, хочеться насамперед відзначити ті особливості жанру, які близькі письменникові. Фантастика — це не тільки література. Справжня фантастика чимось рідниться науці з її цілковито специфічними методами дослідження реальності. Не велике лихо, що космічні проблеми, скажімо, висвітлюються в художньому творі за необхідністю спрощено. З цього приводу доречно нагадати крилатий вислів: «Легкість форми далеко не завжди свідчить про легковажність змісту, і, навпаки, наукоподібна мова «жерців» іноді приховує абсолютну відсутність думки». Не пригадую, кому саме належить оцей вираз, але не можу не погодитися, бо мені, авторові науково-художніх книг, добре відомо, що викласти думку в кришталево-чистому літературному огрануванні слів ніяк не легше, аніж укласти її в сухуваті і стримані рядки формул.

Література — дзеркало життя, фантастика — також. Саме фантастиці властиві найточніші методи передбачення і прогнозування, а також аналізу сучасності. Не завжди так бував. Але книжка, яку розгортав читач, на мою думку, цілком відповідав завданням жанру. Володимир Щербаков володів даром передбачення. В оповіданні «Зоряні далечини», написаному ще в шістдесяті роки, йому вдалось передбачити масу нейтрино, в романі «Сім стихій» — складну структуру гена з оболонкою і протилежно діючим «ядром», в повісті «Далека Атлантида» письменник висловив цікаву гіпотезу про загибель мамонтів у зв’язку з глобальним катаклізмом, причому він зумів прилучити результати своїх власних розрахунків та досліджень і вирахувати рік самої катастрофи, що приблизно співпадав зі свідченням Платона. Повість «Далека Атлантида» була написана в 1984 році і в 1985 році здана до набору з передмовою автора оцих рядків. І що ж? Одночасно в публікацією повісті подібні думки висловили і вчені.

Безсумнівно, авторові допомагає наука, її методи, адже Володимир Щербаков сам учений, спеціаліст у царині електронних систем та математичної лінгвістики. Саме а позицій математичної лінгвістики він підступається до вирішення етруської проблеми в своєму романі «Чаша бур». Але тут випадок особливий — етруски до цього часу мовчать, переважну більшість написів етруською мовою не розшифровано, не перекладено, і залишається тільки сподівання, що письменних і тут не помилився, зумів доторкнутися до істини.

Не думаю, що письменники-фантасти взагалі заслуговують на певну поблажку, коли йдеться про характери героїв, мову творів та літературно-художній рівень. Володимир Щербаков жодної такої знижки просто не потребує. Він лауреат Всесоюзного літературного конкурсу імені М. Островського, лауреат премії за кращу книгу про Москву та москвичів Московського товариства книголюбів, його ім’я згадується в звітній доповіді Сергія Михалкова на останньому з’їзді письменників Російської Федерації в числі ведучих майстрів жанру. Співробітництво письменника з українськими кінематографістами було відзначено спеціальним призом на Всесвітньому кінофестивалі «Екофільм-84» в Остраві.

Кілька слів про повісті та оповідання, що складають цю книжку.

Це передусім кращі твори з авторського збірника «Червоні коні», що неодноразово друкувалися за кордоном. Приємно, що автор зумів створити закінчений цикл шотландських казок, серед яких і оповідання «Меч короля Артура». В передмові не хотілось би говорити у подробицях про той чи інший твір, розкриваючи тим самим хоча б частково задум і зміст. Тому я обмежуся побажаннями, що адресуються читачеві: уважно поставитися до гіпотез, що викладені в книзі, а до героїв зі співчуттям, якого заслуговує, на щастя, більшість. Володимир Щербаков — письменник переважно світлий, ліричний. Чи не ця якість його прози допомагає авторові зазирати в майбутнє? Хай адтач самостійно знайде відповідь на це недругорядне запитання.

Льотчик-космонавт СРСР професор

К. ФЕОКТИСТОВ

ПРОСТІР ГІЛЬБЕРТА

— Чому ви стали фізиком? — очі дівчини-кореспондента промовистіше за слова засвідчували те, що двома фразами мені не відбутися.

— Фізика — наука найперше про таємниці, — почав я, — Пригадайте, що наша Галактика з мільйонами сонць та планет могла утворитися при зіткненні всього лише двох дуже швидких, а тому й наділених космічною масою електронів. Кварки, дискретний час, гравітони… У гіпотезах часто-густо одну таємницю пояснюють, посилаючись на іншу. І поки що у таємниці випадає вірити, навіть коли займаєшся фізикою твердого тіла.

— Чому «поки що»?

— Ми всі звикли до простору трьох вимірів, а не до простору Гільберта, і ручатися за майбутнє я не можу.

— Розкажіть про простір Гільберта.

Я відчував, що розмова почалася не зовсім вдало. Її повинно зацікавити інше: наші електролюмінофори, відзначені на міжнародній виставці першою премією. І рано чи пізно мені доведеться про них розповісти. Коли ж тоді ми закінчимо? Втім, вечорами я звик залишатися в лабораторії. Я розповів про простір Гільберта.

— У цього простору не три, як звичайно, і навіть не чотири, а безконечно багато вимірів. Отже, окрім ширини, довжини, висоти, треба намислити ще глибину, протяжність, далечину й інші слова, щоб розповісти про нього. Проте навіть усіх слів на світі забракне для цього. Доведеться безконечно їх вигадувати. Гільберт був великим математиком, і відкритий ним простір має незвичайну властивість — ємкість. Усе минуле й майбутнє вміщується в одній точці цього простору. Людське життя, гірський потік, що прорізав каньйон, народженая і смерть континентів — досить лише однієї точки, ї в ній можна побачити будь-яке явище, сотні й мільйони років історії, становлення епох та еволюцію планет.

Навіть один додатковий вимір вбільшує ємкість до безміру. Хтось вигадав країну Пласковію — гладенький аркуш, що не має третього виміру, не має висоти. Оселі її мешканців, пласковитів, — це квадрати з відкидною стороною-дверима. Ми з вами могли б потрапити у такий дім, поминувши двері, просто переступивши через них. І наше вторгнення видалося б пласковитам надприродним — адже їм не відомий такий вимір, як висота… Та вони й не побачили б нас такими, якими ми є, лише підошви наших черевиків були б доступні для їхнього зору. Тим часом Гільберт побачив свій простір.

Восени ви посадили деревце і спостерігаєте, як воно росте. Його висоту, виміряну щоразу, ви вкладаєте в один з вимірів Гільбертового простору. Проте якщо в однієї-єдиної точки безконечне число координат, то вся багатовікова історія дерева і вміститься у цій точці. І ще залишиться місце для решти — гілля, листя. Проте ніхто ще не сказав, що такий простір існує реально… Я вас розумію. Але хіба повірити у безконечний час легше, ніж тільки у безконечний простір? Усі події минулого й майбутнього вже складають його, ніби атоми в багатогранному чарівному кристалі. І якщо ці точки-атоми зрушуються, частка з нульовою енергією опиняється раптом по той бік потенційного бар’єра або десь спалахує наднова… Ну, а в людини зненацька настає «зоряна година», і пісню, складену нею, співають потім сотні років. Можна й просто втратити себе: ніби прожити чужі хвилини.

— Отже, про це знає багато хто?.. І ви?

— Важко відповісти. Світ завжди хочеться пояснити по-своєму. А хіба у вас не траплялося: у негоду, ввечері, ви реально уявляєте далеку землю, де, ніби у нерукотворному дзеркалі, ви побачили своє відображення, але таке, яке впізнати все-таки неможливо?

— Авжеж, — погодилася вона, — траплялося. Мабуть, про це можна сказати і так, як сказали ви.

Дівчина мені подобалася. Ні з ким я ще не розмовляв так багато. Робота. Статті. Свої й чужі. Рецензії.

Чи зрозуміла вона внутрішню суть цього бачення, звичайнісінького і нетривалого, наче дитяча пісенька? Важко іноді з’ясувати причину закономірностей, іноді легше передати їх дію.

Я розповів їй усе, що встиг, маючи обмаль часу. Все про простір Гільберта.

… Восени сорок другого ми з старшим братом шукали картоплю на давно покинутому полі. Нам було тоді шістнадцять на двох, і ми вперше, мабуть, зайшли від домівки так далеко. Ці хвилини я пригадую часто. Дим над містом в далечині. Шум машин на приміському шосе. Стовпи електромережі. Сіра, наче попелом притрушена, земля. Гуркотіння літака.

Було дуже холодно, і мені давно хотілося додому. Над далеким містом пломеніла смужка надвечірньої заграви. Я хукав на закоцюблі руки і краєм ока спостерігав за літаком.

Літак летів на захід. На тлі вечірніх хмар він скидався на чорного кістлявого птаха. Брат махав йому вслід рукою. Цієї миті і сталося щось незбагненне, земля і небо згойднулися, помінялися місцями. Я ніби запав у непам’ять, забувши про себе, про брата, про все на світі. Земля зненацька опинилася далеко внизу, і я її побачив такою, коли б став льотчиком сам. Я упізнав вулиці московської околиці, яку знав, і старі, вкриті ніби кіптявою стіни церковиці. Вечірнє сонячне проміння впало на вікна будинків, і вони спалахнули ясним багровим вогнем. Сталося щось неймовірне — і все ж я не міг не відчути якоїсь дивовижної краси й гармонії у цих уже збляклих жовтневих барвах, коли проміння кладе позолоту на сірий попіл землі і майже розчиняється в серпанку на небосхилі з протилежного боку. За Москвою я бачив вільготні ліси, де темно-зелене перемішалося з осіннім золотом. Лісові галявини й вирубки вже огортав вечірній туман, а верхівки молодих ялин ще легко промінилися зеленим. Праворуч, під крилом, я помітив русяву голову в гінкої берези, охоплену полум’ям заграви, інші берези, ніби її посестри, стояли вздовж шляху, що прямував на захід.

На картопляному полі я розрізнив дві невеличкі постаті — це були, звичайно, ми самі. Брат усе ще махав літакові рукою — проводжав.

І тієї ж миті я знову повернувся на землю. Все залишалося ніби на своїх місцях: літак летів собі, я хукав на змерзлі руки. Для всієї картоплі, яку ми знайшли, вистачило двох кишень батькового піджака. Вкорочений, він тепер перейшов уже братові. Ми поволі брели додому, а я думав про літак і про незбагненні прилади, що їх я побачив у кабіні на власні очі. Не забув я про це і через багато років.

Потім я, все пригадуючи, не раз і не два вертався на піщаний берег річки, той, який виднівся згори, бачив два напіврозвалені човни (вони були схожі на змертвілі, намоклі листки), будівлі — наче оберемки трісок, прибережні вільхи, що впустили у воду жовто-зелене колосся віт. Я сягав зором так далеко, як можна було сягнути тільки з літака.

Неповторна хвилина. Пізніше я збагнув те, завдяки чому вона видавалася мені швидше сном. Це було світло. Незвичайне надвечірнє світло, що увібрало в себе і теплінь пожеж у високих кронах, і холод видовжених темних тіней. І промені, згасаючи, наче зірки, якось незбагненно наповнювали все довкола якоюсь давньою розтривоженістю чи сумотою, розказати про які мені просто неспромога.

— Найпростіше пояснити те, що сталося, — це сон. — Я вже відповідав на її запитання. — Короткочасний, миттєвий сон. Уявіть семирічного хлопчака, який длубається у землі, пронизливий жовтневий вечір, одноманітний шум машин на шосе. Хіба не міг я просто на мить заснути й одразу ж прокинутися? Але найпростіше пояснення не завжди найправильніше…

— Розумію, — сказала вона зненацька. — Точки у просторі Гільберта перебувають у стані коливання, як атоми в кристалі. Це можна собі уявити: вліво, вправо… І при цьому вони міняються місцями, ви про це самі казали.

— Так. Міняються. Формулювання точне. Але знаєте, що з цього випливає? Я повинен знати і пам’ятати хоч би частково те, що знав він, той льотчик. Адже тієї хвилини я був ним. Й іноді вони приходять до мене — гості з минулого, наче на потьмянілих давніх-предавніх фотознімках. То з’являються раптом у свідомості зимові дороги і на обочинах — печі, їх захололі цегляні димарі, наче надгробки. Порожні вцілілі хати. Стара жінка з вузлом за спиною і немовлям на руках. Березовий хрест на могилі — й на ньому сіренький картузик дванадцятирічного хлопчака, який пожбурив у німців камінь: вони забирали у селі останню корову. Яскраве полум’я, що ніби знехотя вибивається з вікон цегляної школи. Міста-згарища, міста із землянок, похмурі ліси, де люди знайшли прихисток… Наш перший великий наступ. Затемнені будинки в тилу, завод, ще недобудований, але який уже працює, чийсь потиск руки, новий літак — мій перший літак. Бої, поранення, і ось підмосковний аеродром і — тимчасово — виконання завдань.

… Перший політ над Москвою, який ніколи не забути; коли бачиш будинки Садового кільця, темні стіни Кремля, дах Історичного музею, ніби припорошений снігом.

— А ви ж можете ненароком зустрітися з льотчиком. Я киваю машинально: «Звичайно».

— А раптом виявиться, що тоді він був на вашому місці, на полі?

— Тоді я повірю у простір Гільберта.

— То ви досі жартували?

— Тільки наполовину. Ви запитали мене, чому я люблю фізику. Я спробував відповісти.

Нараз я схаменувся: треба вже розповісти їй про електролюмінофори, над якими ми працювали останніми роками, і, може, трохи про телевізори з пласким екраном — про те, задля чого, власне, ми зустрілися.

Так, це буденне. Проте хіба фізик не той же майстер, який, як і сотні років тому, безсонними ночами може подумки охопити, скласти воєдино відразу всі цеглинки світу і вивершити з них, наче з дитячих кубиків, піраміду, місто, зірку, Всесвіт?

Електролюмінофор перетворює електрику на світло. Хіба це не цікаво? Напруга, прикладена до електролюмінофора, порушує рівномірний хоровод електронів. Електричне поле збиває електрони з рівнів-орбіт і жене їх уздовж силових ліній. Дайте напругу ще більшу — і нестримний потік електронів прониже електролюмінофор наскрізь. Це електричний пробій.

Електролюмінесценція — це майже те саме, що пробій.

Є в люмінофорі мікроскопічні ділянки не однорідностей, де напруженість поля більша, ніж в інших місцях. Основні події розгортаються саме тут. Прискорені полем окремі електрони, наче найперша куля у більярдній партії, врізаються в гущавину своїх побратимів — куль, що ще не зрушили з місця. Беззвучний удар — й ущільнений рій електронів мчить далі.

Стоп — ділянка з підвищеною напруженістю поля закінчилася. Електронам, що саме розігналися, ходу немає. Найстрімкіші з них застрягли десь у вузлах кристалічних решіток. Досить поміняти полярність напруги — і вони повернуться на свої рівні. Партію на більярді завершено, кулі знову на місцях.

Ось тут і закопано собаку. Адже електрони, осідаючи я а орбітах, повертають, випромінюють кванти світла. Кожний електрон — по одному кванту. Від енергії квантів залежить колір випромінювання…

Я запрошую її до мікроскопа.

— Погляньте: якщо шматочок люмінофора неабияк збільшити, то він стає схожий на нічне небо. Зірки — це люмінесцентні осередки, тут зіштовхуються електрони. Між ними темний простір. Зірки миготять: в одних осередках електронний більярд завершується, в інших тільки починається. Адже на люмінофор подається змінний струм. Щоправда, вловити мерехтіння вам не вдасться, полярність напруги змінюється п’ятдесят разів на секунду. Така частота для нашого неквапливого «інерційного» зору невловна — все зливається в суцільне сяєво.

— Це цікаво. Але таке далеке від простору Гільберта… Отже, ви можете поєднувати повсякденну роботу і мрію?

— Можу, — відповідаю я. — Навчився. Тим більше, що ці речі не такі вже й далекі одна від одної. Точки у просторі Гільберта й електрони дуже подібні. І ті й ті змінюють напрямок руху і повертаються на свої місця. Ось тільки причину цих коливань у Гільбертовому просторі знайти складніше. Яке-небудь безконечномірне поле… А люмінесцентні осередки — хіба вони не нагадують скупчення зірок?

— Так, дуже нагадують. Там є навіть свої наднові.

Прощаючись, вона каже:

— Дозволите, я напишу нарис і про простір Гільберта?

— Ну, коли тільки зовсім небагато…

Минуло місяців три чи чотири, і простір Гільберта нагадав про себе сам.

Повертаючись одного разу з роботи, я помітив чоловіка — він ніби розшукував щось на вулиці, якої не знав. З’ясувалося, що він шукав мій будинок. Ми разом зайшли у під’їзд. Зненацька він обернувся до мене.

— Ви не підкажете, де тут така квартира?.. — І він назвав номер моєї квартири.

— Отже, ви до мене? — запитав я, трохи збентежений.

Я вперше у житті бачив його. Йому було років з п’ятдесят, зодягнутий у чорне, вже досить поношене шкіряне пальто. Він видався мені трохи наївним, проте людиною непоганою, щирою — висновок, може, і поспішливий, але який сповна підтвердився опісля, коли я познайомився з ним ближче.

Я назвав своє ім’я й відразу ж зрозумів, хто цей гість. Ця дивна здогадка з’явилася так несподівано, що я спантеличився, коли він її підтвердив. Так, він колишній військовий льотчик. Олександр Ковальов. Випадково трапився йому нарис про мене, про наші люмінофори. І про двох хлопчаків, які збирали восени сорок другого на приміському полі картоплю. Розшукав мене через редакцію.

… Ми просиділи до світанку.

А коли вздовж шосе проступило з темряви громаддя будинків і на небі замиготіли і згасли останні зірки, подалися пішки до Садового кільця, повернули праворуч, до площі Повстання, поминули вулиці Герцена і Качалова, Красну Прєсню, будинок Чехова.

На вранішніх вулицях незвична тиша, поодиноким машинам, здається, не під силу розбудити їх. Проте сіре небо розвидняється, купол планетарію вже вилискує розплавленим свинцем, і вікна будинків на Малій Бронній та Садовій вулицях починають світліти.

— Знаєте, відтоді я й люблю Москву, — каже він. — Можливо, я любив її й раніше, але тільки це якось не особливо ще відчувалося. Хіба легко пригадати, що в сорок першому десятки барикад з’явилися на московських вулицях — біля Балгуча, на Бородінському мосту, в центрі та на околицях? Що дзеркальні вітрини на Манежній площі було закладено мішками з піском?

Я так само люблю Москву з тих пір.

Проте і він бачив світ моїми очима — тоді, давнього жовтневого дня, він опинився поруч а моїм братом, який поглядом проводжав літак. І коли Ковальов спробував розібратися в тому, що сталося, земля щезла з-під його ніг так само несподівано, як і з’явилася.

Бо переміщення у просторі Гільберта невловні, миттєві, ми рухалися назустріч один одному, але обидва не помічали цього. Можливо, що ми були ніби тінями в Гільбертовому просторі, що раптом об’ємно і так яскраво висвітлився всіма своїми безконечними гранями того давнього осіннього дня. Так кристал висяюв у променях, якщо його повернути під певним кутом. Тіні в тримірному просторі, який для нас такий буденний, завжди пласкі, двомірні. Приміром, два поїзди мчать назустріч один одному, при цьому не зіштовхуючись, а тіні їх на якусь мить зливаються і розбігаються. Ми здійснили невловимий стрибок у вимірах Інших, що виникли тільки на мить, — і залишили наші сліди, наші тіні в узвичаєному просторі, і тіні ці могли вільно проходити крізь предмети і пересуватися вгору і вниз. Так він опинився на полі, а я в його літаку. Потім пройшла, по-всьому, зворотна силова хвиля, і ми знову повернулися кожен на своє місце.

Але спочатку він устиг завважити згасаючу оранжеву смужку над лісом, чорні, ніби знерухомілі, машини на шосе. Перед ним лежало картопляне поле з поодинокими деревами на ньому; поле, де-не-де сіре, наче попелясте, а де-не-де червонувате від снопів світла.

Зобіч крокували до обрію стовпи електромережі. Вогненні барви надвечір’я, що лягли на хмари, на косогір та поле — від цього земля мала незвичайний відтінок зажуреності. З неба заструменів потік блакитного повітря, увібравши в себе біля самої землі легкий димок і запахи близької річки.

І він устиг вдихнути цього повітря.

АЛЬЧИН ЖУК

Треба було повертатися в місто. Тому що сонце вже зарожевілось і по траві повзли довгі прохолодні тіні. Бабки ще вилискували синіми крильми, а найменші вертухи вже поховалися, зникли.

Ми з Алькою пройшли за день кілометрів з п’ять берегом струмка і зловили жука. Тепер Алька час від часу підносив кулак до вуха — слухав. Жук шкрябав лапами й крильми, намагаючись звільнитися. Ще годину тому він сидів на пеньку, задрімав на сонечку, поліровані надкрилля світяться, мов сталь на сонці, лапи — ніби шарніри, вуса — справжні антени.

— Знаєш, це зовсім не жук, — мовив Алька серйозно.

— Атож, мені теж так здається, — мовив я, беззастережно приймаючи правила гри.

Але я надто швидко й охоче це зробив. Альку не одуриш — хитрющий, в матір вдався.

— Я серйозно, а ти… — Він не закінчив.

Умовк, замкнувся. Діти — маленькі мудреці, всі почуття на обличчі, зате думок не прочитаєш.

Ми поволі йшли додому вздовж струмка з кольоровими гасовими плямами, повз купи щебеню й цементу, повз паркани й склади товарної станції. Ми перейшли залізничне полотно, дерев’яний місток через канаву, на дні якої валялись так добре знайомі нам старі автомобільні покришки, ржаві листки металу та пом’ята залізна бочка. Лісопарк поступово відступає перед містом. Ця нічийна земля подобається і Альці, й мені. Ми завжди зупиняємося на містку, наче ждем чогось.

Сонце котиться по самих дахах. Останні промені ще гріли руки й обличчя. Здалека долітав гул, перестукували колесами поїзди. Над дорожнім полотном мерехтіли фіолетові й червоні вогні. Лунали гудки. Такі дні дуже схожі один на. другий.

— Жук став теплим, — сказав раптом Алька.

Я поторкав. Жук був дуже теплий. Алька пояснив:

— Я читав книжку про марсіан. Вони, ніби коники, сухі, з дивними ногами. Або як жуки.

— Це фантазія, — сказав я. — Ніхто не знає.

— Фантазія завжди збувається. Хіба ти не знаєш?

— На Марсі немає життя, там дуже холодно.

— А на інших планетах, біля інших зірок — там тепло…

… У моїх руках скляна банка. Вечором Алька посадив туди жука, накрив її чайним блюдцем, поставив на підвіконня. Ми мовчимо, хоч Алька міг би повторити все, що він говорив по дорозі додому. Але тепер ми знаємо, що то надто серйозно. Банка порожня, за ніч у ній з’явився отвір з рівними оплавленими краями. З полтиник, не більше. Ми обоє розуміємо, що ждати продовження цієї історії доведеться, мабуть, дуже й дуже довго.

Весна прийшла пізно. Березневе сонце вдень добряче пригрівало, і тоді відтавала грязюка, в калюжах спливала якась твань, пріла трава, торішнє гниляччя. Іноді ж, особливо вечорами, з неба опускався холод, і земля заклякала.

— І все ж таки весна хороша пора, — казав я в один із таких вечорів своєму другові Саші Колоскову, початкуючому письменникові.

— Весна жахлива, — заперечував він, — кожна калюжка, кожний сантиметр асфальту кишить мікробами, мені здається, я бачу їх без мікроскопа.

Він забіг до мене на хвилину й узнав, що Алька хворий. В квартирі було незвично тихо, тому що й Алька, і його мати на час хвороби перебралися до бабусі, яка доглядала ва обома.

— Це небезпечно? — спитав Колосков.

— Лікар каже — запалення, проте незагрозливе. Так… Алька просив принести книжечку. Почитати. Та я не зміг її знайти.

— Що за книжка?

— Йому читала мати. Дуже давно. Він уже не пам’ятає.

— Ні заголовка, ні автора?.. Про що книжка?

Я задумався. Дружина розповідала мені, що ночами Алька марив книжкою про маленьких чоловічків. Здається, вона навіть вгадувала окремі сторінки, але то було надто мало для того, щоб розшукати книжку. Вона питала Альку: «Може, то книжка про ліліпутів»? — «Ні, про ліліпутів я знаю». — «Про Дюймовочку? Про Карлсона?» — «Ні».

— Ця книжка про маленьких людей, — сказав я, — але не казка. Казки він гнав краще від нас… Це не Ларрі, не Брагін. Наскільки я розумію, чоловічки живуть лише добу: вранці вони народжуються, вранці ж помирають. Із піщинок побудовані їхні будинки. Залізо, яке вони виплавляють, у багато разів міцніше від нашого. Скло твердіше від алмазу. Що ще? Ага, ось вони полюють на квіткових мух, метеликів, ос, ва це бджоли дають їм мед. Вони хоробрі мисливці, хоч ростом не більші звичайної шпильки.

Ми курили біля темного вікна, від якого пахло холодним склом. Настала пора, коли зірки опускались ближче до Землі.

— Та головне ось у чім, — продовжував я. — Можливо, ти вже чув про те, як ми зловили жука? Ні? Так ось… — І я розповів йому про історію з жуком, про якого, за Альчиними словами, теж написано в книжці.

— Річ у тім, — сказав я, — що дійсність змішалася з вигадкою. Він сам щиро вірить у те, про що розповідає. Справді, ми зловили дивного жука. Випадок незвичний. Та Алька впевнений, що жуки допомагають маленьким людям. Вони буцімто живуть на якійсь планеті дуже далеко від Землі. І чоловічки не змогли самі прилетіти до нас у гості — дорога дуже далека. Але жуки чимось схожі на роботів; своєю появою вони, в усякому разі, зобов’язані маленьким людям, і живуть вони довго. Чи ж можна уявити кращих дослідників і водночас зберігачів гнань? І Алька так звик до цієї думки, що, вдається, навіть вночі розмовляє з ним… з жуком. Ні, я не чув, але Алька казав мені, що в нього дуже тихий голос і тільки він один може його розуміти. Так-то… Це, бачиться, тому, що Альці ж треба знати найпростіші речі. Ну, скажімо, живі жуки чи ні, існують чоловічки чи ні, і чи далеко їхня планета. І на ці питання він нібито йому відповів… залишаючись невидимим. Але останнім часом жук став з’являтися все рідше, і Алька, як би це правильніше сказати… боїться втратити його, чи що. Він впевнений, що в книжці про все це написано, і хоче перечитати її, зрозуміти. І ще він жде літа — в той же день, сьомого серпня, жук обіцяв прилетіти до струмка.

… Через кілька днів Алька гортав книжку з малюнками, У ній розповідалось і про полювання на мурахів, і про водяні краплі завбільшки з вікно, і про різні небувалі трави, і про все, що він звик вважати за чисту правду.

— Як тобі вдалося сфабрикувати оце? — того ж дня спитав я Колоскова.

— Видавництво допомогло. Альчину книжку, як ти й сам здогадуєшся, ніхто не міг згадати, тому що скоріш усього її просто не існує. Довелося написати заново. Знайомий набірник, друг-редактор, два-три вечори самому довелося побути за підручного в друкарні — і ось результат: книжка в одному екземплярі, унікальна річ. Книжка для Альки. Зверни увагу на він’єтки: вони виконані тушшю від руки.

— Але Алька впізнав книжку? Як це пояснити?

— Ти сам переказав зміст з його слів! — здивувався Колосков. — А істина, художня правда — вопа ж єдина. Навіть у фантастичному творі.

— Ну, ну… допустимо, ти дещо перебільшуєш, — почав я суперечку, в якій, проте, ми обоє невдовзі заплуталися.

… Теплого літнього вечора ми знову зустрілися. Алька пив чай, затим почав пустувати, виклав варення із банки в блюдце, налив туди чаю, розколотив суміш ложкою і перекинув на себе. Я відіслав його в іншу кімнату і довго сперечався з Колосковим про Рспіпа і Кондинського. У наших поглядах не було, як кажуть, жодної точки дотикання, хоча й ділити нібито не було чого: він — письменник, я — художник. Ми колись і зійшлися близько через невдалу спільну роботу, що стала першою причиною безкінечних дружніх суперечок. І кожен з нас вирішив для себе: дружба — так, але співробітництво — за які гріхи? Адже істини, що народжуються в суперечках, обходяться дуже дорого.

Врешті, йому набридло сперечатись. Він розчинив вікно. Пахло землею й травою. Віддалік простягнувся лісопарк. Колосков раптом спохопився:

— Як це ти відразу здогадався тоді, що книжку написав я?

— Бачиш, — відповів я, — наші друзі з видавництва попросили мене зробити кілька ілюстрацій. Але зрозумій мене правильно, — додав я, посміхнувшись, — до пори до часу їм удавалося приховати від мене, що ти автор тексту.

— Що ж, отже, ми можемо працювати разом. До речі, де книжка, цікаво б ще раз глянути, та й до того ж сьогодні сьоме серпня, пам’ятаєш?

Звичайно, ні я, ні Алька нічого вже не пам’ятали. Він, виявляється, запхнув книжку в куток з електричними іграшками, і вона валялася там, вкрита пилюгою, — осиротілий, розтріпаний паперовий непотріб, що служив іноді штучною перепоною для космічного всюдихода. І це книжка, з якою він три-чотири місяці тому не розлучався!

— Алику… — почав я докірливо.

— Байдуже, байдуже, — мовив Колосков, — це цілком природно, я й сам згадав про неї випадково. Адже сьогодні, братці, сьоме серпня. Розгорнемо книжку.

І ми прочитали:

«Жук сказав: я прилечу сьомого серпня на те ж місце біля струмка, жди мене». Потім розпростав крила, злетів і, посвистівши над галявиною, полетів уперед, піднімаючися вище і вище. Ніби маленька ракета летів жук, тому що він знав секрет світлового променя. А промінь не лише розплавляє скло — він може й давати рух».

Найчудесніше було в тому, що ми знайшли книжку, знову пригадали про жука в той же, потрібний нам день.

— Я знаю, — мовив Алька, — це він підказав непомітно… Атож, жук. Ходімо в парк.

І ми пішли в парк.

І знову ми проходимо мимо такої знайомої нам товарної станції, де на врослих в землю рейках стоять побурілі перехняблені вагони. І рядом закопався в землю, ніби мамонт, облізлий, ржавий паровоз. Потім наближаємося до дерев’яного місточка через канаву, на дні якої прибавилось за рік дві автомобільні покришки і погнуте велосипедне колесо, схоже на мухомор. Перш ніж ступити на нічийну землю, ми з хвилину стоїмо на місточку.

Ось і галявина. І струмок. А там знайомий пень, посірілий від дощів і давніх зимових морозів. І на пні, ніби на маленькому аеродромі…

— Жук!

Голос у Альки дзвенить. Колосков тягне мене за рукав туди, де розправляє крила здоровенний, блискучий, мов воронована сталь, жук. Я опираюся, те, що трапилося, змушує мене замислитися дуже й дуже серйозно. Виходить, що… я не знаходжу слів.

— Алик! — кричу я, тому що він уже простягує руки.

Таж ні! Алька й сам знає, що заважати йому не можна. Жук розправляє крила, злітає, з хвилину висить над галявиною, ніби прощається з нами. Потім летить вперед, піднімаючись вище і вище. І повітря білою блискавкою пронизує промінь. Ми знаємо, впевнені: цей промінь може пронести його через безодні часу й простору — до зеленої планети.

КРИЛАТИЙ РАНОК

ЗУСТРІЧ

Випливаючи з простору, що не має вимірів, Корабель сяяв, ніби комета. Біг новоявленого світила по склепінню небес здавався тоді не таким уже й стрімким, хоча жодна з зірок не мчала по такій карколомній орбіті.

З роєм астероїдів пропливав він повз планети, наближався до них і знову віддалявся, купаючись в ясних світанках незчисленних сонць, які перетворювалися потім у білі порошинки. Хвости комет служили йому маяками при стрімких стрибках на планети. Потім Корабель зникав, пірнаючи, ніби дельфін, і, уже невидимий, блискавично переносився в нові світи. І тоді він нагадував бджолу, що виникала раптом з вінчика зоряної квітки. Після кожного витка в його просторих сховищах лишалися часточки іншого життя, які збиралися так дбайливо, що це, безперечно, ще більше споріднювало його з бджолою, яка полює на нектар. Так складалася колекція космічного музею Корабля: його експонати призначалися для планетної системи подвійної зірки в сусідньому з нами секторі Галактики.

У круглому залі на стереоекрані можна було побачити всі багатства, зібрані за довгі роки. Гідно оцінити їх могли тільки втаємничені. Один шанс із мільйона за те, що майбутнім розвідникам зоряного океану вдасться хоча б сфотографувати космічного дракона, лускаті крила якого ловлять промені, як вітрила вітер. Але святая святих Корабля — в його сховищах, — прикривши гарячі жарини очей важкими бронзовими повіками, спокійно дрімала ця жива космічна рідкість, яку не сплутаєш ні з ким і ні з чим іншим, навіть на звичайному кольоровому фото. І метелик Кермніс, що іноді довго гріється біля зелених зірок, перш ніж вилетіти в простори вічної ночі, теж чекав тут кінця мандрів.

Вони були справжніми двійниками химерних істот, зустріч з якими надто рідкісна. Жодне життя не можна обірвати, будь-який куточок всесвіту був заповідним, кожен член екіпажу, одягаючи скафандр мисливця чи дослідника, запасався терпінням. І полювання це було зовсім особливим, несхожим на старовинний промисел, швидше в ньому є щось від спорту: щ невидимий промінь аналізатора переписує в електронну пам’ять форму і колір, поштучно намацуючи молекули. Електронний портрет — посередник між оригіналом і копією-двійником. Його потім знищують, вивільнюючи вічка пам’яті для нового експоната.

Чи очікували вони на деякі зустрічі? Теоретична — так. Хоча феномен розуму настільки рідкісний і настільки дивний, що зустрічі з ним були швидше винятком, ніж правилом, тож кожна зустріч була особливою й неповторною. А знання приходило до них багатьма стежками. Істина відкривалась часом ніби ненароком, міріади електричних мурашок, дружно взявшись за роботу, складали раптом препишні мережива, що читалися як сторінки книжок чи рідкісних рукописів. Через кілька хвилин після приземлення Ерто знав те ж саме, що й багато хто з мешканців Землі: як довго триває земний рік і як народжуються річки, чому після осені наступає зима, а потім швидка легкокрила весна передує літній спеці, запахи скошених трав і золотого колосся, чому віють вітри, наскільки глибокий океан, яка сила розсипала в його просторах разки островів і чому дихають вулкани.

Перед ним розляглася широка галявина, оторочена синім гребенем лісу і блакитними стовпами повітря поміж хмарами. Високо-високо над головою гомоніла про щось з пролітаючими хмарами береза, і одна з її кіс майже сягала землі. Вщух подих вітру — настала тиша. Раптом джміль продзижчав ледаче і, торкаючи травинки, зник у зеленій безвісті.

І ось тут, прихилившись до теплого стовбура, можна було побачити й осягнути те, про що мовчали електронні аналізатори Корабля, які з неймовірною чутливістю сприймали сплески радіохвиль, однаково уважні до біосигиалів і магнітних аномалій.

Чорно-білий знімок, що відтворював тутешній пейзаж, наводив би на гадку про фототрюк, який можна утнути, не вдаючись в надто далекі мандри. Майже все тут нагадувало про минуле й далеке і, здавалося, неповторне. Лиш дерева на Землі були стрункішими, листя світлішим, трави м’якшими, квіткові пелюсточки легшими й тоншими, вони прилипали до пальців, залишаючи духмяні вологі сліди.

Це змушувало насторожитися: два світи, розділені багатьма парсеками і так несхожі один з другим, — чи ж можливо? Чи не виявиться все побачене міражем, ілюзією, коли думка знайде, намацає те глибинне, що досі неприступне для ока? За п’ять-шість кілометрів звідси (близько години пішки) лежить місто. Ерто знав, який вигляд мають перехожі на вулицях. Вони були такими ж, як і він. І знову питання. А пам’ять послужливо підказувала щось про єдність розуму, про витки часу, що повторюють, розгортають події, ніби кадри різних фільмів, знятих за одним і тим же сценарієм. Сьогодні вони залишили Корабель.

Велта мала облаштувати дослідну станцію десь тут, неподалік від міста. Через кілька днів вона перебереться на нове місце, потім об’їздить немало шляхів, перш ніж стане зрозуміло, у яких взаєминах з природою, з планетою перебуває все живе. Гаяк, мабуть, все ще літав на дископлані над безлюдною пустельною частиною континенту, і невидимі промені розповідали йому про скарби, сховані земною корою. Пізніше він повернеться до крихітних радіомаяків, які сам же й поставив, сфотографує й запише все цікаве, збере зразки для музею. Ерто йшов у місто. Проте він міг би під’їхати й на машині, та йому тоді довелося б розв’язувати проблему стоянки, тому що розпорошення машини, причому блискавичне й безслідне, так само, як і ліквідація будь-якого іншого предмета подібних розмірів, потребувало енергії, причому значної. А оптичний екран не знімав проблеми повністю.

Скельце в телуровій оправі — електронне око крихітного приладу, майже невагомого, — показувало стрімкі перспективи міських вулиць, завулків і набережних. Це була космічна дійсність. Уява підказувала, як росло це місто, як хвиля за хвилею накочувались події й змінювали його старовинний вигляд і як дедалі відсовувалась у пам’яті людській остання війна.

Біля ніг Ерто зграя горобців галасливо метушилась в пожухлій зваляній траві. Кострища дерев підносили до полудневого неба язики зеленого мерехтливого полум’я. На другому боці галявини, під гребенем лісу, де тіпі спустилися вузьким пасмом й накрили чагарник, своєю швидкою ходою йшла Велта і зривала на ходу стеблинки.

— Велта! — гукнув він.

— … елта! — відлунилося.

Ні звуку більше. Спурхнули горобці і стрімко зникли в голубих березових хащах. Він пішов Велті навперейми, через галявину, і виникла звичайна думка, що дуже добре, якщо вони працюватимуть поруч і зможуть бачити одне одного, таж тільки чому він не знав цього раніше? Він побіг, на якусь мить забувши про все те, про що безумовно повинен був знати. Велта навіть не озирнулась. Зупинившись, він вражено спостерігав, як її рука простягнулась за квіткою. Ім’я, що вже майже зірвалося з його вуст, ніби заклякло в повітрі на другому складі, принаймні дівчина, мабуть, не розчула його повністю. Вона підняла голову, очі ніби розширилися від цікавості, що раптом пробудилася, потім у них блиснула сяк-так прихована посмішка, очі засвітились — і згасли. За мить дівчина вже йшла стежиною, опустивши руки. Мляві пальці, що метнулись вгору — до щік, до волосся, — ті ж, Велтині. І дві каштанові хвилі волосся над стрункою шиєю, і лінія обличчя, і, звичайно, очі, але погляд інший, він незбагненно відповідав зеленому просторові за її плечима і світлій бронзі рук. Він перевірив: включив канал і побачив Велту.

— Що трапилось?

Її голос звучав ніби здалека, а обличчя було поруч, ніби їх не розділяли кілометри. Він мовчки розглядав її, ніби намагався побачити в ній щось, раніше недосяжне для нього й приховане від інших. Ґудзик-екран скаламутнів, вкрившись якоюсь електромагнітною поволокою. Поміж ними шуміла над невідомою землею гроза.

— Велто, гроза…

— Атож, я знаю, це в нас. Що з тобою?

— Нічого. Просто захотілося тебе побачити.

— Але ж ми щойно розлучилися, ще й двох годин не минуло!

— Хіба?

Йому здавалося нині, що він колись вві дав цю мить, вслухався в її голос, бачив її обличчя на екрані, — і водночас твердо внав, що цього не було. Якщо міряти земними мірками, йому було двадцять, Велті ледь більше. Вони давно знали одне одного, інакше не бути б їм разом на Кораблі, а ось тепер, з сьогоднішнього дня, — на далекій, проте, вдавалося, знайомій планеті.

— Я вустрів дівчину, дуже схожу на тебе. Тут, щойно.

— А, ось воно що… — Велта посміхнулась. — І ти думав…

— Схожість приголомшуюча, я вголос гукнув її твоїм іменем.

— І що ж?

— Вона навіть не озирнулась. Пішла.

— А в мене поки що нічого цікавого. Але роботи буде багато.

Голос Велти вавмер. Екран погас. Перша розмова після приземлення скінчилася буденно (вона навіть не попрощалась) — так як і сотні розмов на Кораблі, коли їх відокремлювали одне від одного лише кілька метрів.

Містика! Він пам’ятав про Велту завжди, уявляв, що вона скаже з приводу того чи іншого його вчинку (чи вчинку інших). Але не понад те. І інша дівчина, лиш схожа на неї, але в якої не могло бути нічого від Велти, крім зовнішньої подібності, раптом заполонила в його думках чи не більше місця. Ні, не було ніякого ореола. І водночас не було сумнівів: декілька слів, промовлених до неї на цій чужій поки що мові, і рух припухлих губ, з яких злітали співучі м’які ввуки, примушували його знову й знову оживляти ледь вилицювате обличчя, що витало в мерехтінні сонячних променів. Дивно короткий був шлях від лісових синіх дзвіночків і червоних гвоздик, зігрітих у її долонях, до серця.

… Одного разу вони довго розмовляли, і він, здається, піддавшись якійсь химері, незбагненному хвилинному поруху, ледь було не розповів дівчині про все. Він вимовив уже кілька наготовлених фраз про космос, про те, що в деяких казках більше правди, ніж вигадки, про те, що завжди слід бути готовим до зустрічі з незвіданим («адже це цікаво, чи не так?»). Дівчина слухала його уважно, йому лишалось перекинути останню кладку від абстрактності до дійсності, і ось тоді він відчув, що зробити це йому не під силу. Він боявся. Значно пізніше він навіть дивувався, як це він раптом так осмілів. І що б вона подумала про нього? Ніхто не заборонив би йому відкрити істину, тому що право на цей крок лишалося за ним. І якби було потрібно… або хоч здалося, що так треба…

Дівчина нізащо не повірила б. Як не повірив би багато хто. Більш того, їхнім взаєминам, можливо, настав би край. Та й хто б не обурився, коли чисту вигадку наполегливо видають за правду? Він вирішив: пізніше. Виникла несподівана потреба говорити лише правду, не маскуючи її навіть мовчанкою. Та зараз він був безсилим. Через місяць, гадав він, лише не зараз, можливо, через рік («якщо тільки коли-небудь скаже: ти не схожий на інших!..»).

Поки ж вона зіставляла його вчинки із своїми і не могла відкрити того, що було заховане за сімома печатями. Йому навіть подобалося дивитися на світ її очима. Складаючи картотеки й звіти для Корабля, він оцінював події, книжки, все, що створювалося людською цивілізацією, з точки зору засвоєних ним критеріїв, професійно, в розмові ж з нею він міг просто переказувати все смішне з тих же книжок, потішатися і над манерою автора, і над спробами об’єктивно розібратися в пірамідах томів і фоліантів, вершини яких продовжували загрозливо швидко підноситися до небес. Ці дві лінії майже не дотикались одна до другої, не суперечили одна одній, і це його потішало.

І все це трапилося тому, що тоді, в перший день, він розшукав її. Тонучи в траві на тій же галявині, де так легко пройшла вона, прослизнувши, мов марево, Ерто мацав променем вздовж доріг і стежин, поки не знайшов її. Це було вже після розмови з Велтою. В телуровій рамці, на жовтуватому бурштиновому склі раптом виникла знайома постать. Вона не знала, звичайно, що за нею спостерігають. Біля міської лінії вона зупинилась. Вечір гасив фарби, і лиш далеко за обрієм, де щойно сховалось сонце, розливалося море холодного вогню. Вона дочекалась автобуса. Він проводив її до самої домівки і вирішив, що влаштується неподалік. «Валентина», — вимовив він ранком вголос її ім’я. Світ за вікном був прозорий, ясний і дзвінкий.

Ерто поселився в квартирі професора (господар переважно був зайнятий на роботі, на конференціях, в редакціях і ще бозна-де). В одній із трьох кімнат він поставив перегородку з допомогою скандуючого прожектора дельта-хвиль, так що вона сприймалась як справжня, реальна перегородка і була твердою на дотик, як і справжня стіна. Щоб професор не помітив переобладнання своєї квартири, Ерто ледь скоротив розміри інших кімнат, пересунувши тимчасово стіни, так що зменшення на кілька квадратних метрів порівну розподілилося по всій площі кімнат і на око було непомітним.

Якось професор застав його в бібліотеці. Ерто розмовляв по телефону з Валентиною і не почув кроків у коридорі, які звичайно служили природним попередженням. На мить професор застиг, ніби намагаючись пригадати щось важливе. Ерто поставив екран, потім схаменувся, що пізно, професор його бачив. Рішення виникло за мить. Впівголоса попрощавшись з Валентиною, Ерто знеструмив електромережу (мікрогенератор навів на провідники струму протилежного напрямку, які погасили напругу). В сутінках він вискочив на стілець, на хвилину освітив квартиру, затим погасив світло і врешті при повному сяянні люстр, професорських бра, настільних ламп і інших світильників урочисто проголосив:

— Готово, товаришу професор, тепер мережа в повному порядку!

— А що, власне, трапилося! — спантеличено спитав професор. (Його звали Олександром Олександровичем, але Ерто раз і назавжди вирішив під час подібних зустрічей звертатися до нього сугубо офіційно.)

— Як же це, товаришу Шестаков! І ви ще питаєте? Чи знаєте ви, що у вашій квартирі хвилиною пізніше трапилась би пожежа. Розетка гріється, і патрони нікудишні. Ось тут розпишіться… І наступного разу самі викликайте нас, не чекаючи, поки спрацюють датчики, що за щасливим випадком проходили перевірку саме у вашому будинку і у вашому під’їзді. Тож не змушуйте нас вдаватися до крайніх заходів.

Сказавши це, він вийшов, надавши професорові Шестакову можливість обдумати те, що трапилось.

За кілька днів Ерто, працюючи в бібліотеці Шестакова, виявив залишений ним на столі рукопис під заголовком «Проблема контактів із позаземними цивілізаціями». Рукопис був слушним відкриттям. «Здається, я потрапив точно ва адресою», — подумав Ерто. Він побіжно переглянув рукопис. Це була стаття для журналу, і в ній дуже стисло викладались погляди Олександра Олександровича Шестакова на можливості пошуку зародків розумного в космічних безоднях, Виходило, що знайти це складніше і важче, ніж голку в копиці сіна.

Перша частина статті закінчувалася висновком: «Середня відстань до найближчої цивілізації, найімовірніше, складає тисячі світлових років». Ерто не втримався і поставив знак питання після слова «тисячі». А потім махнув рукою, посміхнувся і виправив фразу олівцем так: «Відстань до найближчої цивілізації складає не менше десяти тисяч світлових років». (Уже переглянувши статтю, він вилучив поправку олівцем, лишивши все, як було.)

Затим у роботі йшлося про неможливість виявити будь-які сліди діяльності таких віддалених цивілізацій через оптичні телескопи. Інша річ — радіотелескопи. Звідси й пошуки радіокоду для зв’язку, спілкування. Тисячолітні паузи між радіопосилками, що містять питання й відповіді, самі по собі не були непереборною перешкодою. Різні рівні, ієрархія цивілізацій — все це стояло на шляху до взаєморозуміння. «Побачимо», — подумав Ерто.

ПРО ЗЛОЧИНИ ПЕРЕД ПРИЙДЕШНІМ

Велті й іншим було вже зрозуміло, що все живе на цій планеті підлягає загальному генетичному кодові. Цей код один-єдиний, і багатоманітні форми живої протоплазми, бактерій, непомітних для ока водоростей і гігантів, казкових мешканців океану й тропічних лісів, — всі вони були схожі в головному, в способі запису їхньої будови на спіралевидних нитках молекул, який так добре був відомий і біологам біля далеких молібденових зірок.

Молібдену в земній корі в сотні разів менше, аніж спорідненого йому елемента нікелю, а роль його настільки велика, що це вже послужило підставою для однієї красивої гіпотези, створеної тут, на Землі. Для професора Шестакова і його колег це була лише гіпотеза. Для Ерто — факт. Так, хімічний склад середовища відображується в біологічній будові її мешканців. І вміст молібдену в живих тканинах тут, на Землі, повторює закони його поширення в багатьох зоряних світах.

Професорові Шестакову лишалося зробити ще один крок. Адже саме надсилання з молібденової зірки генетичного коду сюди, на Землю, і на інші планети було прекрасним прикладом контакту, про можливості якого розмірковував Шестаков. Ця, якщо можна так сказати, матеріалізована інформація уже була передумовою розвитку свідомості цілком визначеного типу і його носія — людини, тож і зайвим було посилати радіосигнали. Вони не відкрили б нічого нового, хоч би їх і зрозуміли, і не прискорили б подій. Що зможе людина відкрити у світі такого, чого б не було у ній, шо не жило б уже в ній самій?

Ось про що думав Ерто, перегортаючи рукопис Шестакова.

Мипуло трохи більше місяця (сорок два дні, коли бути точним), і багато чого стало для Ерто зрозумілим. Він бачив, як зводили вежі першої телевізійної станції в полярі — місті під дахом за шістдесятою широтою, як споруджували моста через північну протоку — його опори сягали низьких північних хмар, а зграї казарок летіли під ним, ніби бачили перед собою двері, навстіж розчинені прямо в північні роздолля. Він відчував тривожний ритм гігантських машин, що робили чавун, сталь, прокат, цемент, папір, — про них розповідалось на сторінках газет, із осяйними посмішками на вустах повідомляли дівчата — диктори телебачення. Ерто знав, що десь бородаті геологи раділи, мов діти, і, взявшись за руки, фотографувались на фоні невисоких сопок, де знайденого ними мусковіту — ідеального діелектрика, слюди, що розщеплюється до п’ятим і кронпих пластинок, — вистачить усій країні на десятки років.

Ерто відчував ритм, пульс цього життя, що з натугою втискалося в екрани й шпальти журналів, і якось віп постеріг себе на бажанні кинути свої щоденні заняття в бібліотеках і спробувати хоч на день стати таким, як всі ці люди, яким належало так багато звідати в майбутньому…

Йому хотілося облишити все й взятися, скажімо, за дослідження арктичного шельфу, з тим, щоб щось із знайденого залишити, подарувати цій гостинній землі. Хай це буде нафта, вольфрам, слюда чи олово, хіба ж це не оптимальний внесок в поступ цивілізації взагалі і міжзоряних зв’язків зокрема?

— Ні, — сказала Велта так спокійно, що він зрозумів: сперечатись марне.

Вони говорили про це не вперше і капітан Корабля Пель всіляко підтримував цю ініціативу, вважаючи, що вони неодмінно самі мають прийти до очевидної істини: те, що вони роблять тут, і є щонайкорисніша і найпотрібніша для всіх справа, надто коли мати на увазі лише сьогоднішній день.

— Ні, — сказала Велта, — ми допоможемо їм, тільки не так.

За її словами, саме той тип генетичного коду, який був спільним для них самих і для Землі, передумовлював безкінечний розвиток початків розумного, але тільки при важливій передумові: якщо люди не вчинять злочинів перед прийдешнім. А для цього їм треба дещо уважніше вдивлятися в завтрашній день. Зламана гілочка чи вбитий метелик — ніщо чи майже ніщо (також злочин, хоч і маленький, але це злочин не перед завтрашнім, перед сьогоднішнім днем). А випита чавунними ковтками заводів річка не лише зникає з майбутнього, а стає початком низки незворотних змін. І океан — колиска життя, і суша — зелене роздолля, вишита мережка барвистого весняного клечання планети, недоторкані. І все-таки їх торкнулись руки, які не відали, що можна, а що зась. Як бути?

— Я думала про це, — мовила Велта, — навіть для нас завдання не просте… І знаєш, який є вихід? Він схожий на казку. — Вона задумалась, мовби намагаючись щось пригадати. — Так, це казка із фонду Корабля. Про царевича і про сірого вовка, про живу і мертву воду. Можливо, ти читав…

— Мені поталанило знайти цю казку і багато інших. Саме я передав її в дар Кораблю.

— Повернувся чорний ворон і приніс дві склянки: одна з водою живою, а друга з водою мертвою… Пригадуєш?

— Ще б пак! Це незбагненно: вгадати секрет живої води… Чи ж можливо?

— У них була жива вода, Ерто. Наші біологи переконані в цьому. Їм допомогла природа. Сприятливий збіг обставин, — і ось випадок допоміг народитися живому джерелу, що б’є з-під землі. Може бути, це трапилося десь на Уралі чи західніше, ворожити марно, оповіді перетворилися в казки і довго-довго передавалися із вуст в уста.

— А жива вода?

— Джерело зійшло, жолобок від нього висох і заріс степовими травами — спробуй відшукай заповідне місце!

— І ми відкриємо їм секрет живої води?

— Не жартуй, Ерто. Живої води ще немає навіть у нас. Принаймні такої, як у казці.

— А про іншу я чув… знаю. Вода, в якій швидше розвиваються коловертки, водорості і різна найдрібніша живність. Чи так вона вже необхідна?

— Ось послухай: багато річок можна наповнити такою водою, змішавши її з водою звичайною, і це зовсім не важко. Скільки риби тоді буде?

— Річки? Я не розумію.

— У них же все по суті готове. Трубопроводи від виснажених родовищ нафти й газу тягнуться вздовж північних узбереж, звертають на південний захід, до витоків великих річок. З часом ці гігантські труби стануть порожніми (адже будуються й будуються атомні електростанції!). Ось тоді вони й знадобляться… Зовсім незначні добавки мікроелементів — і цього достатньо. Краще цілі річки такої збагаченої води, чим одна-єдина склянка із казки.

— Ви пропонуєте передавати розчин з мікроелементами по трубах? До самих витоків річок?

— Тебе це дивує?

— Може, й так… не знаю. Ідея надто вже проста, вона їм, поза будь-яким сумнівом, не видасться новою. А втілити проект нелегко.

— А ось і ні. Простіше, чим ти гадаєш. У морській воді в всі мікроелементи. Натрій, магній, цинк, мідь, бор, йод, бром — майже все з періодичної системи. Варто добавити в річкову воду одну тисячну частину води полярних морів, і вона набуде двох дивовижних властивостей: прозорості й здатності краще підтримувати життя. Хай поліпшення незначне, разів у півтора, та для планети це неоціненний дарунок.

— Морська вода з часом в’їсть метал трубопроводів, ви на це зважили?

— Це справа техніки. Це не проблема. Ні для нас, ні для них.

— Ви вже пробували? Ні, не захисні покриття… Впливи на життя вивчали?

— Атож. Багато разів. На всіх живих організмах. Особливо чутливі коловертки, а вони ж найцінніший корм для мальків риби. Ти не можеш собі уявити, як все змінюється на краще: вода значно чистіша, не цвіте, поліпшується кисневий режим, річка мовби молодіє на очах. Напевне, давним-давно по первісному лону планети текли такі ж кришталево прозорі ріки й струмки, поки час не відгородив їх від цілющих руд і не замулив живі джерела.

— Як же ми вчинимо?

— Опублікуємо статтю в якомусь із журналів. Може бути, кілька статей, підписаних вигаданими іменами.

— Треба справжні імена. Я допоможу.

— Вважаєш це за потрібне, важливе?

— Не знаю. Якщо ви не помилились…

— Але я хочу знати, що думаєш ти. Розумієш, ти?

Ледь піддавшись ілюзії, ледь повіривши, що вона щиро, понад усе на світі хотіла взнати лиш його думку і просила про це — вона його! — Ерто раптом збагнув істину: вона завжди лиш хотіла пробудити інтерес, зацікавленість, залучити його до того, що звершується тут, на цій планеті, її руками і руками його і її друзів. І зараз також. І він раптом зрозумів, що був уже ближче до цього далекого світу, до дивно реального, принадливого, до згоди з його сьогоднішніми ідеалами, до їх прийняття, ніж до прагнення зробити його схожим на еталон раціонального, підказавши готові схеми.

Чисті, спокійні й чіткі лінії її обличчя. Повні губи і ледь запалі щоки втілювали застиглу вроду. Це чомусь викликало зараз неприязнь. Обличчя у Велти ніби маска. Незнаний майстер ніби скопіював найтонші риси з іншого живого обличчя, з обличчя Валентини, очі якої мінилися, здається, в барвах, і губи тремтіли й стискалися від щастя, бажань ї цноти, коли зоряні розсипи за вікном, здавалося, тонули в її зіницях.

Метелик залетів раптом у вікно, залопотів крильми і ніби приклеївся до стіни у темному кутку.

— Кропивниця, — байдуже відзначила Велта. — У вас скоро буде гроза. Цього літа гроз більше, ніж звичайно тут буває.

Ерто накинув плащ, викликав ліфт, спустився на перший поверх, потім, мовби згадавши щось, піднявся пішки до поштових скриньок, ввімкнув інфрачервоний ліхтарик і проглянув професорову кореспонденцію. У скриньці лежали дві щоденні газети, брошура передплатної серії «Проблеми вивчення космосу», два листи із суміжних інститутів та листівка-запрошення на конференцію.

Ерто вийшов на вулицю. Його охопив якийсь непевний настрій; може, слід було поїхати до Велти і погомоніти про своє, про те, що він поки що приховував, а може, робити цього й не варто. Та й, подумав він, ще є час. Від’їзд професора на конференцію був би слушним сюрпризом: книжки лишились би в повному розпорядженні Ерто. Можна було б уникнути кількох поїздок у міську й центральну бібліотеки, тому що він міг би тепер працювати й вечорами. Якби тільки винайшли коли-небудь новий спосіб читати на відстані… Та ба, книжкові сторінки настільки щільно прилягали одна до одної, що прилади не відокремлювали тексти сусідніх сторінок. Легко прочитувались лиш заголовки книжок і написи на титульних сторінках. Тож нарікання на недосконалість техніки були цілком справедливими: рядки відразу трьох чи навіть п’яти сторінок накладались одна на другу і значно зручніше було зробити екскурсію в читальний зал, ніж розгадувати химерні ребуси.

Надворі було прохолодно. Він вибрався на шосе й завернув у маленький ресторанчик, де було багато вільних столиків, бо ж час обіду ще не настав. З півгодини він чекав офіціанта, потім ввімкнув промінь і зазирнув на кухню. Там, здавалось, нікого не було. Він вибрав салат, м’ясо, каву і встановив режим нуль-транспортування. (Хоча взагалі робити цього не рекомендувалось, але, як виняток, космопілоти користувалися іноді деякими привілеями.) Дві тарілки й чашечка кави опинилися на столі, він пообідав і, залишивши гроші, пішов у бібліотеку. Тепер він повинен був працювати сумлінно, хотілося зробити все самому, навіть скласти звіт, щоб нікому не довелося длубатися за нього.

Мило розкланявшись із бабусею-бібліографом, він пішов просто в книгосховище. Біля дверей ліфта, вибравши момент, він наладив транслятор. Його одяг, обличчя, руки стали випромінювачами електромагнітних хвиль, вони випромінювали саме такий набір світлових точок, який співпадав з контурами і забарвленням предметів, що розташовані за ним. Стан невидимки не заборонявся: в привиди однаково ніхто не повірив би, а можливості, що лишалися після виключення привидів, з достатніми підставами відносили до царини фантастичного.

Так він проник у книгосховище і за якихось три години проглянув близько сотні томів. Радіус нуль-транспортування сягав тридцяти метрів, тож можна було працювати, зручно влаштувавшись у фотелі. А над вулицями бушувала гроза, і її дихання відчувалося навіть тут.

Під кінець дня трапилося незбіжне: біля далекого кінця стелажа замаячило бліде жіноче обличчя з вибалушеними від переполоху й подиву очима. На млі ока він відправив книжки на свої місця й повернувся в зал. Він працював допізна.

Дома на нього чекав лист.

ЛИСТ ПРОФЕСОРА ШЕСТАКОВА

«Дорогий Ерто!

Обставини склалися так, що я змушений відбути у відрядження на Памір, де кілометрове дзеркало нашого радіотелескопа прийняло сигнали, які зовсім не нагадують звичайний хаос міжзоряного ефіру. Хай не видасться Вам незвичним і химерним, що дослідник, який помітну частину свого життя присвятив осмисленню можливості контактів, відбуває у відрядження саме тоді, коли його сусідом по квартирі виявляється представник іншої планетної системи. Я не можу відмовитися від участі в конференції, присвяченій розшифровці сигналів. Охоче поділюся з Вами міркуваннями, які стосуються наших особистих взаємин. Не стану приховувати, що моє відкриття є наслідком значної праці і терпіння. Інакше не могло й бути, адже всі факти, навіть найнезвичайніші, я мав тлумачити зовсім в іншому дусі, причому справжній варіант, здавалося, випадав з розгляду від самого початку (на що, певна річ, Вам і слід було розраховувати).

Так, я надто ухилився б від істини як фахівець, і ніхто з колег нізащо не повірив би мені (як не повірить і нині), якби мені якимсь чудом удалося підтвердити свої теоретичні побудови фактами. Це б вважалося буквально збігом, який за найсприятливіших обставин належало б підтвердити багаторазово, зводячи таким чином нездійсненне, по суті, завдання, до ще ускладненішого. Але довгі роки в мені жила мрія. Я майже переконав себе, що наш діалог має носити, якщо так можна сказати, діловий характер. І в міру того, як я працював над теорією дальнього зв’язку, в мені зріла зовсім інша думка. Я починав здогадуватись, що в неозорих просторах завжди і скрізь велися передусім пошуки собі подібних. І хіба Ви затрималися б у нас так довго, якби Ви чи ми виявилися іншими?

Мабуть, це думка не нова, але я розумів її, здається, надто вже буквально. Я намагався переконати одного свого колегу й друга, що розмову найімовірніше розпочнуть фахівці. Він палко заперечував, і я запально вигукнув: «Та що ж тут дивного, саме так і трапиться, як я кажу. Атож, подзвонять мені по телефону чи просто прийде людина і почне розмову. Так, саме до мене чи до тебе, через те, що саме ми готові до цього. Але скоріш усього до мене!»

Це була лише мрія. Я це гаразд розумів. Та й друг також розумів. І все ж таки накидав щось схоже на дружній шарж і подарував його мені. На рисунку було зображено парубійка з валізкою в руці, який натискав кнопку дзвоника біля дверей моєї квартири. Підпис був досить-таки дошкульним. Там стояло (від того, хто дзвонив): «Я-то прибув, але що робити, якщо професора Шестакова немає дома?»

Це було так давно, що я забув про дружню витівку мого колеги. І ніколи не згадав би, якби не зустрівся з Вами. Річ у тім, що парубок, зображений на рисунку, взагалі схожий на Вас. Може бути, що це мені лише здалося. В усякому разі після Вашого візиту в мою бібліотеку я задумався всерйоз. Скажіть-но, чи може хто-небудь відмовитися від мрії?

Ось чому я записав Вашу розмову з Велтою. Записуюча установка виконапа на межі наших технічних можливостей, і Вам легко зрозуміти труднощі, пов’язані з реєстрацією вторинної іонізації в каналі. Я вів запис не власне звуків, а їх слідів (по зрозумілих причинах радіохвилі не застосовувались). І ось, уявіть, після кількох спроб розшифрував сигнали, користуючись тими закономірностями, які ми хотіли використати в тому разі, якщо вдасться прийняти сигнали з космосу.

Я дедалі більше переконуюсь, що наша з Вами зустріч не випадкова. Адже не виключено, що проблема контактів не має, так би мовити, регулярної структури, і для її розв’язання потрібно немало зустрічей, подібних нашій. Навряд чи хтось згадає всі подробиці, що стосуються експедиції. Я припускаю, що Ви і Ваші колеги можуть залишитися необізнаними щодо того, яке рішепня непомітно підказав мозок Корабля і чому.

І я тішу себе дивною, здавалось би, думкою, що мій лист допоможе Вам. Тим паче, я свідомий того, що прагнення до прямих контактів залежить не лише від нашого і Вашого бажання, а ще й від інших причин, перераховувати які немає сенсу. (В їх числі, безсумнівно, і всезагальна готовність використати контакти лише задля справедливої мети, а проте, на нашій планеті ще надто багато для цього треба зробити!)

Сьогодні, зараз контакт не може бути всеохоплюючим — і тому він може бути лиш епізодом, підготовкою до майбутнього. Щиро зичу Вам успіхів у роботі. Я, мабуть, надовго затримаюсь у Середній Азії.

Олександр Шестаков».

НАПЕРЕДОДНІ

Відкриття планети сталося, з’явилася справжня космічна цілина, забуто перламутрові хвости комет, розчинилися в чорних безоднях крижини туманностей, гіганти-світила засіяли на шляху сюди і привели до зеленіючої планети, яку зігріває жовте сонце. Чим більше думав він про повільність її річок, про нерукотворні килими і білі снігові простори, тим більше зачаровував його незвичайний стан природи — на межі сну і пробудження. Воно м’яко акомпанувало мрії. А чи знав він раніше, що таке мрія? Мабуть, ні. Адже той, інший світ скроєний не так, уява ледве могла вмістити вже звершене, і лиш під кінець життєвої дороги людська думка сягнула горизонтів знання (певна річ, з допомогою кристалічних бібліотек, де зберігались мільярди томів, і електронних бібліографів, що незримо подорожували в цьому хаосі).

Крилаті дні над гаями й морськими затоками, сліпучо-чорні грози, грайливі веселки й сумовитий вигляд осені важко записати за допомогою логічних символів. Він пам’ятав: в перший же день, тільки-но корабель приземлився, бортовий електронний мозок розрахував погоду на п’ять днів наперед. Помилка здавалася неймовірною: крихітні молекули-лічильники працювали декілька годин. На п’ятий день передбачалась негода. Він одягнув плащ, непромокальні ботинки, теплий светр, хоча ранок був погожим. Того дня він зустрів Валентину. Сонце супроводжувало їх до самої її домівки. Багряний захід залишився для нього таємницею, навіть більшою, ніж таємниця гравітаційного колапсу. Адже маневр обходу померлої зірки машина розрахувала бездоганно. У космічних порожнинах, що ніби втілювали саму гармонію фізичних законів, їй можна було довіряти.

Одного разу він викликав Корабель. Йому хотілося поговорити з своїми. На Кораблі лишилось тільки четверо — два пілоти, капітан та інженер, який стежив за маскуванням (статичне поле надало ракеті форму копиці). Велта ось уже тиждень працювала на новому місці. Це було зовсім неподалік, близько сорока кілометрів від міста, на березі Оки. Астроботанік міг хіба що мріяти про таке благородне місце: на приокських терасах вбереглася реліктова флора, і тут, ніби на полігоні, вдавалося перевірити нові прилади для спостереження спектрів того, що росте, цвіте, плодоносить — всього, чим тільки була багата ця земля.

Установивши варіатор, він з нетерпінням спостерігав, як оживало скло, як промінь пробігав по темній гладіні річки, по її піщаних широких берегах. Промінь зупинився проти станційного будиночка — старої забутої дачі, занедбаний вигляд якої не лишав сумнівів у тому, що вона порожня.

— Велта!

Промінь ніби наблизився до дверей, проник всередину. Велта сиділа за столом з лампою-аналізатором.

— Здрастуй. — Вона підвела очі. — Я не перебив?

— Аж ніяк Я рада.

Він затнувся. Перед нею лежали якісь травинки, билинки, квітки. Їх обмацували зелені язички вогню: лампа ледь чутно гула, просвічуючи стеблинки холодним полум’ям. З неї вилітали пучки іскор, що пронизували листя й пелюстки, обмацували кожну молекулу всередині їх і відлітали до овального свічада, ніби бджоли до вулика. Там вони віддавали здобич — зовсім крихітні схеми, за якими природа будувала й будувала зелені човни з вітрилами — листками, що поспішали зірватися з якоря і полинути в повітряний океан із звуками пташиних веснянок. Велта вчилась весняному чаклуванню, вона розгадувала її невимовні мережива, її потаємні чари, її німі повеління. На Велтине обличчя опустилась поволока тонких тіней і сутінків. Воно здавалося строгим і стомленим.

— Хочеш, щоб я вгадала твої думки?

— Я хочу лишитись тут, — просто сказав він. — Назавжди.

— Лишайся. Я допоможу закінчити твою роботу.

Миттєве здивування, що оживило її обличчя, змінилося спокоєм. Вона нахилилась до лампи. Іскри снували поміж її тонкими пальцями, мов світлячки. Ні слова більше. Велике мовчання.

Мовчання. Метке мерехтливе полум’я, від якого розбігаються живі промені.

Ніхто з них не скаже йому «ні». Він може залишитись, як лишався дехто й до нього, на будь-якій планеті.

— Велта… — він спробував змінити тон.

Тепер, коли він сказав їй все чи майже все, йому стало легше. З подивом він помітив, як у ньому наростає незрозуміла радість, яка раптом вробила його таким щедрим, що якби Велта промовила хоч слово, то він, Ерто, тут же передумав би, повернувся з усіма, до неї. Та чи й могло бути по-іншому?

Вона не промовила цього слова. Тендітні плечі її здригнулися під білою сорочкою. Зелені вогники, потріскуючи, майоріли в оберемку сіна, від нього йшов духмяний запах.

— Велто, я повинен знати, хто вона? Розумієш, хто?

— Мені важче відповісти на це питання, ніж тобі.

— Але вона… знає про Корабель? Може, мені слід спитати про Валентину у кого-небудь ще?

— Що ж про неї питати?

— Ти знаєш, про що я… Валентина — з Корабля? Ну скажи, що так, що вона створена за твоїм образом і подобою, тільки вже краще все відразу.

— Не знаю, Ерто. Я б сказала, коли б знала.

… Чому він, Ерто, опинився на Кораблі разом з Велтою, разом з іншими? Відповідь на це питання могла бути лише одна: всі члени екіпажу пройшли ретельну перевірку. І річ не тільки в якостях особистих, хоча й це дуже важливо. Про це відомо багатьом, навіть тим, хто не має відношення до космосу. Треба було ще дещо. Потрібно, щоб всі вони склали одне ціле, щоб взаємини були щирими й діловими, щоб легко працювалося, щоб риси вдачі одних гармонійно поєднувалися з характерами інших. Т щоб по цей бік справи кожен з них знав не надто багато. Говорили, що це щонайскладніше питання, і його вирішення рідко буває одностайним. Навіть електронні машини віддавали перевагу простій аналогії, прикладам із минулого — безпосередньому аналізу. Адже йшлося врешті про чисто людські якості, а чи ж легко розібратися в цьому? Труднощі виникали вже від самого початку. Уже в самому принципі формування екіпажу були закладені зовсім не безсумнівні істини. Вважалося, що жінки не лише мають брати участь у цій тривалій і майже титанічній роботі, але й за цілком певних умов можуть навіть складати частину екіпажу. Ця передумова визначала так багато можливостей для подальшого розвитку взаємин і фундаментування спільного успіху, що аналіз був доцільний лише в окремих випадках. Щонайпростіша проблема, відома в ліричній літературі під назвою «класичний трикутник», залежно від багатьох привхідних умов спричинювалась До цілком протилежних за змістом рішень.

Через це частіше вибирався компромісний варіант. Його реальний зміст складали тривалі стійкі взаємини. І, розмірковуючи над цим, Ерто підшукував прості слова, які могли б передати суть його власних почувань. Так, вони в певному розумінні були заздалегідь запрограмовані, обумовлені.

Шестаков має рацію, думав він. А може, у Корабля, крім вивчення планети, були й інші цілі?

Хтозна, скільки звітів, гіпотез, прогнозів проковтнув електронний мозок, перш ніж було вибрано маршрут, перш ніж він, Ерто, потрапив на Корабель, потім випадково зустрівся з Валентиною, з Шестаковим…

Ні Велті, ні капітану Пелю він про лист Шестакова так і не розповів. Та й хіба від того щось змінилося б? Мозок Корабля розігрував би свій варіант подій, і Шестаков, здається, зміг розгадати його зміст.

КРИЛАТИЙ РАНОК

Крилатий ранок. Ранній, щедрий сніг. Сизий голуб вдарився у вікно, проламав холодне скло. Крапля крові на підвіконні швидко охолола, загусла. На вкритій інеєм гілці, схожій на вивірчиний хвіст, — малинова смужка, слід випущеної на волю пташки. Як не силкувалося сонце розпочати день на небі, від білених дахів довго промінилось чисте, сильне вранішнє світло.

Кому б не хотілось злинути птахом, щоб проплисти над оновленою землею?

Варто лише повернути диск із зеленого металу площиною вздовж силових магнітних ліній — і політ стане реальністю. У диску лишалася лиш третина накопиченої в ньому колись енергії, але цієї третини цілком достатньо для здійснення ранкового бажання. Сьогодні Ерто вільний бути космопілотом, вільний повернутися на Корабель, завтра буде пізно, йому дали диск, сила якого могла б повернути його до них навіть в останню секунду, лиш би він того забажав! Хай полірована сочевиця буде останньою спокусою. Захочеш — вмить опинишся на Кораблі, енергії саме вистачить, щоб дістатися до точки старту. Крізь імлу часу вже проступає, здається, знайома вечорова акварель над дивовижним морем… Подорож буде недовгою, повз зелені, жовті й сині зірки прямо додому. Ніби підземний поїзд, промчить Корабель і, полишивши одні світи, наблизиться до інших, сяючих і жаданих. Знову уклякне час, вони зупинять його, тому що в синьому вогні реактора безкінечні стрічки простору і часу з’єднаються, перетворяться в легкий кристалічний порошок, Потім на планеті порошок спалять в апараті, який перетворює реакцію, і порожній слід Корабля знову наповниться безкінечно складною плоттю космосу і пульсаціями її ритму. Казкове повернення, схоже на коротеньку поїздку, на прогулянку… А там… дім, робота, друзі, спогади, що обернулись реальністю, і сни, що стали дійсністю.

Але приходили все нові й нові думки — про життя, про його мету, про розум, який, звільняючи й наділяючи силою дивовижною, іноді ніби поміщає почуття під невидимий скляний ковпак, робить їх предметом дослідження, а квіти сузір’їв не менш прекрасні від того, що пізнано сили, які рухають ними, і повсякчас тривожать серце крики птахів перелітних, і прозорі берези опускаються в потаємний сон. А думка, що полетіла за край всесвіту, повертається раптом до місячної доріжки на поверхні озера і, мов птах, складав крила в незнаному до того безсиллі.

Раніше він гадав, що це мине, тепер знав: це назавжди (їх було вибрано Кораблем для першого контакту з такого типу планетою). І чи не тому Велта втаємничувала його в усі задуми?

Він повернув диск. Магічна течія поля понесла його до розчиненого вікна, потім в підхмарні простори.

Провідною ниткою тяглась внизу засніжена дорога, по якій зрідка повзли вантажівки. Справа і зліва від колонії тяглись чисті рушники з легкими тінями під чорними пірамідами ялин. А небо світлішало, і промені торкнулись снігів, розкидавши жовті жарини по кучугурах.

І далеко за лісами й полями готувався до відльоту міжзоряний снаряд. Тепер Ерто, певно, не встиг би до старту. Його шлях пролягав в інших вимірах, де гармонія космічних порожнин поступалася місцем ритмам горбів і перелісків, мирному плину земних вітрів.

По кошлатій хмарі ковзнув зайчик. Миттєвий смуток. «Це вони», — подумав Ерто. Ніби срібна монета, блиснувши, упала в криницю. І знову ривок у сніжне безмежжя.

… Під знайомим вікном синички вихоплюють хлібні крихти з годівнички, сідають з ними на край. За вікном обличчя Валентини. Вона щось говорить. Вітер — хіба добереш! Але Ерто здогадується, адже вона вже багато чого знає і багато чого може повідати. Корабля немає. І їй це зрозуміло. І що б не трапилося, в ньому і в ній живе віра: вона не створена Кораблем, вона знайдена ним тут. І те, головне для Ерто питання, яке його хвилювало і відповіді на яке він не міг знайти, цього ранку перестає турбувати його.

Що ще означають слова, зміст яких він намагається відгадати? Прохання, освідчення, відповідь? Ні, цього вже зовсім не збагнути… Надто яскравий день, і повітря дзвенить, і шептання верховіть все ближче й ближче…

Поволі збавляючи швидкість, диск опускався. Хитнулась свіча берези, гілки її метнулись йому назустріч. Студені грудочки розтікались талою водою за коміром сорочки.

Дорога — невидима, з неповороткими автомобілями — в останні хвилини перед падінням промайнула тонесенькою ниткою і зникла в неозорій далині.

Справжня космічна дійсність, про яку він мріяв ще хлопчиною. Він подумав про те, що треба перейти ліс, вибратися на горб, потім на наступний, минути гай і знову видиратися на горби й пригорбки і довго брести по первозданній зимовій цілині, щоб вибратися на слід, на стежку, потім на шосе. Він буде йти по дорозі, не намагаючись під’їхати на попутній машині. Серед глупої ночі, він певен (остання підказка Корабля?), шеститонна вантажівка зупиниться поряд, і шофер подасть йому темну від мастила руку. І та недальня дорога назустріч життю і роботі, можливо, переважить за своїм значенням для майбутнього блискавичний розчерк Корабля.

ЗЕЛЕНИЙ ПОЇЗД

ПОЛЯР

Пірнувши під ковдру хмар, наш літак опустився на крихітний майданчик перед поляром. Щойно під крилом були тундра і море, а над ними — скупі лінії спалахів. Тундра в застругах, море в торосах, поодинокі маяки на прибережних сопках, перші будівлі селища… Там закінчувалася дорога. Біля поляра — міста під дахом — вона починалась. Безшумним нічним птахом промайнув наш літачок вздовж насипу, в блідому сяйві полярної ночі, над білими спинами кучугур, і знизу, ніби крізь товщу морську, пробивалися вогники електрозварки біля будівництва моста, і виникали куполи нових алюмінієвих будинків, оточених оленячими упряжками (їх щойно привезли і на наших очах починали зводити). Ближче на південь, відтак і до поляра, ми пірнули в багряну ополонку заходу. Звідси, з півдня, йшов і йшов день, розмірено й неквапливо від місяця до місяця набираючи сили.

Нитка магістралі ще не позначена світлофорами, бігом виблискуючих локомотивів, ще мовчать струни її сталевих стрілок, і сині очі ліхтарів ще не зустрічають вервечки вагонів біля станційних околиць.

Та хто знає, може, через місяць-другий ми повернемося в поляр уже на поїзді. Сьогодні ми випробували одну з останніх дільниць дороги. Найпівденніша ланка майже готова. Розмірковуючи про це, ми вибираємося з літака назустріч вітру й морозу, сніг поколює щоки до самого порога нашого великого будинку. Ми не поспішаємо. Шкода розлучатися з модринами та кедрами, з прозорими березами, з оленячою стежкою і першим несподіваним запахом талого снігу. Ми чекаємо — хай полетить літак. Звуку мотора не чути — білокрила машина так тихо полинула в небо над зубчастим гребенем тайги, що хтось пожартував:

— Ніби зелений поїзд.

— А який він, зелений поїзд? Може, це казка? — запитує Лена Ругоєва, і я запам’ятовую очі її такими, як бачу їх того вечора: вони в неї темні, прозорі й трохи лукаві, а в глибині їх, якщо вдивитися, можна відкрити несподівано іскристий вогонь радості.

Ахво Лієс, мрійник і вигадник з далекої Карелії, не повівши оком, відповідає:

— Я бачив його, і мій батько також.

— Ну і що ж — зелений?..

— Коли як. Влітку — зелений. Взимку — блакитний. Його ж не за колір так називають. Якщо поїзду не потрібно ні зеленого світлофора, ні зеленої вулиці, і якщо він може промчати деінде й по недобудованих дорогах, без стрілок, без дорожніх вогнів — серед ночі чи вдень, в завірюху чи в бурю, — питається, як же його назвати ще?..

І Ахво починає розповідь про зелений поїзд: як не раз і не двічі проносився він мимо, стрімкий і майже невидимий, та він, Ахво, добре бачив його і помітив навіть людей в проблисках віконець… Його вже не слухають, а Лена збиває гілкою сніг із унтів і голосно сміється — не над Ахво. звичайно. Мені хочеться спитати її, я дивлюся в її очі і раптом забуваю своє питання.

… Поляр. Під прозорою й невидимою кулею — сад. Пісок і сосни, ялиці, кедри, яблуні. Птаство — дрозди, синьошийки, вівсянки — швидко зорієнтувалося, навіть на південь не літає, зимує під дахом… Ми йдемо алеєю вздовж озера. Вода така прозора, що в риб плавники видно. Кожне повернення з траси — це ніби мандрівка в субтропіки, хоча від кінцевого пункту магістралі нас відокремлюють лише шість-сім сотень кілометрів (не відстань за сибірськими масштабами!). Коли підуть поїзди, зведуть ще один поляр. Дорога подарує півночі південне тепло, ми ведемо електрику не просто в нові будинки — у велетенське місто: ось-ось запалахкотять золоті жарини камінів, і сотні чудо-пічок разом приготують вечері для новоселів.

Хто знав, можливо, легенда про зелений поїзд мандруватиме разом з нами. Коли-небудь її почує і Чукотка, потім Новосибірські острови, Північна Земля… І хай небокрай ховається за торосами, дорога все одно пройде понад Льодовитим океаном. І ми повертатимемося зі змши ось так, як сьогодні, залишаючи за плечима нові й нові кілометри магістралі…

Нас чотирнадцятеро. Бригада. Перед нами широко розчиняються двері поляра.

Від’їзд Лени був несподіванкою для всіх. І під час неминучої розмови в мені зажеврілась мала іскра надії: а раптом вона залишиться з нами? (Рано чи пізно ми всі разом переберемося в Нижньоянськ і далі — туди також протягнеться дорога, тож чи варто поспішати?)

— Так, там нині важко, — згоджується вона, — та зате цікаво.

— А тут?

— Також. Але зрозумійте! — гаряче вигукує вона. — Багатьом добре працюється на одному місці, іншим… Та що я кажу, хіба ви цього не знаєте?

Я це знаю. І потай заздрю їй. Мені також хочеться поїхати до узбережжя надовго, жити не в полярі, а в рубленій хаті, прокладати через тундру нову дорогу, будувати місто-порт на острові Врангеля. Тим паче, що наша робота наближається до кінця.

… У Лени долоні великі, теплі, руки завжди спокійні, плавні — чи розливає вона чай, чи збирав ягоди, чи встановлює прилади на трасі в сніг і в дощ. Ніколи не помічав я в ній ознак хвилювання.

А тут я в деяким подивом відзначив про себе, що пальці її тремтять, а голос став різкуватим і поривистим, — все це не пов’язувалося з моїми уявленнями, що склалися за півтора року в тайзі. Невже вона сумнівається, що я можу зрозуміти? І лиш я подумав про це, як помітив несподівану зміну. Вона ніби прочитала мої думки, і рухи її стали звичними — спокійними, надійними, навіть вайлуватими.

— Непосида ви, Лено, ось що. Почекали б на нас. Гадаєте, мені не хочеться на північ?.. Але, врешті, я заздрю. Їдьте. Все одно скоро зустрінемось. Ми наздоженемо вас.

— Звичайно, наздоженете, — радіє Лена. — Я ждатиму вас. Приймете мене?

Я питально дивлюся на неї.

— Ой, я не те сказала? Вважаймо, що я вас не залишаю, а просто у відрядження їду, чи що.

— На тому й постановили, — погоджуюсь я. — Скажіть, що ви думаєте про зелений потяг?

Це питання злетіло з моїх вуст випадково, сам не знаю чому. На мить, на одну лише мить, красиві пальці Лениних рук ніби втратили точку опори й зметнулися вгору. Вона опустила голову, а коли звела її, темні прозорі очі були спокійними, а жести неквапливими.

— Я піду. Я зайду до вас попрощатися. — Вона мов здогадалася про те, що моє питання було випадковим і зовсім не потребувало відповіді.

… Ще на трасі ми настріляли кедрівок. Промороженими наскрізь птахами, мов ломаками чи довбнями, можна було б озброїти ціле плем’я. Зате нельма була свіжа, щойно заснула, ця величезна рибина, поки летіла з нами в літаку, навіть не встигла по-справжньому заклякнути в холодильнику через казкові розміри. Винуватиця прощального свята десь роздобула обліпихового вина — стіл був готовий. Ми проводжали її за звичаями тайги: нам і на трасі доводилось готувати кедрівок на рояші та варити юшку з тайменячими хвостами.

На другому боці купола дрімала передвесняна тайга. Ранній захід розкидав серед снігів перші жарини тепла.

ПРОГУЛЯНКА

Синій колір — віщун північної весни. Синій сніг, синє повітря, синє небо… Якось раптом все зрушиться і полине в безкраю синяву під лункі звуки пташиних крил. Та крижаний вітер, як і раніше, проймає наскрізь, а ночами під ясними зорями потріскує від лютого морозу тайга.

І ось ми йдемо в цей синіючий простір — Ахво і я. Спочатку сніг був жовтим під смолоскипом ранкової зорі, і лижі обережно торкалися його, намацуючи правильну дорогу поміж тінями. Потім на нього спустилось сяйво дня, тіні сховалися під дерева, і ми пішли швидше. Налягати доводилося лиш на підйомах, вниз же ми котилися швидше од вітру. Сніг, здавалося, плавився — виблискуюча лижня Ахво ставала невидимою за двадцять кроків. Від його рухів дзвеніли, розсипаючись, кристали, але здавалося, що і все навколо породжувало ці звуки, ніби тисячі невидимих дзвіночків сповіщали про прихід весни. Потривожене лижами, сипалось з кущів голубе скло, снігова поволока зникала, освітлене небо розкрилось.

Не бачити б мені щонайпершого дня весни, не чути полуденного передзвону, не вдихнути б першого весняного повітря, якби не Ахво. Це він навчив мене бути уважним. Тепер я знаю: у весни є ще один супутник. Його можна назвати одним словом: рух. Якщо раптом захотілось в дорогу, якщо смолоскип зорі вечірньої був яскравим, як ніколи, а сон тривожним — значить, і прийшла весна.

Ось чому наші лижі пливуть все швидше і ми не стомлюємось. Лиш на крутих підйомах ноги й руки якось самі по собі уповільнюють рухи, ніби потрапивши в невидиме силове поле. Зеленоокий Ахво озирається: чи не відстав я?

— Вперед, Ахво І — кричу я, і став раптом смішно, тому що втоми я зовсім не відчуваю, але й іти швидше не можу: не дає пружний опір невидимого поля.

Насвистуючи «Фіалку», Ахво збіг на гребінь сопки, де вітер спорудив метрову сніжну стінку. З-під неї викотились живі клубочки — куріпки й розпластали в повітрі крила. Та перш ніж вони порівнялися зі мною, Ахво встиг зірвати з плеча дрібнокаліберку і, майже не прицілившись, вистрілити. Збитий птах впав до моїх ніг.

— Наш обід! — гукнув Ахво. — Тепер вперед!

Ми вибрали місце у вузькому вибалку, залитому полудневим світлом. Ламкі гілки смерек полетіли в багаття.

— Зажди, Валентине, я зараз…

Ахво пробіг вгору по вибалку, зупинився, поворушив сніг палкою, потім розкидав його руками. Він, здавалося, відчував, де ховалися під настом стеблинки, насіння, ягоди, сховані в тонкі крижані чохли до теплих днів, до свята літнього первоцвіту. Він набрав жменю брусниць. Ягоди були великі, тверді, схожі на кольорові камінці, проте, коли я кинув їх в гарячий чай, вони спливли, і я відчув їх прихований аромат.

Ми піднялись на плоску безголову сопку і вийшли до магістралі — полотно тяглося долиною, під нашими ногами. Роботи тут були майже завершені, стояла недільна тиша. Ані шелесне. Хитнулося повітря од невидимого поштовху. І ще далі пронісся світлий промінь, прокресливши сніги й каміння блискавичним, майже невловимим розчерком.

— Зелений поїзд!

Я обертаюсь. Зовсім поруч очі Ахво, і в них я раптом бачу відображення схилу і стрімку стрічку поїзда. Може, мені це показалось? Але звідки тоді взялося видиво сріблястих вагонів, вікон, що мелькали, мов у калейдоскопі, й випромінювали м’яке зелене світло? Може, людське око так влаштоване, що бачене ним стає помітним і для інших, як відображення, як миттєва фотографія… Або, ще ймовірніше, лише в Ахво такі очі. Зловити зникаючу малу мить, певне, дано не багатьом і, далебі, не мені.

Так ось який він, зелений поїзді Швидкий, мов стріла, вікна світяться навіть вдень, а роздивитися його можна хіба що тільки як віддзеркалення в очах людини з незвичайно гострим зором.

— Ти бачив поїзда? — спитав Ахво, коли ми поверталися в поляр.

Я збагнув справжній зміст цього запитання: йшлося про те, чи вірю я тепер йому. Я кивнув, відповідаючи водночас і йому і собі: так, я знав нині про зелений поїзд більше, ніж із усіх розповідей про нього…

— Так, я бачив зеленого поїзда.

Темний вечірній сніг під лижами поскрипував, нібито збирався розповісти зимову казку, що буцімто після заходу сонця знову відступила весна і надовго опускалась таємнича і довга північна ніч. Проте я знав: синій колір і всезагальний рух — передвісники і супутники весни. Завтра, нехай післязавтра чи трохи пізніше ми знову помчимо по нашій лижні, щоб зустрічати зелений поїзд.

Ми з Ахво сусіди. Наші вікна поряд. Триденна відлига наповнила повітря пахощами вологої глиці і свіжістю. А вікна, на щастя, відчиняються просто в тайгу. Довга вечірня розмова.

— … Достеменно знаю, що такі прилади в, а принцип відомо з давніх-давен. — Ахво розповідає мені про підсилювачі світла. Я також чув про них, але Ахво, виявляється, навіть працював з ними. Довгої полярної ночі в Північній Карелії інфрачервоні підсилювачі дуже допомагали йому і його товаришам. Думка його проста:

— Я буду за п’ять — десять кілометрів від тебе, біля самої дороги, і подам сигнал. У тебе буде прилад, ти побачиш поїзд і сфотографуєш його, адже прилад легко доповнюється фотоапаратом. Звідси знайдемо швидкість поїзда, не кажучи вже про те, що ти нарешті достеменно в усьому переконаєшся. Я напишу. Нам вишлють прилади.

Ахво вмовк. У профіль він схожий на індійця з якого-небудь пригодницького фільму, надто при тьмяному чи багряному світлі. (Він про це знає і курить саморобну дерев’яну трубку, щоправда, дуже рідко, в такі ось вечори — може, для того, щоб зробити приємне собі її мені.)

.. Іншого разу, дорогою на роботу ми розмірковували: що ж він за одно-зелений поїзд? І чому він з’являється на недобудованих дорогах, і чи ж то не міраж, а коли так, то спостерігачі з двох пунктів саме й зможуть переконатися в цьому, адже міраж не можна «зареєструвати» тим способом, про який ми з Ахво говорили.

Втім, ми відшукали з ним, здається, тоненьку ниточку: поїзд з’являється майже завжди у відлюдних просторах тайги і тундри. І це не здавалось нам випадковим. Для тих, що керували рухом зеленого поїзда, потрібні були дві умови: величезні простори й безлюдність, принаймні відносна. Лишалось відповісти на головне питання: хто керував ним?

СКАРБИ ЗОРЯНОГО НЕБА

Це могло б бути простим експериментом. Хіба мало що випробовують у наш вік, не про все ж негайно повідомляти в газетах. Але в такому разі досліди тривали аж надто довго, кілька років (Ахво бачив поїзд ще в Карелії, потім у Казахстані), і це породило гадки зовсім іншого спрямування.

Але повірити в неможливе можна лише тоді, коли воно стає реальним фактом.

Якось я дивився фільм про космос, де ракети підносились вгору так легко і вільно, нібито й не було болісно трудної космічної прелюдії, тривалих пошуків, блискучих знахідок і трагічних невдач. Кораблі удосконалювалися на очах з тією швидкістю, з якою дозволяв кінематограф, і в підсумку виникало незбіжне запитання: а завтра?.. «Скарби зоряного неба» — так називався фільм. До отих ось скарбів нібито й прямували кораблі. Що ж то за скарби?

З деяким подивом я взнав, що навіть досить близькі сузір’я таємниці оберігають надто ревно. Радіогалактики, магнітозмінні зірки, подвійні пульсари, потрійні і кратні зірки, скупчення галактик… Чому нерозлучні три світила Регула? ї чому так схожі іноді пульсари і радіогалактики? За цими питаннями йшли інші, їх було безкінечно багато, значно більше, ніж слів у древніх легендах і міфах. Чи ж не тому назви далеких сонць розповідали про становлення людини так само промовисто, як піраміди, міста і космічні кораблі? Щонайближчі й доступніші з них нагадували про античні часи, про всілякі напівзабуті старожитності — про юність розуму людського. Колись-то Діана вигнала Геліку із свого почту, а Юнона обернула її у ведмедицю. Юпітер помістив Геліку разом із сином Араксом на небо, де вони утворили сузір’я Великої і Малої Ведмедиці. Десятки інших героїв античності також піднесені на небо звіздарями й утворили перший пояс. За ним послідував другий. Слабі й далекі зірки змушували згадувати про філософію і вчених пізнішого часу, їх назви відображували спроби буцімто зрілішого розуму проникнути в невичерпне джерело речовини — в безконечність. І все далі відсовувалася невидима умовна межа, якої сягав розум.

А далі? Як довідатись, що за цією межею і потім за наступною? І ось з’являються радіотелескопи і трохи пізніше — космічні кораблі. Розмірковуючи про це, я зробив для себе маленьке відкриття. Антена радіотелескопа схожа на чашу, в якій світ віддзеркалюється тим чіткіше, чим більша площина води. Чим далі один від одного точки прийому зоряних сигналів, тим краще. Іноді антени розташовані навіть на різних континентах, а космічні радіоголоси записуються на магнітну стрічку, а затим всі записи порівнюються. Міжконтинентальні телескопи щонайточніші, то, може, всю поверхню Землі використати для прийому сигналів?.. Встановити побільше антен, об’єднати їх в єдину мережу? Чому б і ні?

Погортавши книжки по астрономії, ми з Ахво прийшли до висновку: така всезагальна мережа не набагато корисніша, ніж один чи два міжконтинентальні радіотелескопи. Все залежить від граничної відстані: чим більша відстань між антенами, тим краще й точніше працює прилад, тим ясніше чути зоряні сигнали, а оскільки багато об’єктів всесвіту випромінюють радіохвилі, то тим повніша виходить загальна картина.

Антени на ракетах — ось до чого можна було б прагнути. Ціле сузір’я дослідницьких ракет, розташованих на таких відстанях одна від одної, що пеленгування ледве чутних джерел було б ідеальним. І звичайно ж, карта неба стала б набагато детальнішою. Поки що космічні кораблі та радіотелескопи існували окремо, і ми з Ахво могли лишень помріяти про ті часи, коли їх об’єднають. Проект був мій, та Ахво його тут же вдосконалив.

— Навіщо ж кораблі? Облаштувати антени на різних планетах — ось і все. Справді, навіщо ракети? Планети — прекрасні опорні пункти для спостережень.

Поляр уже спав, а мені захотілось помріяти, і я спробував уявити незвичайну естафету: кораблі несли на собі антенні дзеркала, вони прагнули якомога далі доставити їх до зірок, до далеких планет, що обертаються навколо зірок. І лишали їх там, ніби естафетні палички, щоб потім інші кораблі, ще потужніші, можливо, пронесли їх ще далі, Я наближаюсь до головного в наших розмірковуваннях (мушу зізнатися, що нам допомогли і відеотелефонні консультації спеціалістів одного із сибірських дослідницьких центрів).

Чим далі змогли б проникати наші кораблі, тим більше ми взнали б про скарби зоряного неба. Невидима, проте реальна межа пізнання, стартувавши з Землі ще в давнині, розширювалася б, охоплюючи все нові світи. Але це була, якщо тільки можна так сказати, геоцентрична система вивчення всесвіту.

Чому б не припустити, що такі дослідження вже розпочаті, але в зовсім іншому районі Галактики? Автоматичні кораблі вже стартували, кільце міжзоряних телескопів дедалі розширюється, і на них уже доставлено перші антени. І на Землю також. Спершу дослідники будуть дотримувати певну обережність, надто на заселених планетах (адже наслідки будь-якого втручання, впливу, на перший погляд нехай і позитивного, оцінити практично неможливо). Відтак і на Землі вони будуть дотримуватись цього правила. Вони постараються використати й наші досягнення: адже їм потрібні платформи для переміщення антен, положення яких вивірено з точністю до метрів. Залізничне полотно — ідеальна опора для рухомого радіотелескопа. А як замаскувати його, зробити невидимим? І тут я знову так яскраво уявив зелений поїзд, що проноситься по сніжній долині, що ця остання трудність видалась мені цілком переборною. «Будь-яке чудо можливе, якщо тільки при цьому не порушуються закони природи» — цю фразу я відшукав якось у своїх старих конспектах. Так ми придумали зеленого поїзда. Власне, за один-два вечори.

Але рано-вранці, коли я вмився, одягнувся, відчинив вікно і побачив похмурі дерева в сірих присмерках, наша вигадка здалася нереальною і неправдоподібною. І все-таки хотілося в неї повірити.

Я натиснув клавіш телевізора, по випуклому сріблястому екрану пробігли вигнуті лінії, стислися в жмут, який затремтів, мов пучок струн, і пропав. Ще два клавіші: «ПОЛЯР» і «БІБЛІОТЕКА»… Виникло знайоме обличчя.

— Бібліотека. Говоріть…

— Що-небудь по радіоастрономії…

— Принципи, історія, застосування?

— Фільм про все відразу.

— Час?

— Півтори години.

— Замовлення прийнято. Ждіть п’ять хвилин. — Екран залився голубим сяянням, так, ніби втілював спалах енергії телевізійного робота.

З висоти пташиного лету відкрились ущелини й каньйони, перегороджені вітрилами антен. Високо в горах, на фоні гострих вершин видивлялися новерх снігів їх виблискуючі чаші. На схилах зелених горбів гадючилась павутина антен. Планета була грунтовно радіофікована, і цей другий, зоряний, етап радіофікації лише починався. Разом із телескопами-гігантами ще вислуховували ефір первістки радіорозвідки — двадцятиметровий серпуховський, стометровий американський, кримський, пуерторіканський, великий австралійський…

Ще один клавіш: «КОНСУЛЬТАНТ»…

— Чи діють міжпланетні радіотелескопи?

— Ні.

— Чи є проекти?

— Атож. Перший проект: Земля — Місяць; другий — Марс — Земля — Місяць.

— Чи можуть інші цивілізації використовувати Землю для облаштування радіоперешкод.

— Не виключено… (Мовчання.) Проте навряд — великий рівень радіоперешкод.

— Чи можпа пов’язати феномен зеленого поїзда з дослідженням космосу?

— Немає даних… (Тривала пауза.) Феномен зеленого поїзда невідомий… Запитання не по темі.

«РЕШТКИ МАМОНТА ЗНАЙДЕНО…»

Ми йдемо на лижах по свіжому снігу, м’якому й легкому, а із смерек беззвучно спадають їх нові білі шапки, і голоси звучать тихше і глухіше. Я зовсім забув про весну, яка ось-ось збиралась відігріти землю, одарити першою травою, прозорою водою, птапшними криками. Нас четверо — Ахво, я, Гліб Кисельов, слідопит із Руського Устя, нащадок землеходців і якутських мисливців, природжений будівельник і мандрівник, який обходив Крайню Північ уздовж і впоперек, і Дмитро Василевський, кінооператор і вчений (це він прислав підсилювачі світла, а потім і сам прилетів у поляр, щоб зробити фільм). Чи мояша зустріти на Півночі людей, які б не любпли її? Навряд. Мені ця земля здається величезним природним заповідником: опуклі й величні її ріки, швидкі вітри, просторі й неквапливі зимові ночі й літні дні.

Та щоб пізнати Північ по-справжньому, треба віддати їй життя, подібно Глібові, який пам’ятав і поодинокі зустрічі із стерхом — білим журавлем краси незвичайної, і зі зникаючими тундровими лебедями та білощокими казарками, що дедалі рідше пролітали над краєм землі, а в лісових хащах, де рись підстерігає лося і різного звіра, полював на чорного соболя. В Арктиці мало птаства?.. Та що ти, Глібе… Уже взято під захист і гуску білошию, і стерха, і сапсана, і казарок білощоких і червоногрудих, що довгими зорями летять до вершини землі — додому.

Віки й десятиліття вайлувато, проте впевнено повертають течії і вітри планети, розгладжують зморшки гір, посеред зими дарують відлигу, і хоч весни й прохолодні, теплішає й теплішає красне літо і м’якшає з року на рік не така вже люта зима. Раптом коли-небудь небесний сіяч — час — розкидав по горах насіння сосни, горбами посадить ялини, а де сухіше — рожевий верес, ближче до води вербу срібнолисту. Де яруги — розсипле насіння берези, де піски — посіє рожевий верес, на болотах верболози, а вздовж річок могутні дуби. Раптом коли-небудь… Адже Північ може вмістити будь-яку мрію, але й наяву вона воістину прекрасна.

Якби мені сказали: тобі сьогодні пощастить, але ти маєш вибрати — чи зустрітися тобі з мамонтом, справжнім мамонтом, чия руда щетина, кошлаті вуха й жовті бивні стирчать із промерзлого глинистого урвища, або з зеленим поїздом, якого, проте, ти вже бачив, — я б, мабуть, відповів не відразу. Гліб — то вже б напевне вибрав мамонта. Ахво — поїзд, Дмитро…

— Що б ти вибрав, Дмитре? — гукнув я. — Мамонта чи поїзд?

Він навіть не перепитав, збагнув відразу.

— Мамонта.

— Чому?

— Сам не бачив і з очевидцями незнайомий. Так… Опудала, малюнки. Зустріти справжнього звіра — однаково, що машину часу винайти, а ти — поїзд…

«Ось і Дмитро залюблений у Північ, — думав я, — камера, підсилювачі зображення — це все не те… Може, він і справді пішов з нами лише для того, щоб набрести на мамонта чи хоча б на ведмедя, на лося, на щезника».

… Сперш ми гадали зупинитися біля роз’їзду, хоча в нас були намети, потім поміркували й вирішили: ні, не варто цього робити, адже ж не бачив зеленого поїзда черговий по роз’їзду (а він уже місяць тут жив). Чим же ми кращі… Ми вийшли до дороги південніше від роз’їзду, Ахво й Гліб пішли на південь, як було домовлено, ми з Дмитром зупинились і напнули намет. У нас було три дні. Хтось із нас завжди чергував біля рації, коли настала моя черга, я навіть вночі був напоготові почути сигнал Ахво.

Дмитро ставився скептично до нашої витівки, і я не гаразд розумів, для чого він приїхав. На третій день, коли рація ожила, Дмитро першим метнувся до приладів, отже, він також ждав, лише не тішив себе надією.

Заздалегідь було умовлено: слово «поїзд» не повинно вийти в ефір, як і все інше, що має відношення до залізниці, адже, певна річ, йшлося про таємницю, яку хтось ревно оберігав. Відтак таємним має бути й умовний сигнал, коли Ахво й Гліб помітять поїзда. Вони зупинилися за двадцять кілометрів від нас, і час появи поїзда на нашій ділянці вимірювався хвилинами. За годину до сигналу Ахво розмовляв з нами, це була перевірка рації. Йшов останній день, і ми вже було розчарувалися в удачі. Через півгодини Дмитро розклав багаття і почав готувати обід — того дня він чергував. Ще через п’ятнадцять хвилин рація ожила, проте це був не сигнал. Ахво сказав: «Бачу людей», і через хвилину: «Люди зникли». Я спитав, що це значить. Він відповів: «Вудьте напоготові!» І ось прозвучав сигнал: «Знайдено рештки мамонта!» Ця умовлена фраза була повторена двічі, отже, і Гліб і Ахво бачили поїзд.

Тільки-но я почув їх, я пустив секундомір. Мені здавалось, що мине від шести до дванадцяти хвилин, поки зелений поїзд порівняється з нами. Про всяк випадок Дмитро облишив казанок, чайник, консерви й негайно встановив камеру. Механізм спрацював не відразу: від морозу, мабуть. Та втрачено було лише кілька секунд, і поїзд не міг випередити нас. Я спостерігав за полотном через об’єктив підсилювача зображень, тому що зовсім не сподівався помітити будь-що неозброєним оком. Поряд були напоготові ще два фотоапарати, ї також із підсилювачами, один апарат мій, другий — Дмитра. Коли збігла шоста хвилина, я раптом ненароком натиснув спуск свого апарата. Дмитро почув, як клацнуло і обернувся до мене. Я розгубився лише на одну мить і відірвав очі від приладу. Здається, я почав пояснювати Дмитрові, що мій апарат випадково спрацював, і він з відвертим несхваленням слухав мене. В ту ж хвилину легка хмаринка снігового пороху злетіла над полотном і швидко пролетіла вздовж нього. Війнув вітерець, сніжинки повільно опускались на моє обличчя. «Дивись!» — гукнув я. Та було запізно. Чи, може, надто рано? Я приник до окуляра і завмер на декілька хвилин. Стрілка секундоміра багато разів оббігла коло, і у мене почали мерзнути щоки. «Досить! — сказав я. — Якщо хмарка й була поїздом, то ми вже знаємо швидкість — сто дев’яносто кілометрів на годину, а якщо ні, то залиш камеру і ходімо пити чай, бо замерзнем».

Коли зовсім стемніло, ми підклали в багаття дров, полум’я шугнуло рудими язиками, затим згасло, відкривши уламки жарин, що переливалися пурпуром під теплою повітряною подушкою. Від білих хмар, в яких відбивався сніг, не лишилося й сліду. На небі проступили зірки. Жовті вогні кропили нас легкими іскрами, і ми вже було задрімали, як раптом два знайомі голоси прогриміли в лад над багаттям. Ахво й Гліб наблизили обличчя до тепла й світла, іній на їхніх шапках розсипався іскрами й розтанув. Ми похапцем склались і рушили в поляр.

… Ранком ми збирались на трасу — випробовувати чергову дільницю, передостанню, найважчу, проте до глупої ночі я не міг заснути, як іноді буває, якщо пройти багато кілометрів, і бажання виспатися, заснути виникав й нараз зникав. В заплющених очах моїх докучливо пливли розгойдані далі, ніби білі хвилі, такі, якими їх бачиш з літака. Вони зливались із зимовими світлими хмарами, що з шелестом летіли крізь снігові завії, і не було їм кінця. І неухильна уява вела мене далі й вище — туди, де відкривався всесвіт і за ним — вмістилище світів.

На світанку я забіг до Василевського. Він працював із кінострічкою і просто відмахнувся від мене, як від настирливої мухи. Прийшли Гліб і Ахво. Троє — уже сила. Дмитро зиркнув на нас, спокійно мовив:

— Стрічка зіпсована, засвічена. Жодного кадра не витягти. Ось зараз, на ваших очах, зробив останню спробу. І а плівкою з апарата те ж саме.

— Що ж це ти… — промимрив Ахво. — Адже поїзд був.

— Це не я, братці. Робив усе як слід і навіть значно краще.

— Сама засвітилась? Такне буває.

— Я теж гадаю, що ні…

— Зрозуміло. Тепер поїдеш?

— Що робити… Час.

Але Дмитро залишився ще на два дні. Гадаю, він зробив прекрасний фільм про поляр, про його людей, про їх нелегку дорогу в завтрашній день. Шкода лиш, що не було у фільмі зеленого поїзда.

ПІСНЯ ПРО ЗЕЛЕНИЙ ПОЇЗД

Ночами ще заклякала земля під крижаними зірками, але таїнство весняної радості, швидких крил, дзвінких струмків було вже на порозі. Ось-ось перші жовті барви ляжуть на схили, і заріччя почне забарвлюватися в сизий колір… Я вийшов провести зиму, лижі ще плили по синіх снігах, що вже осіли темними плямами попід деревами, на краях галявин, де стовбури дихали на сонці парою.

Полудень. Сонце. Перші проталини на кам’яних чолах сопок. Зовсім непомітно я добіг до залізниці. Струмінь теплого повітря висів над нею, гранітний насип, рейки пахли залізом. Вздовж насипу вела лижня. Виникло відчуття, що за мною стежать. Проте нікого не було видно. Я пішов повільніше, озираючись. Далека постать замайоріла за моєю спиною. Я пішов швидше, але постать росла й росла. По другому боці насипу йшов на лижах чоловік… жінка. Нібито щось невловимо знайоме відкрилось мені в ній. Приглянувся: Лена Ругоєва. «Звідки вона тут? — подумалось. — Адже вилетіла в Заполяр’я». І раптом згадав нашу маленьку експедицію. Здивований вигук Ахво («Бачу людей!») і пізніше — причину («Там, біля поїзда, була Лена!»).

— Здрастуйте, Валентине Миколайовичу! — гукнула Лена.

— Здрастуйте, Лено! Чи ж не вернулись ви до нас?

Її голос звучав чітко, хоч вона була ще далеко. Я зачекав її, вона продовжувала йти по другому боці насипу. Очі її сяяли, вона була схожа в ці хвилини на дівчину з північної легенди, чий голос дзвінкіший від пісень весни.

— Ні, Валентине Миколайовичу, я ще не повернулась до вас. Я хочу розповісти вам про зелений поїзд, хоча про головне ви вже здогадались.

… День був радісним, незвичайним, хоч я не міг звільнитися від відчуття своєї безпорадності. Всі мої запитання здавалися зайвими, я й без них отримував відповіді, і змст Лениних слів доходив так явно, нібито вона вивчала мої думки і я ловив їх. Це нове почуття було незнайоме мені раніше, ця несподівана легкість спілкування викликала й деяку тривогу: адже мої розмірковування й думки могли видатися їй непотрібними й незграбними. Що ж робити, якщо запитувати не було потреби? Слухати? Але я незбагненним способом здогадався про все, що вона нібито хотіла сказати.

І ось із зовсім небагатьох слів, що злетіли з її вуст, склалась цілісна картина: я зрозумів, що зелений поїзд був однією з дослідницьких станцій. Це був щонайсправжнісінький зоряний поїзд — і ці двоє слів щонайкраще підходили до нього. Нелегко усвідомити, що оманлива порожнеча простору ховав в собі так багато, що треба вивчати її роки, десятиліття. Та й це не все: радіохвилі — лиш мала часточка схованого в ній. За ними вишиковуються безкінечні низки взаємоперетворюваних хвиль і часток — і повільних, і швидких, таких швидких, що вони обганяють світло, ніби прокреслюючи своїми променями шлях із сучасного в майбутнє. І йдучи за цими миттєвими розчерками, вишиковуються в просторі незчисленні міріади зірок, ширяючих планет з голубими газовими оболонками, сяючих комет і швидких метеорів — це лиш сліди, відблиски того руху, який є причиною всього. Все, за чим спостерігаємо, можна зрозуміти. Але де витоки невідомих «миттєвих променів»? І знали, що в той момент, коли ці витоки буде знайдено, відшукається й причина становлення всієї галактики. Ось чому вже багато років мандрував з планети на планету зоряний поїзд. І десь в інших сузір’ях і в інших світах, під сипім, під жовтим, під рожевим сонцем, щодня, щогодини, невидимі, мов вітер, мов повітря, мов дихання, проносились інші поїзди. Ось чому вони вірили в успіх. Я подумав: навіщо цей вічний рух? І збагнув: відшукати джерело променів можна, лиш «зловивши» його з кількох точок простору.

Виникла гадка: важко, певне, зробити поїзд невидимкою? І в голові склалась відповідь: зовсім ні, на вагонах транслятори світла, вони ловлять промені з одного боку поїзда і передають їх на другий, створюється ілюзія, що вагони прозорі, невидимі…

Лена з нами працювала… Навіщо це їй — невже лише через те, що дорога не була готова?.. І Ленині очі зробились ледь лукавими, вона розсміялась і, причепуривши волосся, що розлетілось за її плечима, мовила:

— А ось і ні. Звичайно, поїзд стояв до пори до часу. І справ термінових не було. Та й у нас же тільки поїзд-невидимка, а не люди. Кращий спосіб не виділятися, не впадати в око — це бути разом. І потім це потрібно. Хіба ви не помітили, що всі заміри я виконала значно точніше, ніж вимагалось?.. Але я працювала з вами ще й тому, що це було цікаво. Здорово. Я навіть багаття в тайзі люблю, і птахів, і сніги, і лижі. І вашу роботу. Ніби тут і народилась. А на Крайній Півночі я справді була, адже нам треба знати лінію траси дуже точно, куди точніше, ніж вам. І потім доведеться вивіряти координати дороги до міліметра. Навіть така помилка виростає в парсеки на далекій віддалі від точки спостерігання… Тільки ось що, Валентине Миколайовичу, ви повинні забути все, що пов’язане зі мною особисто. Це довго пояснювати, але це потрібно. Адже ми ще будемо працювати разом. Я допоможу вам, а поїзд… Про нього вам можна знати все. Пригадуєте, як ваш фотоапарат випадково спрацював і як у вас з Дмитром нічого не вийшло?.. Так ось, сьогодні вечором проявіть плівку (ви досі не зробили цього). Як тільки ви побачите на плівці поїзд, у вашій пам’яті виникне ніби провал. Тимчасово, звичайно. Вашим спеціалістам неважко зрозуміти, що таке зелений поїзд. Ви й Ахво згадаєте наші зустрічі через півроку, коли нас уже не буде тут. А тепер мені пора…

Я розумів їх: нелегко працювати довгі роки на чужій планеті, а зараз у них, може, лишаються лічені тижні, і не можна відволікатись, і все на останній межі — нерви, апаратура… І чи не тільки тому вони відважились відкрити секрет поїзда, що це їм дасть зайвину енергії, щоб хоч на декілька днів продовжити обнадіюючі спостереження? Адже поїзд невидимий лише тоді, коли працюють дуже непрості за нашими уявленнями прилади…

— Гаразд, — мовив я, — хай буде так. Зичу успіху, Лено!

… Раптом сонячні промені зійшлись ніби у призмі. І з світлого вогню вимайнула тінь. Ця тінь була поїздом — я нарешті побачив його поряд. Коли він пролетів мимо, розливши м’яке сяйво, Лени вже не було. Звідкілясь здалеку долинув її голос: «Послухайте нашу пісню, Валентине Миколайовичу!..»

Це була швидше земна пісня. Інакше й бути не могло: адже вони любили Землю і працювали тут. Про що співалося в пісні?

В ній співалось про червоний світанок першого дня весни і сині чисті дні її; про запахи гроз і лісові чари зеленого відродження під дзвони дощів; співалося в ній про золоті килими осінніх трав і зграї диких сріблястих птахів, що кричали на камінні і скелях; про таємпичі вогні в тайзі, що зникають зблизька, мов видиво, хоч здалека миготять, ніби звірині очі, — вовчі чи рисячі; і співалося про жорстокі шторми над східними узбережжями — дивно вигнутими краями планети, про літні барви північних фіордів і про всі простори, де пробігав їхній поїзд. Про те, як ішов він все далі, в долини річок, що несуть свої води до океану, в простори тайги, неозорі, мов небо, як зникав на Півночі, де полотном безкраїм слалася тундра і спалахи сяяли над снігами.

ЧИ ПАМ’ЯТАЄТЕ МЕНЕ?

Іноді я себе запитую: чому ця малоймовірна історія уявляється мені такою реальною, а не сном увіч.

У кімнаті нічого не змінилося. Той самий письмовий стіл, шафа з моїми давніми студентськими книжками, бронзова попільниця, статуетка Дон-Кіхота. Серед цих звичних речей все і сталося…

Найперше — про зустріч з людиною без імені. Ми завершували проект і працювали допізна. Коли я повертався додому, людей у метро було досить мало, а в моєму вагоні і зовсім порожньо. Тьмяно світили лампочки. Гуділи колеса на невидимих рейках. За вікнами — миготіння темно-сірих тіней на бетоні тунелю. Перегон. Станція. Перегон. На зупинках грюкають двері. Знову тіні миготять назустріч.

Раптом мене кинуло на сидіння. Скрегіт та вищання. Поїзд уповільнив хід. У вікні прямо перед собою я побачив чоловіка, який притиснувся до округлої стіни тунелю. Я бачив його руки, що вчепилися в металеві скоби, його обличчя — бліда пляма, яка промайнула і щезла у напівмороці за вагоном. Непередаваний вираз в очах — уважлива допитливість, незбагненна внутрішня впевненість — я пам’ятаю дуже чітко. Тільки одного разу мені випало побачити погляд з такою яскравою, щирою допитливістю. Давно-давно… В зоопарку. Ми підійшли до клітки з крокодилами, а неподалік на сонці дрімали пістряві удави, позгортавшись клубками. По той бік клітки стояла дівчина. Вона видавалася мені тоді зовсім дорослою і була охайно й вишукано зодягнена: біла кофтинка з великим синім значком, темна спідниця. Минуло багато років, а мене не полишає враження, яке вона справила на малюка, який стояв, засунувши пальця до рота, і дивився то на неї, то на басейн з крокодилами. Батько, міцно тримаючи мене за руку, аби я не загубився, безперестанку повторював: «Ну ходімо, ходімо ж». Він спішив кудись.

«Ще трішки, трішки-трішки подивимося і підемо», — казав я йому. І дівчинка… Вона подивилася на мене, і в очах п ще не вигасла допитливість, непідробний інтерес, з яким вона роздивлялася те, що перебувало за пруттям кліток. Я тоді заплакав і зненацька сказав батькові, що хочу додому.

… Я вийшов з метро, але ніяк не міг позбутися відчуття, що за мною спостерігають. Дома я відчинив вікно: вечір був задушливий. Спати перехотілось. Над теплою землею миготіли зірки, вдалині по шосе пробігали червоні й зелені вогні. Мені видалося, що в кімнаті хтось є. Я одвернувся од вікна і побачив чоловіка. Мої відчуття в ту мить можна, мабуть, передати так: «Він завжди тут стояв, я просто не помічав його». Його я і побачив у метро. І в очах — дрібочки того незвичайного виразу, про який я вже говорив, аби передати його за допомогою умовних символів, що їх називають словами. Очевидно, це завдання усе ж понад силу. Він пробурмотів свої вибачення.

Не знаю, як відтворити нашу розмову. Він запевнив мене… Йому вдалося переконати мене в тому, що він не людина, не просто людина. Щось на зразок робота. «Живий робот», «дослідник» — так він сказав. І мене приголомшує те, що я повірив йому. Не завагавшись ані на крихту.

Він сказав це не відразу, не на початку розмови, а підвів до своєї думки помалу, зовсім її не нав’язуючи.

Уявіть собі двох людей за письмовим столом. Відблиски нічних ліхтарів на вікнах сусіднього будинку. Віддалений шум автомобіля. Червона плямка, що повзе по шосе. Я слухав його спокійно, ніби він розповідав казку:

— Скажіть, як ви уявляєте собі контакт з Галактикою, наділеною розумом, з тими, не такими, як ви… Ви розумієте, про що я?

Це запитання прозвучало б, мабуть, для мене трохи несподівано за іншого випадку. Але тільки це тепер.

— Відразу важко відповісти, — я не кривив душею. — Є, мабуть, фахівці, це їхня справа.

— Але ж ви теж цим цікавитеся? Я здригнувся. Звідки він знає?

— Авжеж, до певної міри, гм, міри. Але зовсім не так, Я дилетант. Ви запитуєте про засоби спілкування з позаземними цивілізаціями, так, я розумію? Бачите, є лінкос — універсальна космічна мова, логіка, нарешті, загальні математичні закономірності. У фантастичних романах можна знайти десятки способів, і деякі з них можна реалізувати. Візьмімо хоч би будову атомів або знову ж таки константи. Жили б сьогодні древні будівничі єгипетських пірамід, ми їх зрозуміли б, вони нас, звичайно, з часом. Та хіба мало є способів, якщо вас це цікавить?

— Ви вважаєте, що тут годяться ті ж засоби, якими користувалися б у подібних ситуаціях єгиптяни або древні греки, — ті ж методи, нехай і переведені на мову двоїчного коду? Лінкос? Це ключ. Але цим ключем дверей не відімкнеш: надто довго треба морочитися. Роки, десятки років, а ви кінець кінцем з’ясуєте лише тривіальну істину, що, окрім загальновідомих констант, існують ледь-ледь складніші речі. Ні. Вихід тут тільки один: побачити все на власні очі. Втім, це неточно. Не тільки на власні очі, але й очима тих, інших — очима тих, хто сотворив свою цивілізацію, свій лад мислення, емоцій. Ви здогадуєтеся, що я маю на увазі?

Подивіться на мене уважно. Я носій цього методу. Я робот, але водночас я і людина. Найсправжніша, така ж, як і ви, тільки… погляньте у вікно. Бачите, он там… ні, ні, трохи праворуч, — бачите цю слабеньку зірочку? Саме над дахом сусіднього будинку? Бачите? Я звідти. Я народжений там. Створений у трубах лабораторій з клекотливої білкової маси, зітканий із справжніх нервів і наелектризованих молекул — в рокітливому вогні живодайних променів. У мене вдихнули здатність до аналізу, я одержав досконалий зв’язок з ними, — всепроникну, наче мисль, наче сплеск блискавки.

Можливо, ви запитаєте, де вони взяли шаблон, так би мовити, оригінал, за яким виготовили мене? Так, вони викрали одного космонавта. Його ракета була геть зрешетована метеорами… Вони знайшли його вже мертвим, але зуміли відтворити живу копію. Так…

Ви можете зацікавитися багато чим, і ви маєте на це право. Але я кепсько обізнаний. Ті, інші… — Він на хвилю замислився і подивився повз мене у чорне небо, всіяне зірками. — Вони зовсім не схожі на вас, краще сказати на нас. Щоб це зрозуміти, треба побути з ними, внутрішня несхожість набагато виразніша за зовнішню.

Я дуже мало пам’ятаю з того, що було там… Тьмяні картини оранжевого неба, оплетеного світлими, майже прозорими канатами. Зоряний вечір над темно-синім берегом. Велика пластмасова скриня. Лампочки, вогники, стрілки, цифри — мене навчають, мене невдовзі відправлять до вас…

Вони ретельно продумали експеримент. У них був чіткий план. Невдовзі ви в цьому переконаєтеся.

За вашим календарем це було близько шести місяців тому. Я увійшов у ваше життя, як у незнаний потік, але тепер я до нього призвичаївся. Це передбачалося за їхніми планами. Помалу телепатична інформація почала надходити поза моєю волею, без жодних моїх зусиль. Вам, звісно, важко уявити себе на моєму місці.

Так минали дні й тижні, поки не трапилося щось непередбачене. Я втратив з ними будь-який зв’язок, став зовсім некерованим. Не знаю, чому це сталося. Можливо, через нагальні зміни там, звідки мене прислали. А може, відмова від керування мною зокола, так би мовити, перехід на автономний режим закладено вже з самого початку в їхні наміри, — важко сказати. Що б там не було, я дедалі частіше відчуваю себе людиною. Щонайзвичайнісінькою людиною.

Мені раптом почало видаватися, що я пам’ятаю свою матір. Нібито вона каже мені, зовсім крихітному малюкові: «Слухайся старших, синку. Рости розумним хлопчиком». Дедалі рідше мене навідували думки, що я чужий всьому. Я пригадую ранні зморщечки на обличчі матері, її лагідний голос, коли вона вперше проводжає мене до школи…

Я пригадав зелену стежечку до школи і жовті осінні квіти на обочині. Нашу вчительку, дуже молоденьку. Перед школою, щоб перевести мене через дорогу, мати брала мене за руку. Я пам’ятаю її руку — шорстку, зморшкувату, теплу… Зустрічаючи, вона гладить мене по стриженій голові, потім дає дзеркало: «Знову забруднився чорнилом, дурненький. Спочатку вмийся, потім підеш бавитися», — і жартівливо шльопає мене…

Я пригадав сестричку. Цілі вечори я просиджував де-не-будь у тихенькому куточку і по друзочках, наче розбите дзеркало, відновлював минуле. В цьому дзеркалі я побачив себе хлопчаком з маленьким деревом у руці. Місяць жовтень. Я тепло зодягнутий. Довкола чорні грудки вологої землі, ямки для саджанців, рум’яні обличчя однокласників… Ви не повірите — я годинами блукав біля школи. Я знайшов її. Я приходив туди навіть ночами, щоб ніхто не помітив, як я вмітаю пилюку зі сходів ґанку — мені це іноді доводилося робити в дитинстві — і рахую дерева в шкільному садку. Адже це я, я їх садив. Але як вони виросли, побачили б ви їхї Іноді я залишався там до ранку, і, коли дітвора зі сміхом прибігала на уроки, я ніби ждав: ось-ось побачу знайомі обличчя… І я їх пригадав, маленьких друзів дитинстваї моїх вірних супутників.

В один з ясних вересневих дпів ми гралися в латки на шкільному подвір’ї. Уже почало опадати листя, і весь двір був затрушений великим кленовим листям. Воно шелестіло під ногами, заважало бігати. Я посковзнувся і наскочив на старшокласника, довготелесого дітвака в сірих формених штанях. Я побіг далі, але він мене наздогнав. Він наздогнав мене і боляче схопив за шию, щось мені сказав, зареготавши, дав мені по носі щигля. Я мало не заплакав від кривди й несправедливості. У мене відразу ж пропав настрій сміятися і гасати — знаєте, як це буває у дітей? Зненацька між нами опинився хлопчак, навряд щоб вищий за мене. «Одчепися від нього, хіба не бачиш, він ненавмисне!» — закричав він моєму ворогові. І той, зневажливо пхикнувши, відступився від нас. І цей хлопчак… Я добре запам’ятав його обличчя, — цим хлопчаком були ви. Звичайно, важко пригадати таке через стільки років. Але я вас упізнав. Ви навіть не здогадуєтеся, але я потайки слідкував за вами. Я взнав, де ви живете, це було легко зробити. Але вечорами вас не було вдома, і я тинявся довкола. Якби ви пригадали!.. Адже це означало б, що в мене і справді є минуле…

Іноді переді мною знову, ніби увіч поставала пластмасова Скринька, знову чулося тріскотіння зелених вогнів, уривчасті звуки чужих голосів. І ніби знову вдихав я спечене оранжеве повітря…

Дедалі болючіше боротися з цим.

Одного разу мені пощастило пригадати дорогу із школи додому. Знайомою стежкою я рушив шукати свій будинок. Знаєте, такий старий, одноповерховий дерев’яний будинок. І дах перехняблений. Мені здавалося, що коли я його знайду — я побачу на ґанку мою матір, сестричку. Ото, мабуть, зрадіють! Але нічого я не знайшов. Будинку нема. Може, його знесли, якщо тільки взагалі він існував. На тому місці зеленів сквер з високою травою, і стежка, впершись в огорожу, повертала, вела уздовж неї.

Я запитав перехожу літню жінку, чи не знає вона про старий дерев’яний будинок з перехнябленим дахом. Вона показала рукою у протилежний бік. Я чимдуж кинувся туди… Якби ви бачили, як я біг… Але; виявилося, це був не той будинок. Пізніше я дізнався, що тут і справді знесли будинок, але сталося це давно, ніхто подробиць не знав і не пам’ятав моєї матері.

Боюся вам набриднути, вже пізно. У мене ще трапляються хвилини, коли переді мною з’являється пластмасова скринька з цифрами і словами, що мигають, наче в калейдоскопі. Зелені вогні висяюють знову, коли я правильно відповідаю на запитання. Мене тренували довго, перш ніж послати. Перед очима постає, наче в тумані, оранжеве небо, темні вузлуваті стебла. Подумки я знову настроююся на хвилю, готуюся почути сухі звуки команди, наче ієрогліфи, які я розумію тільки один. У такі хвилини я здатен на ексцентричні вчинки, такі, як сьогоднішній, у метро.

Знали б ви, як нестерпно переживати ці хвилини! Але я подужаю це. По суті, я вже не йму віри у ці такі болючі спогади. Важко погодитися з тим, що всі події сплановані ними вже наперед. Але це не так. Я залишаюся тут — такий їхній задум.

Погляньте: ось мій годинник. У нього подвійний циферблат, час — земний і той, зоряний… Дивовижна робота, йога ніхто не візьметься тут ремонтувати. Але мені здається, він ніколи і не вийде з ладу. Чесно кажучи, не хотілося б його викидати, бо ж це єдина пам’ятка звідти, хоч як не боляче її іноді бачити.

… Стояла тиха ніч, дуже тепла. Ми добряче накурили. Він зняв тонку сіру краватку, поклав її на стіл і попустив комір сорочки, ніби йому було важко говорити. В його очах збереглася дрібочка того виразу, який я завважив у метро. Я знаю ці очі. Я зустрічав їх. У зоопарку? Але ж там була дівчинка з синім значком. Його сестра?

Він тисне мені руку. Прощається, іде. Але ж його не можна відпускати самого. Його треба повернути. Боже мій, що я накоїв! Кидаюся за ним — пізно. Він зник у темряві.

… Хистке, невиразне відлуння коливається у моїй голові. Школа. Хлопчак. Урок. Велика перерва. Знову шелестить листя. Молоденька вчителька. Дзвінок. Біганина. І голоси лунають так дзвінко — хоч вуха затуляй!

Ранок… Вікно. Сонце. Повінь рудого проміння у дворі. У кущах під вікном хороводять жовтаві плями, світлі дзвінкі хвилі. Кольоровий жучок, тихо вуркочучи, сідає на підвіконня і тримає крильця розправленими. Хлопчачі голоси. На асфальті гуде м’яч. Учорашній вечір спалахнув у голові барвами і голосами, наче сон або мрія. Але мені це не наснилося. Я спроквола повертаюся до столу. Там лежить сіра краватка, яку він забув.

Тону в тяжкому океані розбурханих думок. Що він казав? «Копія, шаблон… оригінал… за яким виготовили мене». «Вони викрали космонавта…» Копія! З глузду можна з’їхати. Адже оригінал — це Пестов. Його звали Сашко. Я знаю його! Так, у нього була сестра. Здається, я бачив їх разом. Він навчався в нашій школі до п’ятого класу, а потім кудись зник, Ах, так… переїхав у новий будинок і перевівся в іншу школу. То чому ж… цей… чоловік без імені не пам’ятає новий будинок? Він не встиг. Не встиг пригадати. Але він його знайде. Він знатиме все, що знав їїестов. Його пам’ять — копія. Він стане самим собою.

Тому, що той, справжній Пестов, ніколи більше не повернеться. Він загинув. Він був космонавтом. Я дізнався про це випадково. Коли? Клята пам’ять — забути-перезабути всіх знайомих хлопчаків зі школи, всіх давніх друзів… Ніби минуло не тридцять, а тисяча років.

Так, це він. Хлопчак з нашої школи. Пам’ять — дорогоцінна кінострічка. Нічого не можна забувати. Знову шелестить під ногами листя, клен скидає його на землю. Ми сміємося, я знову біжу, і молоденька вчителька стоїть на ґанку: «Дівчатка, хлопчики! Час на урок!»

ПРЯМІ ДОКАЗИ

ПЕРША РОЗМОВА ПРО ЗУСТРІЧНИЙ ЧАС

З пам’яттю іноді коїться щось дивовижне. Ніби починає проявлятися старий негатив. Знову раптом бачиш багаття, в яких хлопчаки спалюють осіннє листя, і чітко чуєш забуті голоси, а заплющиш очі — як і колись тепліють закоцюблі руки.

… На піщаних осипах ми збирали жовте каміння і розколювали його — там були заховані прозорі кристали. Ми шукали залізо, золото, алмази. І знаходили. Пізніше ми говорили про ракети, про зірки й про машину часу, навіть не підозрюючи, що ми самі подорожуємо у часі.

Ми всі прибули з того часу, де гостра трава не ранить пальців, а ногам не страшне каміння та п’явки. У нашого часу один напрямок — уперед! Спробуйте повернутися хоч би на хвилину — нічого не вийде.

Час схожий на пасажирський поїзд: за вікном пропливають дерева, будинки, люди… Вистукуючи колесами, посвистуючи, везе нас поїзд уперед, уперед, уперед…

Але чому ми забуваємо про початок шляху? Чому спогади іноді не тільки згасають, але, навпаки, дедалі ніби чіткішають, стають настирливішими? Ніби в ще один поїзд, що мчить нам назустріч і в якусь мить порівнюється з нами і відходить у наше минуле, в колишній час. І ніби є в цьому поїзді хтось схожий на нас, дуже схожий, наше друге «я», і з ним нас пов’язує тонка ниточка думки.

… Ще років два тому я посміювався із Сафонова, бо світ з єдиним часом, видавалося мені, простий і непохитний.

В один з вечорів я вперше замислився про зустрічний час.

Я не надто вірив у тарабарщину про інваріантність і коваріантність. Але саме припущення нро світ, який незримо так пронизує нас, що у кожної травинки, кожної піщинки в двійник, який живе навпаки, несподівано видалося мені поетичним і трохи приголомшливим.

У той пам’ятний вечір ми сиділи біля прочиненого вікна. Вуличні ліхтарі вже погасли, і в світлому попелястому небі спалахнула голуба зірка. Розмова якось вичахла. Ми мовчки дивилися, як із-за сусіднього будинку випливав білий виповень-місяць. Тополине листя тихо бриніло, і теплі хвилі повітря докочували до самого вікна цей зелений шум.

— Отже, можна зустрітися з майбутнім? — запитав я.

— Так, можна, але тільки один раз.

— Як два зустрічних поїзди?

— Так, як два поїзди.

Не товаришували б ми з Вальком, я, може, повірив би йому набагато раніше. Але ж колись ми разом з ним бігали на лекції і за одним столом вираховували криволінійні інтеграли, тому я сприйняв його ідею, наче свою власну, — скептично. Хіба мало яких думок бродить у голові кожного з нас? А тут, власне, й ідеї ніякої не було. Про зустрічний час десь уже писали — мало не з благословіння самого вельмишановного Дирека.

Нині я вже розумію, що ідея все-таки була: довести існування такого світу експериментально. Можна подумки прослідкувати свою подорож у часі, зустріч із двійником повинна відбутися посередині шляху. В цю коротку мить і позначиться минуле й майбутнє, але чи пощастить його вловити, відчути, усвідомити?

— Ти помиляєшся, Влах, — сказав я. — Зустрічний час — це легенда, не більше, якщо й існує такий світ, то ми все одно ніколи його і не побачимо і не відчуємо.

Він мовчав. А я пошкодував за мрією, яку він не спроможний обстояти. Захотілося повірити в неї… винайти що-небудь, нарешті.

— Ти зміг би, — запитав я, — уявити мелодію в зворотному запису? Мені здається, «музика навпаки» — це какофонія, незрозумілий шум.

— Те ж саме сказали б ті, з іншого світу, якби… розумієш?.. А це думка! — Він пожвавішав. — Зворотний запис — думка! Треба тільки трохи переробити магнітну головку, тоді можна все відтворити. У тебе ж був магнітофон?

Я дістав магнітофон і поглянув на годинника. Без чверті перша. Хотілося спати. Я зрозумів, через що він такий збентежений. Ми ж бо недаремно сперечалися про симетрію та квантовий обмін. Тому хотілося уполювати радіосигнали наших двійників. Але що таке їхні голоси та музика? Безглуздий шум, всі звуки прямують у зворотному порядку. І потім, перекручення, неминучі пропуски, завмирання сигналів — хто спроможний врахувати це? Коли тільки ці сигнали можна почути взагалі.

Проте на магнітофоні можна все-таки спробувати записати сигнали і потім прокрутити стрічку в зворотному напрямку. І якщо пощастить почути хоча б одну музичну фразу, хоч би уривок розмови російською, англійською, турецькою, японською… Тільки б почути! Ось що я прочитав раптом в його очах.

Він вірив і не вірив. У нього було дуже серйозне обличчя, волосся впало на лоба, і на правій руці набрякла й пульсувала синя жилка. Дивно, що ця звичайнісінька думка раніше нікому, по-всьому, не приходила в голову. Він зняв кришку магнітофона, клацнув клавішами, настроїв приймач на якийсь вібруючий звук. У чорному квадраті вікна поринули червоні й сині вогні, потім вікно згойднулося, дерева заступили зірки. Я відчув під головою подушку. Він обернувся до мене і щось сказав.

— Так, так, залишайся, Влах, — відповів я навмання, — світло мені не заважає.

Уві сні мислять образами. Минуле — це мій Синьогірськ і сонце в зеленій траві. Майбутнє — наче хмаринка на далекому обрії. Наше майбутнє — це чиєсь минуле. Все ясно і просто.

Валько просидів цілісіньку ніч, у кімнаті горіло світло, і саме тому ніч, мабуть, була схожа на літній вечір, коли вітер кушпелить на дорогах курявою і клубки її котяться до самого дому, а там жде мати, яка, виявляється, зовсім не померла давно-предавно, а жива й здорова. Ось уже вона клопочеться, готуючи чаювання за старим дерев’яним столом, а біля вікна стоїть і усміхається довгоноса й ротата дівчинка.

Ще один вечір, але вже зовсім інший. Вересень. Далекі дзвінкі голоси. Гудки. На столі лист. Намагаюся вгадати, від кого лист, і не виходить. Стараюся пригадати… Здогадатися… Чи забути?..

Хтось поторсуе мене за плече: «Вставай, вставай, старий здохляко, дещо розкажу».

— Як справи? — запитую я.

— Зараз побачиш. Вставай, запізнишся на роботу. Він поставив найбільш вдалу стрічку. Я почув суміш ударника й тромбофона.

— Це не те. Це прямий запис. Роуз, сучасна п’єска для джаз-оркестру. Далі, слухай далі.

Звук був дуже невиразний. Щось промовила жінка — зовсім тихо, голос майже розтанув у тиші. Я завмер. Але почалася знову якась мішанина. Шум, посвистування, гуркіт…

ТАК ВІДХОДИТЬ МРІЯ…

Того ранку, коли ми вперше почули зворотні радіосигнали, ми домовилися про чітку «програму досліджень». Утім, це виявилося марним. Другий вечір нагадував перший. Сафонов накадив так, що я ледве бачив його руки, і кільце магнітофонної стрічки, і купу касет, і він говорив, говорив, а я йому чи то допомагав, чи то заважав. Чимало записів було порожніх — шум у прямому і зворотному напрямах. Ми стирали все з таких стрічок і записували знову. А потім слухали. Два-три осмислених слова, по-моєму, ще не означали, що ми чуємо наших двійників. З випадкового набору звуків теж іноді утворюється слово або мелодія. Щоправда, дуже й дуже рідко. Але в що легше повірити — в існування із зустрічним часом чи в те, що з шуму випадково склалася відповідна комбінація звуків?

Ми не зловили більше жодного звуку. Ефір німував. Можливо, мій радіоприймач був слабкий, а можливо, щонайзвичайнісінькі шуми та передачі радіостанцій зовсім забивали сигнал — цього ми не знали. Та й де він, цей зустрічний світ, — далеко чи поряд?

Кілька днів Влах працював до ранку. Він приходив, умикав приймач, і починалися справжні пошуки, що нагадували радіограму «полювання на лисиць».

Врешті-решт всі ці записи збили нас з пантелику, і ми загубили ту найпершу стрічку, з одним-єдиним уривком фрази.

Влах відніс мій приймач в інститут і щось з ним зробив. Після цього добре розпізнавалися всі шуми, навіть шум електронів у лампах, схожий на дріб сухих горошинок.

Тихими погідними ночами ми вслуховувалися у звуки, для нас уже такі звичні. Але це були безживні звуки — як шепіт далеких морських хвиль у порожній мушлі.

А вранці на роботі я спирався ліктями на стіл, клав на руки голову і — коли щиро — куняв так доти, доки лікті не роз’їжджалися.

— Доброго ранку! — сказала мені якось після цього метка Вірочка, яка взагалі поводилася зі мною так, ніби я був її однокашником, а не керівником її теми.

Чомусь я розповів їй усе.

— Чудна історія, — сказала вона. — Двоє молодих ледацюг, один з яких міг би захистити дисертацію, або оженитися, або зробити щось корисне, б’ють байдики і займаються дурницями. Історія, мабуть, не така вже й чудна, швидше звичайна.

Вона навіть не поцікавилася, що за сигнали ми вловили того вечора. І це вона — а що ж сказав би на її місці хтось інший?

Як розгадати цю досить поширену породу людей, які знають напевне, як належить і як не належить жити і навіть які читати книжки?

А вона ж могла все зрозуміти. Виявляється, вона знала навіть про чудо Джинса. Якщо у піч поставити посудину з водою і вода замерзне, замість того, щоб закипіти, тоді й станеться це саме чудо. Джине перший вирахував вірогідність того, що молекули води через звичайнісіньку примхливу випадковість втратять свою енергію, а піч, навпаки, нагріється ще більше.

Я чудово розумів, що вірогідність «чуда» не зовсім дорівнює нулеві, але зате, щоб описати його, потрібна така безліч нулів після коми, що жодна нормальна людина ніколи не візьме її в розрахунок.

— А ти ладен повірити навіть у чудо Джинса, — казала Вірочка, — Хочеш, я підрахую вірогідність того, як з випадкового шуму виникло одне чи два завершених слова? Хочеш, підрахую?

— По-перше, шум — це завжди випадковість, висловлюйся точніше, — відповів я їй. — По-друге, підрахуєш не ти, а машина. Ти складеш тільки алгоритм і програму, та й то за тими формулами, які напишу я. По-третє, все це не так просто. Бо це не чудо Джинса. Невже ти всерйоз вважаєш, що це не випадковість? Тоді що? Сигнал? Але ти заперечуєш і це. Що ж залишається?

— Нічого. Де ви взяли стрічку? Ах, ти десь дістав». А ви її перевірили, перш ніж записати сигнал?

— По-моєму, ні, — не зовсім упевнено сказав я, дивуючись з тієї легкості, з якою мені давали урок по «основах».

— Ось і розгадка, — вела вона далі, — коли вже у щось вірити, то найперше у те, що на стрічці лишився якийсь старий запис. Точніше, мізерний його уривочок. Забарахлив пристрій, що стирає стрічку, або зупинили магнітофон… та мало що може бути.

Я замислився. Вона мала рацію. Найелементарніше спадає на гадку в останню чергу. Щось нібито прояснювалося. Практична Вірочка поставила нас на місце. Ця сама Вірочка, якій я колись допомагав писати диплом, за що вона дозволяє іноді запрошувати її в кіно — доти, доки вона не вийшла заміж.

Я подивився на неї і побачив в її очах вираз, який промовистіше за будь-які слова засвідчував про те, що вона чудово здогадується про ймовірний хід моїх думок.

Невдовзі після цього я попросив Сафонова дати мені спокій. Мені остобісіло це божевілля в моєму домі по ночах. У величезній купі котушок я знайшов (чудо Джинса, можливо) ту стрічку з однією-єдиною фразою і віддав йому приймач та магнітофон. Бо його власний приймач уже давно вийшов з ладу.

— Візьми прилади, — сказав я, — працюй, коли так уже кортить. А запишеш справжні сигнали, я подарую їх тобі.

Він зрозумів, Річ була не в тому, звичайно, що я не висипався. Я перестав вірити, ось що це означало. Чи вірив я раніше? Мабуть, що так. Принаймні тоді, коли було зроблено перший запис. Перший і останній?..

Алгоритм Вірочка все-таки склала. Випадкове слово не вийшло, машині забракло пам’яті.

ДВА ЛИСТИ

Між двома листами, про які я тепер повинен розповісти, є якийсь ледве вловний зв’язок. Це мені стало ясно набагато пізніше, коли прояснилося і з причинним зв’язком подій, що відбулися слідом одна за одною, ніби пори року.

Про перший лист я, здається, згадував вище. Прийшов він із Синьогірська в один з вересневих днів. Лист був від Ольги, звичайна цидулка — десяток фраз. Я нічого не забув, але їй тоді не відповів. Бо уявлення не мав, про що ж писати. Ї ще тому, що голова була забита іншими речами. А ще через рік я не відписав тому, що писати після такого тривалого мовчання було вже незручно. Ще пізніше, через два роки, я згадував про неї, але взятися за перо вже не міг. Я спробував це зробити, але виходило досить безглуздо (так у мене і повинно було статися, як я зрозумів пізніше). Я порвав невідправлені листи один за одним І вирішив, що так краще. Коли це сталося? Може, чотири, а може, й шість років тому.

Чи ждала вона, сподівалася, що я їй напишу? Через два, три, чотири роки? Я про це не знав. Швидше, як мені тоді вдалося, ні. Потій я збагнув, що це було помилкою. Листа ніколи не пізно написати, якщо тільки він буде гарним і щирим.

Другий лист я одержав від Валька, він надійшов місяців через півтора після подій, про які я розповідав вище. В ньому було кілька суто Валькових рядків:

«Нагальний порив зірвав мене з місця. Причалив у Батумі. Відпустка. Живу несосвітенним життям у джунглях, поблизу будинку відпочинку «Буревісник». Отетерів від тепла. А днями трапився вина дочок: на катамаран з острова Хонсю плигонув такий собі здоровило, хлопець, якого у місцевих колах нарекли Бовдуром. Ну, сам розумієш, на дно булькнула вся ця ескадра…

Ухвалили: за нестриманість та поспіх скинути Бовдура з Високої Скелі — 3 метри — у море.

Учора ввечері уперше побачив, як у нічне небо врізався велетенський болід — видовище феноменальне. Подробиці телеграмою. Чи будеш у Москві 14-го? Є важливі новини.

Тисну копито. Росінант, він же Блах».

Чому він надіслав цього листа? Гадаю, він мав намір, йоли можна так сказати, підготувати мене. Фразу «Є важливі новини» я небезпідставно пов’язував з тим, над чим ми так довго й безрезультатно морочилися. Але невже він і в будинку відпочинку не облишив магнітофон?

Він повернувся в Москву чотирнадцятого.

— Там ідеально прозора іоносфера, — запевняв він мене, — де знайдеш краще місце, ніж біля Батумі? І прірва вільного часу. Я працював цілий місяць, і ніхто мені не заважав.

— Може, світ із зустрічним часом існує ближче до Батумі, ніж до Москви? — висловив я припущення. — Або Чорне море — це величезний рефлектор для радіохвиль?

— Смієшся? Ось послухай.

Він звично клацнув клавішами — і мій магнітофон (який же жалюгідний він мав тепер вигляд!) підморгнув мені зеленкуватим оком настройки. Запис був справді незвичайний. Ось він:

«Валю… Чуєш меде? Я з Синьогірська… Невдовзі приїдемо. Так, з Ольгою. Спасибі… Зустрічай…»

— Ну то що, збираєшся у Синьогірськ? — запитав він мене.

— Ні, все давно минулося.

Я знав, чому він мене про це запитав. Розпізнати мій голос на цьому запису неважко. Мені ж здавалося, що сталося якесь непорозуміння. У Синьогїрську телефону не було. Отже, мій голос туди, в ефір, не потрапив би і радіоприймач його не вловив би.

— Не було, то буде, — наполягав вія.

— Навряд. Там усього десять тисяч населення. Це навіть не місто, а тільки назва.

— Та зрозумій же, це телефонна розмова з нашого майбутнього! А для них воно минуле і сьогоднішнє.

Я розумів. Але, чесне слово, Синьогірськ був мені непотрібний: сотні кшометрів — ради чого? Так, я добре пам’ятаю його вулиці, що закінчуються яругами, лощинами й перелісками. Його дерев’яні будинки і свою ненавмисну закоханість. А потім — Москва й університет. І все, що було до Москви, стало для мене іншим континентом.

Ми заблукали в гіпотезах.

Невдовзі з’явилися нові турботи. Влах на три місяці застряг у відрядженні. Я серйозно занедужав. У лікарні я зустрів синю, яснооку весну.

Але я пам’ятав про Синьогірськ. Пам’ятав так, ніби він стояв мені увіч.

… Влітку в лощинах піднімалися високі трави. В озерах, що замішалися після повені, шелестів очерет. Ми робили з нього списи. На пагорбах трава росла не така розкішна, зате більше було кульбаб, траплялися васильки, й мишачий горошок, і нетрів батіг. Схили місцями то голубіли, то жовтіли. І яка теплінь там йшла від землі! Можна було лягти набік, і тоді обличчя лоскотали билинки, розворушені кониками, комахами й жуками. Спад пагорба видавався рівним, пласким, і годі було збагнути, де вершина і де підніжжя. Крізь зелені нитки травм видейвся ліс, і світилося над лісом небо — то сірувате, то рожеве під сонцем — яке до вподоби, коли придивитися. І можна було змусити землю тихо повертатися, зовсім наче корабель.

ВЕСНЯНА ІНТЕРМЕДІЯ

До мене в палату якось завітала Вірочка. Говорили про якісь дрібнички, про роботу. Я вловив себе на тому, що ставлення моє до неї неупереджене. Тут, у лікарні, завдяки старим книжкам та особистим спостереженням я вивів формулу звичайної людини. І в формулі цій вмістилося все: любов і мрія, розрахунок і глупство, порив і терпіння. Все в усіх, хоча й в неоднакових пропорціях. Чи, може, це таке життя, що змушує проявляти нас то одну то іншу властивість?

— А як із зустрічним часом? — запитала вона наостанок.

— Не знаю.

— Шкода. Мені це дуже сподобалося.

— А мені знудилося, І надто відтоді, як я потрапив сюди. Принеси мені з мого столу кпижки — Слокама, Колдуелла, Фоссете, Мелвілла, Лондона, — принеси усіх. За це я розповім тобі потім про час. Ні, зажди. Я скажу зараз. Час — це архіве летенськии кашалот, який закусує всесвітом, а кісточки випльовус.

Я дав їй телефон Валька (в лікарні телефон чомусь не працював), і назазтра він з’явився.

— Надовго? — запитав він.

— На місяць. Де був?

— На Волзі. У полях-лісах ставив антени.

— Радари?

— Ні, радіотелескопи, уяви собі.

— Ти захляв, наче сірий вовк. Тобі б на моє місце. Життя спокійнісіньке. Лежи і думай. А ліньки — просто вилежуйся. Тільки ось що, Влах: очманів я трохи, розумієш? Валяєшся від ранку й до ранку, і поруч санітарки тільки й вештаються — жах! Принеси мені штани і светр.

— Навіщо тобі? — почав було він.

— Штани і светр, — відрубав я. — У мене ж тут усе позабирали. Ось ключ від квартири.

Я дивився йому вслід, і снувалася думка. Що ж, цілком можливо, для нього настане час відкриттів так само. Чи поїду я в Синьогірськ? Я відчував, що він правий. І ця правота не потребувала мого рішення, не залежала від нього.

За ці кілька тижнів, поки я намулював боки на лікарняному ліжку, чудернацькі здогадки не відпускали мене. Вечорами я бачив клапоть чорного зоряного неба між занавісками, і світ видавався мені лише порожнім ящиком, який я міг наповнювати розмальованими кубиками, з словами, написаними на них: «час», «життя», «сум», «щастя», «людина» — всіма словами, що їх я знав.

І хоч би за яким порядком я ці кубики не складав, у ящику залишалося ще дуже багато порожнечі — вона була просто бездонною.

Нарешті дивитися на зорі мені набридло і розмірковувати про людську свідомість, що є творцем світу. Я хапався за книжки, які мені принесла Вірочка. Це були книжки, багато з яких я читав і раніше. Вони до пори до часу валялися в моєму робочому столі, ніби в очікуванні слушної нагоди, коли мені знову закортить казок про Полінезію, Галапагоські острови й обидва полюси — Північний та Південний. Я зрозумів, що всі вони — Нансени, Магеллани, Колумби, Лазарєви, Амундсени — навіть якщо вони пробивалися через засніжені тороси, — врешті-решт мріяли відкрити чарівну країну, відгороджену від решти світу крижаною стіною.

Книжки набридали теж.

Гілочки багульника, що їх принесли моєму сусідові по палаті, який то пропадав у коридорі, то шалено різався у шашки, нагадували про весну. Ще більше тягнуло на повітря, і нарешті Сафонов приніс одежу.

Він прийшов через три дні, які треба було б сприйняти за один — такі вони були схожі (я вже давно дізнався про дні тижня з випадкових балачок).

Я опинився на вулиці цілком пристойно одягнений. Я провів Валька до самих воріт. Холоду, по-моєму, вже не відчувалося зовсім, а земля видавалася літньою… Я ніби плинув у повітрі — від голого віття воно було синє. Теплий жовтавий промінь, упавши з неба, доторкнувся до моєї долоні теплом. Незвичайне почуття виникло в мене, виникло й щезло: чи, був а, не зустрівся я з двійником, чи не пройдено половину шляху? Проте ні, майбутнє мені раптом не відкрилося — мабуть, час ще не настав.

Проте зненацька мені знову видалося, що це можливо: два світи мчать один назустріч одному, і для кожної людини, кожного дерева й травинки, для всього сущого у них рано чи пізно настає збіжність — для кожного у свій час.

Збіжність триває тільки мить, але вона є повною: два об’єкти із взаємно вивернутих просторів зливаються в один. І потім стрімко розбігаються, щоб більше вже ніколи не зустрітися. Ось тоді, напевне, і можна вловити мить, щоб зазирнути у майбутнє, якщо до цього тільки будеш завжди готовий. Так не хотілося повертатися! Ворота виходили на шосе. Я повернувся назад і, обійшовши лікарню, переліз через огорожу, за якою був парк.

Тут, перестрибуючи з купини на купину, я буквально зіштовхнувся з двома хлопчаками. Вони чаклували біля тонкої берези. Невеличким і поганеньким ножем один з них колупнув дерево, і сік пішов.

Це було моє.

Я це добре знав.

Я відняв у них ніж і, ступаючи по старому листю, з-під якого проступала вода, дістався до високого дерева. Але як не старався, все марно, даремно покремсав тільки березу. «Наче два зустрічних поїзди…» — чомусь пригадалося мені. Я не міг ще заглянути в майбутнє і не міг повернутися у минуле.

Очевидно, я наковтався надто багато повітря за один раз, мною захитало, наче на літакові, який приземлюється, і дерева нудотно закружляли. Через хвилину, коли я зміг стояти, не тримаючись за березу, щось змінилося. Може, просто посутеніло, але парк змінився. З павутинки, що зачепилася за сучок, сяйнув сонячний промінь. Гілля посіріло, і повітря згасло.

Пахло давньою сирістю. Черевики в мене зовсім промокли, до них прозаїчно налипла руда глиця і якесь тогорічне сміття.

Моя втеча не минулася мені безкарно: я простудився і заліг у лікарні ще на довше.

В один з останніх днів до мене прийшла знайома дівчина, ім’я якої я називати не буду. Вона теж мені щось принесла і щось говорила. В неї був гарний голос і миле обличчя, і слухати її було приємно, дарма що все, що вона говорила, було неправдою.

Дивлячись на знайому зірку через чорну щілину між занавісками, я сам допитувався у себе в ці останні дні: чи поїду в Синьогірськ?

Одного разу мені закортіло добутися до витоків людського знання про простір та час. Що думали про це тисячі років тому пророки, видіння яких про світ передавалося нам у міфах?

Чому всесвіт створюється Брамою заново через кожні вісім з половиною мільярдів років? Де джерела цього неймовірно сміливого уявлення про безконечні цикли творення і руйнування? Відповісти на подібні запитання зовсім не просто.

… Був тільки простір, мовиться у скандінавській сазі, не було ні піску, ні моря, ні хвиль холодних, ні неба над ними. У північній частині простору розташувалося одвічне джерело холоду — країна Ніфельгейм, завжди вкрита туманом. Хвилі Ірду, теплого джерела, розташованого на півдні, зустрічалися з холодними потоками Ніфельгейму. І цьому змішанню зобов’язана своїм виникненням первісна матерія. З неї утворився світ.

Матерія — з порожнього простору. Така суть саги, в якій ніби наперед передбачені результати теперішніх досліджень. Ще Кліфорд та Ейнштейн мріяли про теорію, яка коротко полягала ось у чому: в світі немає нічого, окрім порожнього викривленого простору. Частки речовини — це такі ділянки простору, де він викривлений ще більше, ніж всюди. А переміщення часток нагадує рух хвиль на поверхні озера.

Хвилі Ірду та Ніфельгейму ставали помалу математичною реальністю.

А час? Чи може бути таке, що про зустрічний час здогадувалися ще в часи халдеїв та древніх єгиптян.

Я спробував уявити епізод, наведений в одній старовинній книзі, що якимось дивом потрапила мені на очі саме в ті дні.

Фараон Хеопс запитав у майстра небесних таємниць (звання таке ж високе, як і звання начальника тілоохоронців):

— Чи правда те, що відрубану голову ти зможеш змусити знову прирости до плечей?

— Так, володарю, коли це буде на догоду богам, — відповів майстер.

Він був одним з тих, хто складав план Великої піраміди, розрахувавши вхід до неї так, що з самої його глибини можна бачити священну зірку.

— Нехай приведуть раба, — сказав Хеопс верховному переписувачеві.

— О володарю, — заперечив майстер. — Велике будівнице тво ще не завершене, і нехай життя навіть одного-єдиного раба не залежить від мого вміння.

Хеопс здивовано поглянув на майстра.

— Що ж ти пропонуєш?

— Нехай принесуть гусака або пелікана, але я повинен вибрати його сам, аби узгодити з волею богів.

— Тобі завжди вдається своєчасно дізнаватися про волю богів? — запитав Хеопс, і ледь помітна усмішка торкнулась його губ.

Майстер мовчав. Він добре знав, що рівних йому не було в усій долині Нілу і далеко за її межами. Ледь торкаючись пальцями, легкими, наче струни, він міг відкрити душу речей і тварин, він міг читати думки і пам’ятав древні слова, що надійшли за легендою із священної зірки.

— Гаразд, — сказав фараон, не дочікуючись відповіді, — я згоден, але якщо ти помиляєшся, то другим після птиці ти будеш сам.

Гусак був обезглавлений, і тіло його покладене в одному кутку кімнати, а голова — в іншому.

— Можеш починати, — сказав Хеопс.

Тіло і голова птаха сквапливо поповзли назустріч одне одному і з’єдналися, причому плями крові на пір’ї зникли, ніби їх і не було. Гусак звівся на задні лапи і стривожено заґелґотів.

Найцікавішим у цій історії було пояснення, що його дав фараонові майстер небесних таємниць.

За його словами, згідно з древнім задумом богів, жодні зусилля смертних не спроможні порушити усезагальної гармонії й рівновага: будь-яку їхню дію небо повторює в зворотному напрямку, і тим самим загальний результат зводиться нанівець. Так замість птаха з відрубаною головою, там з’являється цілий птах, якого із згоди богів іноді можна обміняти на вбитого.

— Дурниця, — сказав Валько, коли я розповів йому про це. — Вибрати гусака, якому саме випав час зустрітися з двійником? І потім, як ти висловлюєшся, обміняти? Ні, до нас це не мав жодного стосунку.

— До нас?.. Врахуй, Влах, у їхніх головах зберігалася вся мудрість тисячоліть, нині частково втрачена, частково перекручена. Тільки незначна її частина лягла в підвалини теперішньої цивілізації.

— Якщо хочеш учитися в астрологів дізнаватися про волю богів, тобі треба народитися знову, — у час, більш сприятливий для таких вправ.

— Боги? Та вони у них не вірили! Боги для багатьох з них — словесна формула і тільки. Або легенди, освячені часом.

— Надто оптимістично.

— Зовсім ні. Пригадай, навіть набагато пізніше, в освіченій Елладі Арістотель був звинувачений у богохульстві і засуджений ареопагом до страти. Але встиг врятуватися, чкурнувши на Евбею. Діагор, який заперечував існування богів, так само опинився у вигнанні після того, як його присудили до страти. Твори Піфагора привселюдно спалені, а сам він вигнаний. Продик, переконаний, що боги — тільки втілення сил природи, страчений… Ну? Хто ж наважився б відкрито заперечувати? Із тих, звісно, хто хотів врятувати собі життя.

Валько невизначено махнув рукою.

— Добре. Мене це не дуже хвилює. Краще скажи: ти в Синьогірськ поїдеш?

— Цього я поки що не знаю.

СИНЬОГІРСЬК

Минув рік з лишком — і все змінилося. Осіннього вечора, коли сожце котилося по дахах датських будинків, а на темно-сірій стрічці ріки трепетали довгі тіні, я пригадав про Синьогірськ. Але зовсім не так, як раніше. Тут, на осінній набережній, я вже, здається, не мав сумнівів.

Ліворуч від мене, на узгірку, дерева подзвонювали вересневим листям. Над обрієм застигли жовтаві краї хмар, і небо там було спечним і пружним, але над головою вже розвіювався попіл голубизни. На річці, що починалася десь у рожевій заграві, згасали й тонули золотаві вогні. Тут, на межі осіннього дня, світ видався мені широким і ясним, а листя й трава зненацька спалахнули чистим і яскравим полум’ям.

Я не відразу здогадався, звідки це незбагненне світло.

Від заходового сонця залишився червоний півмісяць, воно майже заховалося там, де за лісами, за річками був Синьогірськ. Хто знає, може, його промені і проторували невеличку стежечку між минулим і майбутнім. Вірили ж ми у те, що кожен з нас повинен рано чи пізно, а зустрітися з іншим світом…

І в те, що потік фотонів міг сприяти квантовому обміну.

І знали вже ми, що світ довкола нас зовсім не такий простий, яким він видається тим, хто звик до нього. Хибна пам’ять, по-моєму, так це називається. Я ніби знову пережив те, що вже колись давно було.

Я підняв руки вгору — вони ніби доторкнулися до прохолодного неба. Мені хотілося утримати сонце, ще і ще бачити і чути, як дихає смарагдова земля. Але чи можливе це? Дивовижна хвилина…

Мабуть, я давно прагнув у Синьогірськ, просто я не зізнавався собі в цьому. Не треба гаятися, думав я, зібратися можна дуже швидко. Хіба трьох днів не досить? Податися від усього, що обридло, від марної й нудної товкотнечі. А там буде видно… Влах мав рацію, звичайно, звідти я йому зателефоную…

В цю мить я справді знав або, можливо, відчував усе, що сталося потім, ніби зустрілися сьогоднішнє, вчорашнє і завтрашнє. Я знав, що скажу Ользі Знав, що повернуся з нею. Знав, яким поїздом поїдем, і в ушах уже лунало вистукування коліс, знав усе про зустріч і про перший ковток повітря, коли я зійшов на майже безлюдну платформу. Про старі віщі сосни, які, мабуть, усе ще розповідали ту саму історію, початок якої я чув у дитинстві. Я уявив собі це таким, яким потім воно прийшло до мене насправді.

Ясно прозвучав гудок, протяжний, наче північна пісня.

Я йшов спочатку неквапом, далі все швидше й швидше. І видавалося мені — я уявив собі, — що хтось інший, схожий на мене, прямував назустріч гарячому сонцю, що сходило, і простягував до нього руки.

ВІДКРИТТЯ ПЛАНЕТИ

КРИЛАТИЙ КІНЬ

Увечері прошумів дощ і вщух. Зійшли сріблясті зірки. Перед світанням знову налетіли хмари, але ненадовго: ранок настав чистий і ясний.

«Схоже, дуже схоже, — відзначив Сергій, прокидаючись, і думка працювала так чітко, ніби хтось повторював її вголос- Тим часом усе тут інше, ось у чому дивина. Навіть сон якийсь невагомий. Ніби у швидкісному літаку чи в ракеті. Тому відразу й не пригадаєш, що наснилося: сосни на узбережжі моря? весна? поля у липні?

Він підійшов до вікна і побачив, як вдалині руйнувалася брила хмари. Зірка-сонце пронизала її жаром наскрізь. Хоч як швидко розвиднялося, під деревом біля вікна ще причаїлася досвіткова тінь. Крилатий кінь промчав під вікном, розітнувши тінь осяйними крилами, і зупинився на галявині наче вкопаний. З його появою сон про Землю щез.

За стовбуром дерева промайнула постать Рудрі. Він накинув на крилатого коня сідло. Той здригнувся, ніби обпечений. З гілки зірвалася краплина дощу й червоним яблуком покотилася в траву.

— Кінь готовий, — голосно сказав Рудрі. — Жде гостя.

Сергій вийшов на ґанок. Легке повітря тремтіло, наче летюче полум’я, що ось-ось сипоне іскрами і погасне. Двічі на рік орбіта довжиною у тисячу кілометрів виводила планету майже у центр подвійної зірки, де гравітація білого і чорного, невидимого, сонць накручувала пружину часу. Планета починала обертатися швидше. А вага всього, що в ній містилося, змінювалася, легшали навіть скелі. Наставали дні, коли все, що вміло літати й пурхати, розправляло крила й паруси, аби поринути у височінь. Такий ранок випав і сьогодні, ранок невагомості.

Цей крихкий, тендітний світ породив людину з її незбагненним розумом. Уміти, не знаючи багато з того, що давно знане на далекій планеті під назвою Земля, — хіба не парадокс?

Творення для них полягало у звичайнісінькому подвоєнні. Колись в Елладі піфагорійці, щоб провести пряму, уявляли у просторі дві точки. А подвоєна лінія започатковувала площину. Так, через подвоєння, розгортався їхній світ у всіх досяжних для них вимірах. Тут мислили майже так само. І ще: відображення у дзеркалі вони вважали за таку ж реальність, що й предмет.

Мистецтво зливалося тут з досвідом, з крихтами знань, набутих протягом віків, і, щоб збагнути, як і чому це відбувалося, потрібно було тільки пильно побачити примарну картину рівнини з її мерехтінням у світлі близьких зірок, і примхливу ходу часу, зумовлену зовсім не тією стихією, що в інших місцях, і надзвичайну складність буття, яке поки що неспроможне осягнути загальну підоснову, але вже здатне розпізнавати й зберігати істину. «На все свій час, — розмірковував Сергій. — Крилаті коні зробили мрію про небо реальністю, і з цього варто чудуватися не менше, ніж з нашої найпершої ракети. З’явиться у них і техніка. А ось якби сталося щось неймовірне і наші космічні польоти почалися на сто — двісті років раніше, таких, як Рудрі, мабуть, відловлювали б і відправляли в клітках на Землю.

Кінь гордовито підняв голову, крила його припали до трави, краї їх стріпнулися. Влучивши мить, Рудрі вихопився коневі на спину. Сергій стрибнув слідом. Наростаюче гуркотіння копит. В обличчя пружно б’є вітер. Чвал. Рудрі простягнув уперед руки, з пальців порснули електричні іскри, і в осяйному просторі на всю широчінь розгорнулися два полотнища кольору весни. Політ!

Міднолиций, в короткому світлому плащі, Рудрі сам був наче птах, що здійнявся увись. Вологе пружне повітря упиралося, зривало з плечей плащі, засліплювало коневі очі, висвистувало в розлогих крилах, але вони несли дедалі легше й легше, стрімкіше. Згори і знизу до них долітали звуки птаства, але частіше вже не сягали їхніх вух; затихало вдалині дзеленькання дзвіночків на шиях коней, що вигулювали на полях. Під ними промайнули сивуваті росяні луги й чисті — жовтаві й білі — береги прозорих свічад-озер. Потім у небо потягнулися дерева, ніби вони теж поривалися до лету цього погідного ранку. Їх рубцюваті стовбури були важкі, високі й схожі на органні труби, а кора на них плавилася і стікала донизу. Похитувалися стрункі піраміди з ребристим тригранним листям — в холодну пору воно вбирало світло й тепло, зігріваючи саме себе. Але як хотілося побачити хоч би одне земне дерево, із справжньою земною вдачею. Безжурно шелестить воно молодим віттям на лагідних травневих вітрах або приглушено видзвонює пожовклим листям, проводжаючи останнє літне тепло, а на зиму поринає у марення про сонячне літо. Хотілося зв’язати нитки життя, сточити через них зірку із зіркою, планету з планетою, знайти спільне, щоб глибше збагнути те, що відмінне.

… Куди не кинеш оком, всюди зелене й голубе. Молодий був цей світ і новий. Земні ракети — найперші машини, що обміряли досі незайманий простір. На обрії розтанув будиночок станції; потім срібляста ракета злилася з деревами. Повітря стало прозорішим. Спочатку вони бачили планету з висоти пташиного лету, далі велетенські крила піднесли їх вище і ще вище — туди, куди не дістатися ні земним, ні тутешнім птахам.

УРАГАН

Ураган з’явився, навряд чи порушивши своєю появою закони вірогідності, але був він неправдоподібно могутній і короткочасний. Випуклі зелені очі Рудрі не вловили заздалегідь прикмет грози, що насувалася, такою оманливою була ясна атмосфера. І ось перші блискавки вишили на небі узори.

— Ми не встигнемо повернутися, — сказав Рудрі. — Під нами хмари і справжній водоспад.

— Ще можна триматися.

— Поки ви це говорили, нас віднесло на піввейда до центру воронки. Це смерть. Коли настане час, відмовтесь від поїздки.

— Отже, ви хочете…

— Так.

Вони вже знали: зв’язок з планетною станцією втрачено, а велетенський смерч, у центр якого вони потрапили, видовжувався у напрямку темної зірки. Недаремно в їхніх легендах цьому охололому згустку речовини відводили особливу роль.

Міфи планети щільно переплелися з життям. Але Сергій міг лише здогадуватися, завдяки яким силам народжувалися перекази та легенди. «Відмова від поїздки» — умовна формула і тільки. Тут були певні, що коли вирушити назустріч згаслій зірці, то зустрінеш свого двійника, — безпомильне відображення в невидимому дзеркалі, — а отже, перевтілишся в нього і повернешся на планету. Ось чому весь підмурівок їхньої науки вибудовувався на подвоєнні речей. Це Сергія не дивувало: адже будь-яка частка матерії і справді має свого двійника. Двійник цей — хвилі, що їх випромінює частка. Усе — від атомів та електронів і до планет — тільки видається згустками, шматочками речовини. Насправді ж це ще і хвилі, зовсім особливі, невидимі хвилі. Багато в чому вони ще загадка, але існування їх чимало хто з фізиків не заперечував уже в першій половині двадцятого століття. Непохитні, здавалося б, закони старої механіки поступилися місцем перед новими, складнішими, але й цікавішими хвильовими принципами. Новітня хвильова механіка справді надала можливість чітко зазирнути у чародійне дзеркало. Може, і тут, на далекій планеті, саме цю двоїстість речей уже розгадали, але пояснення їй знайшли поки що своє? У перші ж дні свого перебування тут Сергій дістав відповідь на своє запитання. Вона була цікавою. Так, розгадка у них є. Більше того, вони навчилися використовувати невловний перехід від речовини до хвиль і назад; може, тому, що темна зірка була наділена незвичайною властивістю — вона відбивала хвилі речовини і повертала їх на планету. Проте хвилі ці майже невідчутні, хоча й цілком реальні, як і всі речі та предмети нашого світу. В який же спосіб вони вели за ними спостереження? Цього Сергій поки що не знав.

… Блискавки спалахували дедалі яскравіше. Кожен удар електричного списа на мить перепиняв лет, і тоді в незбагненній нерухомості застигала вищирена пащека наляканого коня, сліпучі корали його зубів, обличчя Рудрі, що перетворювалося на маску. Вихор, натиск якого вивільнив усе і всіх, що вміщувалося всередині, від сили тяжіння здіймався у споночіле небо.

Помалу вгорі розкривалася чаша безодні космосу. Десь там зависла чорна зірка — антипод розжареного сонця. Довкола, ніби поорані краї вулканічного кратера, громадилися хмари.

— Будьте пильними! — вигукнув Рудрі. — Своєчасно відмовтесь од подорожі. Візьміть…

— Що це?

— Не питайте. Мої пояснення для вас марні. Просто дивіться і все. Коли побачите, перемикайте свідомість. Зображення на пластинках у вас називаються голограмами. Не проґавте свою голограму.

Це була пластинка — скло не скло, кристал не кристал, і звичайно, крізь неї було видно те ж саме, що й неозброєним оком. Потім Сергій раптом помітив невеличку пляминку на горішньому ріжку пластинки. Він ледь-ледь повернув її — пляминка перемістилася до центра, стала виразнішою, побільшала. Ось уже чітко можна роздивитися — вершники на крилатому коні. Так, це були вони самі — Рудрі й він. Зображення було спочатку невеличке, наче у перевернутому біноклі, проте невдовзі розрослося, і тоді він побачив своє обличчя. Це було відбиття хвиль від зірки, що пройшло крізь перетворення у кристалі. Проте було це не тільки відображення. Відображення дають електромагнітні хвилі, світло. Хвилі речовини, зливаючись, повинні були утворювати щось значніше, ніж відображення. Там, по той бік пластинки, міг бути тільки двійник. Лиш завдяки пластинці його можна було побачити.

Від надміру зусиль в очах раптом райдужно замерехтіло, і нараз — непроглядна темінь. Перемикаючи свідомість, подумки вживаючись у ці зустрічні постаті, вони відчували щільність простору, що на якийсь час застиг, і далі легкість, яка з’явилася з новим напрямком руху, геть від темної зірки. Вони мовби переселилися у свої відображення — це було повернення.

РОЗДУМИ

Тільки-но запанували присмерки, ніби половину світу накрили чорним покривалом, а на іншому його боці засвітили кволі свічечки. І зненацька — погідне світло на небі, волога зелень, рудувата під сонцем, ще залишки хмарин, прохромлених сонячним мечем. Ураган відійшов — настав тихий день. Знову вогнистопері промені взялися за свою справу — висушувати грунт, підводити полеглі трави. І щохвилини світліє, і смарагдові килими стеляться на всю широчінь і далину — для крилатих коней привілля.

… Два сонця — темне і світле — утворюють подвійну зірку, планета обертається навколо світлого сонця, проте повернутися на неї можна, зустрівшись із хвильовим відбиттям. Звичайнісінька, на перший погляд, небесна механіка. (Усі, хто працював на планетній станції, вже в перший день переконалися, що радіосигнали поверталися з темної зірки так легко, ніби наштовхнулися там на надпровідну поверхню. Проте що таке радіосигнали?) Про повернення людини у стінах станції майже не вели розмов. Однак потрібно ж було комусь почати? Може, якраз і пощастило, що він і Рудрі опинилися в осередку подій, розмірковував Сергій. Хтось повинен бути першим. Вони могли б вчинити інакше, і, найімовірніше, знесилений ураган дав би їм волю де-небудь біля Моря Наполегливих або далі, біля відрогів Хребта Коперника, або… Про те, що сталося б у такому випадку, зараз думати не хотілося.

Він бачив, як усміхнені люди взяли крилатого коня за вуздечку, як Рудрі виконував танок повернення — неодмінний ритуал. В його вугластих, але чітких рухах Сергій упізнав і самого себе, і свій короткочасний острах, і поривчастий рух кінських крил, що тільки-но пронесли їх над планетою. Спостерігаючи за Рудрі, він намагався ще глибше добутися таємниці повернення, збагнути, як уміння, нехай тільки вряди-годи, здатне замінити знання. Він знав, що найприкметніша риса кожного космонавта — це уважливість, передбачливий розум, зіркий погляд, якому підвладна вся далечінь і глибина світу. І ще: без жодної зарозумілості чи погорди, і нині, і завтра, треба навчитися розуміти інше життя й інший розум, хоч якими б незвичайними вони були.

Бранці незбагненних явищ, ці люди, наче чародії, відчували і природу, і наповненість її життєвою снагою. Проте життєві струми, наче магнітне поле, випромінюються назовні, і вони знайшли зв’язок між подіями, зберегли його в образах, відлили у сплав співзвучностей, перенесли у пісні та танці. А що таке мистецтво, як не здатність вживатися, перейматися почуттями усіх і в усьому? А відтак один лише крок до уміння повертатися. Спочатку випадковість — потім правило, яке передається від покоління до покоління, майже інстинкт. У цьому молодому світі, як в Елладі, музика слугувала іноді за філософію, а мислення узгоджувалося з гармонією. Проте вони ступили вже на поріг нового знання. У їхніх небагатьох книжках Сергій не раз натрапляв на таке: «Безмовна балачка, що відбувається всередині душі, яку вона веде сама з собою, і називається у нас мисленням».

Коли-небудь, думалося Сергієві, вони відкриють, що хвилі — це та ж сама природа, тільки в іншому прояві, не виключено, що на той час вони забудуть про свої поїздки на крилатих конях, та й самі коні відійдуть у давні спомини або стануть живою реліквією, як на Землі слони-няньки.

Він дістав пластинку (це все-таки був кристал), потім розрахував кут, де повинна перебувати чорна зірка. Повернув грань перпендикулярно до обраного напрямку, вона зблиснула відбитим світлом Сонця, і він побачив своє обличчя. Дзеркальне відображення збігалося з відбитком хвиль від темної зірки. Отже, за пластинкою стояв його невидимий, невідчутний двійник.

КОСМІЧНИЙ МЕТЕЛИК

Часом видавалося, що небо тут складено із синіх та жовтих шматочків, наче мозаїка. Зір не мирився з одноманіттю голубого безмежжя — легше уявити його наділеним вагою і щільністю, розмалювати золотавими пелюстками казкових квітів, а в найдрібнішій порошинці спостерегти в усіх гранях мінливе сяево ще не пізнаного.

Полудень, заблуканий у сузір’ях. Далека планета. Перший вихідний на станції після робочого тижня.

Чийсь вигук:

— Космічний метелик!

Зметнулася тінь. Відразу ж упала і знову піднялася. Вгору-вниз, вгору-вниз. Стривожено ляскотять крила, відкриваючи зелене оксамитне вишивання. Хтозна, чи несе його вітром, ширяє він у захмарну височінь несамохіть, чи справді може довго жити в космічній далечині, а біля планети лише іноді промайне поривчастою тінню? Його великі крила могли б правити за парус, що вловлює світло, він літав би тоді і вздовж проміння і перетинаючи його, наче казкова космічна яхта. Скількох днів та безсонних ночей коштує відкриття всіх джерел життя тільки на одній планеті? Хто знає…

Що ми збагнули за тиждень? — питався в себе кожен, хто працював тут, і змушений був відповісти: та нічого, зовсім нічого.

А метелик сів, його крила-паруси неспокійно тріпотіли, Сергій підійшов, простягнув руку. Тінь руки піднесла метелика вгору так легко, ніби вона і справді ковзнула по невагомих соломинках променів.

… Ще одне відкриття: на пагорбку (від станції рукою подати!), на білому піску ріс деревій. Учора чи позавчора хтось бачив нібито крушину, проте не повірив, пройшов повз неї. Зате тепер, після пахощів, після фіолетового відтінку щонайдрібніших квіточок, зібраних у кошички, не залишалося жодних сумнівів: на сухому пагорбку оселилося сімейство деревію. Неймовірна випадковість — чи, може, життя повторювало саме себе?.. Як нетерпляче долоні розім’яли тверді зернятка кошичків, як терпко пахли вони, і як хороше було лежати тут і бачити небо, помережане хитливими стеблинками й тонкими листочками! Голос Рудрі:

— Метелик Кермніс!

У руці в нього живий зелений клаптик оксамиту. Він подає його Сергієві.

— Навіщо зловив? — Сергій підвівся, проте на метелика не глянув.

— Космічний метелик! Ти ж просив ловити жуків, метеликів і збирати різні трави.

— Відпусти. Потім зловимо ще, а цього відпусти.

Рудрі обережно розтиснув пальці. В очах його мимоволі промайнуло захоплення: як він летів!

— Гайда! — сказав Сергій.

Попереду пилюжив всюдихід, і вони звернули з дороги. Довго йшли в густій траві, поки будиночок станції не щез. Вибралися на крутий пагорб, де призахідне сонце зігріло їхні обличчя й долоні теплим червоним промінням, спустилися до струмка, переправилися через нього і пройшли ще не менше п’яти кілометрів. День вигас, вони все йшли, і небо виповнювалося таким же надвечірнім світлом, що й на Землі.

На далекому узгірку стояло дерево. Щось знайоме видалося Сергієві у темній кроні, у гнучких вітах. Сонце заважало придивитися, повернули вони у напрямку узгірка, зійшли зі стежки і пройшли трохи праворуч, прямо на захід сонця. Перед темною шеренгою чагарника дерево зустріло їх шелестом похилених вітів. Сергій підійшов до нього і міцно притиснувся щокою до гладенького стовбура. Різьблене листя горобини лягло на його руки.

БАР’ЄР

АДАЖІО ЗАМІСТЬ СКЕРЦО

Коли прибережні камінці задзвеніли під ногами, Вольд зупинився і прикрив очі долонею: протилежний берег опинився десь між середнім та безіменним пальцями, мерехтливі темнуваті тьмянкуваті плями затанцювали на воді. Повна ілюзія безмежжя. Де-не-де пісок розмило, й оголена пластмаса проступала білими латками. Вольд кинув кілька каменів подалі від берега — сполохати сонних рибок, для яких час, здається, перестав існувати. Глухо булькнуло, повітряні пухирі з клекотом вихопилися нагору, камені стукнулися об дно. Кола від них розбіглися і замкнулися, з силою лунко накотившись на берег і повернувшись у центр, звідки розпочали свій біг.

Вдавшись бодай трохи до фантазії, цей тридцятиметровий акваріум усе ж можна було б сприйняти за озеро. Але про якусь вудочку не випадало навіть думати. Вольд дістав з кишені невеличку сітку, накришив хліба й закинув її у воду, що гойднулася знову. Тільки-но рибинкам, яких Вольд зловив, стало у банці слоїка затісно, він випустив їх біля самого берега, і вони довго там копошилися, лінькувато ворушачи хвостами. Вольд прикинув: з того дня, як він тут, кожна рибинка побувала в його сітці не менше як тричі (коли мати на увазі, що всього їх тут близько тисячі). А тепер виходило, що одного чудового дня таке полювання втратить уже щонайменший спортивний інтерес як для Вольда, так і для мешканців так званого озера.

Зненацька Вольду спало на думку розбудити професора або Копніна, тихенько зайти у кімнату і стягнути ковдру, хлюпнути холодною водою, а коли Копнін спросоння лайливо забуркотить і почне залазити під ковдру знову, вигукнути щось нісенітне: наприклад, що він проспав аж сто мільйонів релятивістських діб і пора готуватися до виходу — вони вже повернулися на Землю.

Стеля помалу стала голубою і прояснилася, наче небо, від рожевих хмаринок упали вниз тіні. З-під віт почали випурхувати барвисті пістряві метелики. Дзвінко задзижчали бджоли, тиша розтанула в шелестінні рідкої трави, в м’яких акордах ранкової музики. Треба було повертатися. Невдовзі усі повстають — і Копнін, і професор… І Анна. Вольд смикнув за мотузок. Але ні, зачепилося. Він ступив до сітки — зайшов у прохолодну воду по коліна і зупинився на шорсткому піску, ніби в задумі, і рибинки ковзко затицялися в ноги.

Присівши на камінь, він саме кидав їх одну по одній у воду, коли відчув, як хтось доторкнувся до його плеча. Звів очі — Анна. Звичайно, вона все бачила… І костюм — от не пощастило! — увесь у мокрій риб’ячій лусці. На березі билося ще кілька рибинок. Вольд сквапно згорнув їх у воду і випростався, повернувшись до Анни.

— Знаєте, Анно, років десять тому я так само рибалив — ловив у парку верховодок. Ми з товаришем тоді чкурнули з уроків. Я вчепився за гілку, але не втримався — і шубовснув у воду. Ми довго-довго тинялися в парку, аби просохнути, — не прийдеш же додому мокрий як хлющ.

— Звичайно, — сказала Анна серйозно. — Але тут уже вас ніхто не сваритиме, що ви зіпсували костюм. За десять років усе змінилося на краще.

Вольд зрозумів, що Анні дуже кортить зареготати — таким зовсім серйозним виглядало її обличчя — і що цього вона нізащо не зробить.

— Ви завжди прокидаєтеся раніше за всіх, Вольде?

— Н-ні, але сьогодні я справді встав рано. А ви встаєте в один і той же час? Завжди? А я не можу. Чому? Як би це пояснити?.. Може, я надто швидко до всього звик. Зірки в ілюмінаторі видаються цятками білил на чорному аркуші. Вони ніби незрушно заклякли. І корабель теж. Важко уявити, що ми мчимо з такою швидкістю… Все таке буденне, надто буденне. Хмари, вітер, трава, озеро. Зовсім неначе вдома. І все таке незмінне, розумієте? Іноді не зайве б пережити відчуття, ніби тебе вибили з узвичаєної колії. Пригадуєте, днями ми наблизилися до межі розрішеної (дозволеної) швидкості і нас трохи трясло і погойдувало? Принаймні стало ясно, що ми на справжньому кораблі і довкола простір, а не дитячі розфарбовані кубики. А потім знову мертва тиша. Я її чую, коли увечері читаю у своїй кімнаті… Вам не здається, що конструктори переборщили у своїх стараннях? Зробити корабель несхожим на корабель? Я розумію — узвичаєна обстановка, психологія… Але іноді хочеться почути гуркотіння двигунів, пульсування автоматів або побачити струмінь енергії, що його видихають у порожнечу рефлектори. А саме цього і не врахували. Все ізольоване, скомпенсоване, шуми складаються (упаковуються), заганяються в протифазах, випромінювання фільтрується і теж гаситься. Хоч би найтихіший робочий звук. Жодного натяку. Нас учили працювати в реальній обстановці. То де ж вона? Суцільна фікція. Не корабель, а бабусин палісадник. Сумота. Хіба я не правий?

— Не знаю. Не забувайте: попереду ще довжелезна подорож. Навіть у музиці, бува, адажіо переходить в аллегро або скерцо.

— Авжеж, так. Бракує скерцо. Знаєте, Анно, я хотів сказати… тобто запитати…

— Гайда. Погляньте, яка чудова сьогодні погода. Вам треба переодягнутися. У вас черевики зовсім промокли. Любий Вольде, ще, чого доброго, застудитеся. Ви хотіли попитати, як завжди, чи буду я увечері на семінарі професора Гамова? Я не помилилася?

НЕВЕЛИЧКИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ ПРОФЕСОРА ГАМОВА

Професор Гамов карбованою, нестаречою ходою пройшов уперед й окинув поглядом кімнату — тільки скельця окулярів зблиснули. Розмова урвалася. Вольд раз у раз поглядав на двері — Анна затримувалася. Хтось сів поруч на стілець, він хотів було чемно сказати, що місце зайняте, повернув голову — та це ж Анна! «Як це я вас проґавив?» Анна приклала палець до губів: «Ох, попросить нас зараз професор говорити замість нього».

Гамов відповідав зараз на чиєсь запитання.

— Уявіть, — казав він, — що ми ретельно виготовили копію… гм, ну, скажімо, будильника, копію в одну десяту натуральної величини. Чи буде вона працювати? У принципі — буде. Виходить, вся суть у масштабі. Ось тут і дає про себе знати релятивістський парадокс. Справді, якщо масштаб зменшення не позначався б якісно, чи потрібно було б швидкість космічних кораблів обмежувати? У принципі ні. Зросла швидкість — й одразу у повній згоді з теорією відносності зменшилися б розміри. Наблизили швидкість до світлової — розміри корабля з усім його начинням та екіпажем стають на певний час мікроскопічними. Зменшили швидкість — усе повернулося до норми. Дуже просто. Але лише, виявляється, до певної межі. Чітко доведено, що за бар’єром можливих швидкостей повинен відбутися якісний стрибок. Чи можна після цього знову повернутися, так би мовити, до висхідного стану? Чи відновляться нормальні розміри, пропорції, якщо швидкість зменшити? Відповісти на це не так просто. Зовсім не так просто… Отже, ми переходимо до нового усталеного стану. Мікростану. Трапилося б таке з космічним кораблем, його не вдалося б роздивитися навіть у найпотужніший мікроскоп.

Іноді в мене запитують, що це за стан і як це ми разом з атомами, з яких самі складаємося, й електронами, що мчать по орбітах, можемо стати частиною, скажімо, того ж електрона? Бо ж саме так і є насправді. У мікроскопі електрон стає для нас ніби новою галактикою — такий велетенський масштаб перетворення. Чи немає в цьому суперечності, запитують мене. Звичайно, ні. Іграшковий автомобіль від справжнього відрізняється не тільки розмірами. Так і в нашому випадку. Атоми в тому розумінні, в якому ми їх звичайно маємо на увазі, вже не існують. Усе, що нас оточує, та й ми самі, відразу ж позбувається, так би мовити, будівельних деталей в колишньому розумінні — їх місце займуть значно менші цеглинки. Вони у стільки ж разів менші за колишні «будівельні» блоки, у скільки разів електрон менший за галактику. Узвичаєні поняття зникнуть або переінакшаться. Але форми збережуться ті самі. Зовнішні форми не зазнають змін. Усе залишається ніби на своїх місцях: по трубах так само тече вода, цвяхи, як і досі, міцно утримують дошки, скло розбивається від удару каменя. Тільки ось уже труби складаються не з атомів, у воді ми не знайдемо колишніх молекул, цвяхи лише за формою цвяхи, у скло поціляє не камінь, а мізерна копія з нього, до того ж невідомо з чого виготовлена. Речі ніби відіб’ються в чарівному дзеркалі гномів. Якби нам, людям, вдалося подивитися в це дзеркало, то ми побачили б у ньому себе — крихітних ліліпутів, які намагаються розв’язати задачу про порошинку та галактики. Ясна річ, зміняться і закони, інакше все розсиплеться прахом. Знаки в деяких фізичних рівняннях поміняються на зворотні. Де був мінус, там з’явиться плюс. Наприклад, у законі Кулона. Можливо, що однойменні заряди будуть не відштовхуватися, а навпаки, притягатися. Другий приклад: доцентрова сила… Може видатися, що у певних випадках причина і наслідок ніби поміняються місцями, але це питання дуже складне. Деякі найпростіші експерименти будуть виглядати дуже незвичайними. Пелюстки електроскопа притягнуться, клаптики фольги, наелектризовані одним гребінцем, прилипнуть один до одного. Все залишиться ніби на місцях, зменшене у більйони разів, а дія і протидія поміняються знаками.

… Гамов неуважливо замовк. В останньому ряду хтось знічев’я спробував освіжити у пам’яті курс шкільної фізики. У тиші пролунав збентежений вигук. Вольд трохи підвівся. Праворуч від нього на невеличкому столику блищало «золотце» від цукерок.

— Що трапилося? — запитав Гамов.

Хтось показав йому на гребінець.

— Що, що? — перепитав він, не розуміючи.

— Дослід з гребінцем не виходить.

— Не може бути. Це робиться так… Заряджаються дві невеличкі… одну хвилинку… дві невеличкі смужечки папіросної фольги. Ось вони, бачите? Я доторкнувся гребінцем до кожного папірчика. У них тепер однаковий заряд, і, як бачите, вони одна від одної відштовх… гм…

Професор мигцем поглянув на вузенькі смужечки фольги і зблід. Вони щільно притиснулися одна до одної.

ЖОВТІ ЗІРКИ

Вольд зачинив за собою двері. Темрява зустріла його тихим шепотом, булькотінням, ніби у тісті лопалися пухирці — це по уцілілих каналах управління кораблем, у хімотронах, у підсилювачах перебігали сигнали.

В ілюмінаторі жевріли зірки — тьмяні жовті цятки, зовсім ніби невеличкі ліхтарики. Сріблясті відблиски тремтіли на підлозі, чорні тіні приховували по кутках павутину трубок-каналів.

Вольд увімкнув сигналізатори. «Все гаразд, усе гаразд, — тихо проспівали вони. — Політ проходить нормально, швидкість 0,8 с». Що й казати, цим штучним ниточкам, цим полімерним ланцюжкам, по яких снували електрони, управляючи кораблем, ніколи не збагнути, що для людей тим часом усе змінилося, що жовті зірки за вікном умістяться в одному-єдиному атомі якої-небудь дитячої іграшки. Для них, як і досі, все гаразд.

Власне, електрони це вже не електрони, а щось інше… Що там професор говорив про біотоки?.. Ах, так, біотоки є не причиною, а швидше наслідком процесів в організмі. І все ж… Логіка… Повинна змінитися сама людська логіка. Дивина. Навряд.

Тепер Вольд на дві хвилини повинен замінити відключений апарат курсу, це сліпий штучний мозок.

Така мализна — дві хвилини. Але ж за сто двадцять секунд він устигне віддати все, що він знає, все, що записане, наче на стрічці, у невеличких клітинах його мозку.

Вольд зосередився. Йому здавалося, що він спокійний.

Пора… Тільки б утримати ясною свідомість, нехай відлік двом хвилинам розпочнеться з цієї миті.

Тисячі гнучких ниток припали у стрімкому потоці до його голови, до лоба, до тім’я, вони нахилилися над ним, незрушним на підлозі, ніби хоботки метеликів. Вони звивалися. Вони вибирали з нього все у свідомість, мозок, душу, знання — клітину по клітині, нейтрон за нейтроном.

На мить у пам’яті виринули знайомі обличчя. Анна. Гамов. Вони щось ніби говорять, але він знає — зараз їх слухати зась. І нараз вони щезли, загубилися серед жовтих цяткованих зірок. І зірки вже не зірки, а заметільні сніжинки. Крізь сніг мчать назустріч вогню. Ось вони, поряд, ступи тільки крок — і дістанеш рукою.

… Вольд уже не чув, як через годину в центральному коридорі загупали дві пари ніг. Вони загуркотіли і зупинилися перед дверима. Ніхто їх не відчинив, і тиша запала, наче в льоху. Але якби професор і Копнін зайшли всередину, вони були б безсилі щось змінити. І Вольд не почув би їх і не впізнав. Професор і Копнін вийшли з своєї кімнати приблизно на півтори години раніше. Оскільки Вольда не застали вдома, то подалися коридором до відсіку управління, і по дорозі Гамов розвивав гіпотезу, з якою він ознайомив Вольда ще раніше.

За його твердженням, тепер швидкість у корабля була менша, ніж під час стрибка у мікропростір. Для повернення треба вдатися до законів мікрогалактики. Їх привів сюди невблаганний кодекс фізики, і якби цей кодекс не зазнав змін, то досить було збільшити швидкість вище порога, як вонп опинилися б у третій системі простору, ще більш мікроскопічній, потім у четвертій і так до безконечності. Але тепер, по тому, як вони перейшли в мікроспстему, змінився знак у рівнянні руху. Рівняння набувало зовсім іншого значення: при збільшенні швидкості корабля вище порога фізичні закони мікросвіту забезпечували перехід у стару систему координат. Тобто, щоб повернутися в свою Галактику, досить було збільшити швидкість.

— Але перш ніж це станеться, — говорив професор, легенько взявши Копніна під руку, — перш ніж ми повернемося туди, звідки прибули, мине чимало часу. Чому? Бачите, коли вже на те, ми повинні повернутися в наш світ — якщо нам пощастить це зробити — тієї ж миті, коли ми щезли, коли корабель потрапив у мікрогалактику. Але для цього, хоч як дивно, час має змінити свій хід на зворотний, інакше-бо ми не повернемося тієї ж миті. Щось на зразок кінострічки, яку пускають не з того кінця. Але цей незвичайний фільм буде хорошою ознакою, він засвідчить про те, що ми повертаємося. Вам хочеться повернутися?

— Не бачу різниці, все залишилося як і досі.

— Не жартуйте. Так не жартуйте… ми самі змінилися, тому й різницю помітити важко. Найцікавіше те, що в нашій пам’яті від цієї пригоди не залишиться щонайменшого сліду. Якщо тільки коли-небудь вона закінчиться. Ні в кого не збережеться про неї жодних спогадів — бо час поверне у своєму бігові назад, власне кажучи, не час, а процеси. Ми про це забудемо. В пам’яті зітреться все, наче на магнітній стрічці. В мене зараз таке відчуття, ніби я страшенно втомився, ніби мене привалило брилою часу. Ви нічого не відчуваєте?

— Так, щось сталося, у мене… мої губи ледве розтуляються. Ось двері, мені чомусь здається, що Вольд там. Але я не можу… підняти руку.

Коли Копнін вимовив цю фразу перед зачиненими дверима, Вольд саме почав здійснювати план, згідно з гіпотезою Гамова. Цієї миті він увімкнув себе в систему управління.

ЕПІЛОГ

Анна — ось вона, перед ним. Її очі усміхаються — не губи, не обличчя, а очі. Вольд ховає мокру сітку до кишені. Невеличкі ранкові хвилі котяться озером. «Химерне відчуття, — розмірковує Вольд, — ніби все це зі мною колись уже трапилося. Давно, давно». Вольд навіть приклав руку до лоба — щось дуже знайоме у виразі обличчя Анни. Таке знайоме, що він, здається, може прочитати на цьому обличчі все, що Анна зараз йому скаже…

Але він так нічого і не пригадав. Жовті зірки стерлися в його пам’яті. Розповів би зараз йому хто-небудь всю правду — Вольд не повірив би. Наче на кінострічці, яку запущено з кінця, усе, кадр за кадром, пройшло б у зворотному напрямку, починаючи з тієї хвилини, коли Копнін з професором зупинилися біля зачинених дверей. І кадр за кадром, у згоді із законами фізики, стерлися всі спогади про країну жовтих зірок. Це була плата за повернення.

Вони повернулися у свій світ, у світ наш, у той самий ранок, з якого вони щезли, розчинилися всередині якого-небудь електрона, заблуканого в галактиці. Можливість перейти, перебратися в мікрогалактику після шаленого стрибка швидкості через місцеве викривлення простору знову стала для них ймовірним математичним символом, і не більше.

Час повернувся до свого першопочатку. Анна запитала:

— Ви завжди встаєте раніше од усіх, Вольде?

— Ні-ні, але сьогодні я встав таки рано. Іноді хочеться зійти із узвичаєної колії… Подумати тільки: зробити корабель несхожим на корабель… І чому це з нами нічого не відбувається? Копнін сказав якось, що в космосі від нудьги можна померти, на Землі куди цікавіше.

ПОВЕРНЕННЯ СУХАРЄВА

ПРОЛОГ

Збоку могло видатися, що чоловік собі просто спав, напівлежача в кріслі. Але якби залишитися з ним трохи надовше, то через хвилину-другу можна було б почути тривожний сигнал. Тоді чоловік миттю тягнувся до екрана і з неабиякими зусиллями вдивлявся в мелькаючі цятки, в сузір’я лампочок та світлих цифр. Втома в його очах краще за слова засвідчила б, яке оманливе перше враження.

Він відкидався в крісло, і ледве дрімота його торкалася, як знову лунав сигнал: корабель проходив крізь метеорну хмару, що клубочилася в космосі, ніби саранча, яку несе вітром пустелі.

За три чи чотири доби — він уже не пам’ятав, за скільки саме, — він майже не склепив повік, бо щохвилини звучала тривога. Можливо, минала вже п’ята доба відтоді, як вийшов з ладу автоштурман. Може, навіть шоста… Залишалося тільки одне: дотягти до кінця метеорного скопища. Але ритм одноманітних попереджень про небезпеку заколисував: може, спочатку все-таки виспатися?..

Навіть приблизно він не сказав би, скільки ж часу минуло відтоді, коли електричний імпульс розбудив його востаннє. Не розплющуючи очей, він підняв руку і подумав: «Спати… нарешті». Йому здавалося, що небезпека минула. Принаймні метеори були меншим лихом. Рука його ніби сама по собі обірвала шнур сигналізації.

В його сонні марення лише на мить увійшов корабель — беззахисна шкаралупка в океані часу та простору — і стрімка цятка метеора, що перетнула його шлях у своєму погибельному леті.

МАЖОРНИЙ АКОРД

Дивне відчуття не залишало Сухарєва: ватні хмари і врунисті квадрати, річки й білосніжні будівлі ракетодрому — несподівано вони випірнули з-під хмар, — все це він бачив ніби на картині, намальованій рукою майстра, який вдихнув у них життя. Не вірилося, що зараз політ завершиться, ось саме цієї миті.

Поштовх амортизатора — і він відчув, як до горла підступила легка нудота.

До трапа підкотив автомобіль. Водьд побачив жінку. Хвилясте її волосся струменіло на вітрі. Світлий плащ, стрункі ноги, вона усміхалася… Анна… Блакитне повітря було виповнене звуками: далекі погуки транспорту, людські голоси, щебетання птаства, зобіч щось металево дзижчало й гуло — за десять років він від цього відвик. Вона кинулася йому назустріч. А він так і стояв, злегка похитуючись, на верхньому щаблі трапа: вітерець і пахощі трав раптом запаморочили.

Її каблучки швидко-швидко вистукували по трапу. «Милий Вольде…» — вона ледве вимовила два слова. Тільки зараз він завважив: її очі наповнені слізьми. Він хотів щось сказати… Його губи ворухнулися, і він, наче дитина, уткнувся в її плащ трохи нижче шиї.

НЕЗВИЧАЙНА ГІПОТЕЗА ПРОФЕСОРА ГАМОВА

Професор Гамов сухо привітався, запросив Вольда у кабінет і без зайвих слів приступив до справи.

— Важливі подробиці. Власне, робоча гіпотеза у нас уже є, хоч якою незвичайною вона нам не видалася б. Але дрібниці завжди переконливі, надто в цьому випадку. Ви кажете, що у мить пробудження ви кинулися до екрана. Екран був порожній: від хмари жодного сліду? Що ж, можливо, це цілком реально… Але невже ви не побачили нічого такого, що б заслуговувало на увагу, окрім цієї пластинки? Га? — Гамов вичікувально дивився на співрозмовника.

- Ні, нічого. Звичайно, більше нічого, інакше я казав би вам про це раніше. Окрім відчуття деякої кволості і запаморочення у голові, про що я вже розповів. Ні, все йшло як звичайно. Я прокинувся, підійшов до екранів і продовжував політ. Потім я знайшов у кишені ось це, — і Вольд доторкнувся до пластинки, що лежала на столі, — вона мене так зацікавила, що я про неї повідомив…

— Ну гаразд, — Гамов нахилився над столом, заховав пластинку й уважно поглянув на Вольда з-під окулярів, — гаразд. Тепер слухайте уважно, ви повинні про це знати. Ракета була пробита кількома метеорами. — Гамов помовчав, мимоволі підсилюючи ефект від останньої фрази. Його очі пильно вивчали співрозмовника, а рука потягнулася до портсигара. — Ракета була геть продірявлена, а повернулася ціла-цілісінька. Як ви поясните цей парадокс? Ви зараз повірите в те, що я кажу, Вольде. Ми знайшли сліди ремонту. Це було дуже важко, неймовірно важко… над нею попрацювали ювеліри — дев’ять пробоїн, тільки подумати… Ні, ні, слухайте спокійно, я розповім усе по порядку. Ви все одно повинні знати… Звичайно, вісім пробоїн — це результат від найпершої. Перший же метеор вивів з ладу деякі прилади, а потім почалося… Удар за ударом. Уявляю, як це виглядало… Але ви, Вольде, на цей час були вже покійником. — Гамов люб’язно присунув до співрозмовника портсигар, поглядом застерігаючи його від недоречних запитань.

— Вас уже не було, — повторив він у задумі. — Звичайно, я припускаю, що це тільки моя гіпотеза, але інакше, по-всьому, і не могло бути. А потім, коли пілот прокинувся і ракета пішла колишнім курсом, то це вже був не той пілот і не та ракета. Ракета відремонтована, як я вам уже казав, а пілот… пілота підмінили абсолютно точною копією з нього. Ви не Вольд, і найважче в це повірити вам самому. І водночас ви Вольд, у це важко повірити нам…

Закінчивши, Гамов потягнувся до сигарети, в його погляді Вольд вловив новий вираз, що його раніше не помічав. Усе те, що говорив йому професор, він вважав поки що якимсь непорозумінням, хоча й був далекий від думки, що хтось з них двох з’їхав з глузду.

— Ось копії протоколів обстеження ракети після її повернення. — Гамов, рипнувши шухлядою старомодного стола, поклав кілька машинописних сторінок. — Не кваптеся, подивіться уважно, а надто висновки. Я не буду вам заважати.

Професор пішов до книжкової шафи. Вольд перегортав протоколи: хімічний аналіз, структурний аналіз — усе за нормою. Втомленість металу… діаграми… корпус ракети, і на ньому плями… Вольд нарахував дев’ять плям — зон абсолютно того ж складу, але з незначними відхиленнями за фізичними показниками… Так, це пломби — з глузду можна з’їхати — і знову плями на діаграмах — сліди ремонту.

— Послухайте, — тихо покликав Вольд професора, який вдавав, що він шукає в шафі якусь книжку, — вам удалося дізнатися, що ж це за штуку я знайшов тоді у кишені? Адже з пластинки все і почалося, як я розумію?

— Ні. Поняття не маємо. Яке призначення пластинки — можна тільки здогадуватися. Вона залишилася у вас випадково — її не могли підкинути навмисне. Це йшло б урозріз з усім іншим… з їхніми планами. Дев’ять пробоїн і пілот… Вони зробили все, аби приховати те, що сталося. І це їм майже вдалося. Пластинку вони забули. Але для нас цього виявилося досить.

Ми чудово знаємо, Вольде, наші можливості. Ми знаємо, на що здатні наші руки і наш мозок, ми вивершили струнку будівлю науки, ми створили довершені машини та автомати. Але ніколи, Вольде, до вас жодна людська рука не тримала такої штучки. Чому? Річ у тім, що нам вдалося дослідити дуже невеличку зовнішню частину пластинки, мікроскопічний п’ятачок розміром завбільшки мікрон на мікрон. Його атоми складені, неначе цеглинки. Найрізноманітніші атоми. Я не можу назвати жодної вдалої аналогії, Вольде. Хитромудра архітектурна будівля з елементів, з’єднаних за законами якогось складного коду. Химерна мозаїка з молекул та атомів. Пробачте, я захопився, поки що треба було б помовчати, поки що це все одно неможливо передати словами. Ми натрапили на слід, Вольде, і ви повинні нам допомогти, коли вам так уже пощастило.

— Неймовірно, професоре… Повинні ж бути у вас докази… факти.

— Інших фактів немає. Нічого, окрім того, про що я вже сказав, — відповів професор по хвилі. Він замовк і довго розминав згаслу сигарету. — Що це була за хмара, Вольде? — зненацька різко запитав він без жодного переходу. — Тобто я хочу запитати, що це були за метеори? Конфігурація, вага — хоч би дуже приблизно? Можете сказати?

— Ні. Але хіба це так важливо?

— Як сказати, як сказати… — тихо пробурмотів Гамов. — Ми просто не можемо поставити себе на їхнє місце, а вони… Втім, не будемо фантазувати.

Його великі очі заховалися за окулярами, за відблисками світла на їх опуклих скельцях.

— Не будемо…

… У темряві виникла ілюзія самотності. Вечір був такий тихий і яскраві зірки миготіли так спокійно, що якби Вольд прислухався, то не почув би нічого, окрім звуку власних кроків.

Він подумки вів розмову далі. Зовсім несподівано в нього з’явилася певність, що в міркуваннях професора є слабка ланка. Але яка? Неприємний металевий голос професора заперечував йому знов і знову, переконував, заспокоював… Так, він має рацію. Факти. Логіка. Висновки, що їх неможливо спростувати. Отже, все так і було. Слабка ланка в розмірковуваннях Гамова не знаходилася.

«Я ж чудово пам’ятаю, як це було, — уже вкотре спробував подумки не погодитися з професором Вольд. — Я заснув і потім прокинувся. Все було гаразд. Я почувався чудово. Я пам’ятаю все, бо я — Вольд Сухарєв і ніхто інший. Це ж я у школі втік — чкурнув з уроку біології в кіно разом з Колькою Утриловим. І годинник з компасом мені подарували на день народження, я їх ще показував дівчатам. Одна попросила приміряти і розбила годинник, а компас таки вцілів. Вона тоді дуже перелякалася. Мені стало її шкода. «Годі рюмсати, — сказав я їй, — годинник мені все одно не подобався, добре, що ти його розбила». Ми з нею, забувши про все на світі, потім подружилися…»

РЕАЛІСТИЧНИЙ ФІНАЛ

Вони йшли алеєю, неначе коридором; праворуч і ліворуч підстрижені кущі, трохи далі ряди дерев з яскравими зірками, що заплуталися в їхніх шатах. Жваві очі професора, що пильно вивчали його з-над масивних окулярів, зненацька знову постали в його пам’яті, ніби з’явилися перед ним. «Втомленість металу» — це з протоколу. Діаграма, таблиці, фото… Його ракета: два чорних ока ілюмінатора, на склепінні корпусу нерівно відсвічують залишки захисного покриву, збоку приземкувата машина техслужби, трап, приставлений до запасного люка, дюзи зачохлені — важко повірити, що така недоладна споруда ще недавно могла літати… Він міцно взяв Анну під руку. Здавалося, сон триває далі. Перш ніж покінчити з усім цим, він сказав:

— Схоже на те, Анно, що слово «гіпотеза» треба замінити словом «реальність». Я вважаю, що Гамов…

— Не треба, — м’яко перебила вона, — я не хочу це прізвище навіть чути. Все гаразд, повір мені, що-що, а це я знаю краще за Гамова.

— Але, Анно, це схоже на істину.

Раптом вона зупинилася і повернулася до нього.

— Дурненький, дурненький, — швидко сказала вона, — у твоїх міркуваннях зовсім немає логіки. Невже ти подумав, що я в це повірю? Навіть якщо це сталося насправді? Ну скажи, певже ти так подумав?

«МИ БАВИЛИСЯ ПІД ТВОЇМ ВІКНОМ…»

Уночі пройшов дощ. Дорога, вимита ним до блиску, вже висохла. Вітерець ще струшував з дерев великі прохолодні краплі, а на узбіччях світилися блакитні калюжі — свідки першої весняної зливи.

Сергій ішов швидко, його очі мимоволі мружилися від сонця й зустрічного вітру, листя і квіти кульбаб зливалися в райдужні плями, а хмари нависали над будинками, наче клуби білого диму. Він зупинився лиш один раз і то на хвилину, аби випити пляшку лимонаду, яка перекочувалась у майже порожній валізці. Тепер там лишився тільки набір для гоління, загорнутий у м’який рушник. Через годину він має дійти до свого дому, але йому здавалося, що цього не буде, що це сон, що йому вже доводилось і раніше безліч разів бачити ось цю нескінченну стрічку дороги, крокувати додому по асфальту, по трав’янистих стежках. Він став пригадувати подробиці повернення, але вони губилися в пам’яті, все огорталося туманом — і голоси, і обличчя.

Півгодини, не менше, він приходив до тями в залі прибулих, і єдине обличчя, яке запам’яталося йому, було обличчя молодої жінки, котра сиділа за столиком навпроти нього. Певно, вона когось зустрічала.

Зараз йому здалося, що у неї знайоме обличчя, він навіть спробував пригадати, де міг її бачити, та раптом розсміявся. Коли він відлітав, її, можливо, не було на світі. «Типове обличчя, — подумав, — хороше обличчя, можна позаздрити тому, кого вона чекає». Та найцікавіше, що жінка дивилася на нього, ніби щось пригадувала. Він не обдурював себе щодо власної зовнішності — якщо хтось і знав його раніше, то навряд чи пізнав би тепер. Від колишнього Сергія в ньому лишилося дуже мало. Скоро йому шістдесят. Через три місяці. Може статися, що тепер його не допустять до польоту. Пошлються на якийсь там пункт положення. Він буде домагатися, може, навіть ходити на голові, та у відповідь тільки розводитимуть руками: «Раді б, та не маємо права. Ось читайте самі».

Йому здавалося, що варто відпочити, виспатися, ретельно поголитися — і він знову стане колишнім, сорокарічним, з вигляду молодим, але достатньо досвідченим. На жаль, тільки здавалося. Але чи захочеться йому самому літати знову? Він аж надто добре знає, що це таке: дні і ночі, цілі роки, а потім це аж ніяк не зустріч з дивами, не райські кущі. Тільки побачиш, як виросте далека зірка, зробиться схожою на Сонце, почуєш, як заклацають затвори фотокамер, увімкнуться вогники на панелях — будь уважним, не зволікай, чимдуж назад. Так було двічі. Цього разу його притягло до зірки, і він заледве вибрався. Офіційно це зветься дослідженням навколозоряного простору.

Сергій мало не вскочив у воду: стрибнув, зміг досягнути краю калюжі, вона була досить широкою, дно покреслене велосипедними шинами. Пахло сирою травою, конюшиною, асфальт ще не нагрівся по-справжньому. Із жовтих кульбаб вилетіли джмелі і гули над пішохідною доріжкою. Будинки дзеркалами-вікнами ловили і асфальт, і траву, і квіти, і хмари. І від того вікна робилися то блакитними, то білими, то синіми, то зеленими. Довгим рядом кольорових шахових клітин крокували вони вперед разом із Сергієм, а біля будинків стрибали, бігали, галасували діти.

Йому довелося заспокоювати п’ятирічного хлопчика, що гнався за дівчинкою, котра відняла у нього жука. Сергій зупинив його, та це тільки додало гіркоти: хлопчик залився слізьми. «Мертвий жук… Мій жук…» — повторював він, схлипуючи.

Сергій дав йому велику білу черепашину. Хлопчик безперестанку схлипував. Сергій трохи перечекав і сказав йому, що та черепашка із Марса.

Він уже відійшов метрів на сто, коли його наздогнав хлопчик із собакою. В руках — вербова лозина, собака, зупинившись віддалік, махає хвостом. Хлопчик щось сказав, але тихо, й понурився, копирсаючи землю лозиною. Він теж просив черепашку з Марса.

— На жаль, — сказав Сергій, — у мене була тільки одна… Що? Наступного разу? Ні, я більше не полечу. Ніколи. «Стриж» — моя остання ракета.

Собака підбіг ближче і замахав хвостом ще швидше, хлопчик водив по землі лозиною.

— Раніше я завжди привозив багато камінців і черепашок хлоп’ятам із нашого будинку, — сказав Сергій, — але зараз так вийшло… Я давно не був дома, а діти стали дорослими. Ось так… Ну, мені пора.

Ця черепашка, власне, призначалася його синові. Вона довго пролежала у валізі, принаймні минулого разу він повертався уже з нею — знайшовши поблизу бази на Марсі. Синові тоді було сім років. Але вдома на нього чекала коротенька записка. Дружина забрала хлопця і пішла від нього. І меблі, і підлога в кімнатах були такими чистими, наче їх мили і протирали вчора — ані порошинки, ані смітинки. Відтоді дружина не подавала про себе звістки, зникла, наче у воду канула. А він через деякий час знову полетів. Мав намір років на вісім, а вийшло на дванадцять. Він кохав дружину і тому змушував себе забути про неї. Сина він забути не зміг.

Він залишився тоді самотнім, все сподівався розшукати їх, побачити сина, але так і не зібрався. Передумав. Чекаючи відльоту (у нього траплялись вільними цілі дні), заприятелював із сусідськими дітлахами. Майстрував для них іграшки — зайців і жаб, що стрибають, ракети, які злітали вище від будинків, метеликів упрягав у невеличкі візочки з паперу та ниток.

Шум і гамір зчинявся вечорами на подвір’ї, коли діти збиралися разом. Їм не дозволяли голосно кричати, ламати гілки дерев, кидати камінці в котів, бігати з сачками по газонах, стрибати, взявшись за руки, на автомобільній стоянці. Більше того, їм зовсім забороняли бавитись під вікнами — лише на дитячому майданчику. Усі, окрім Сергія. Він не сварився, не скаржився їхнім суворим молодим матерям. Йому подобалося, коли під його вікнами затівались галасливі забави. Принаймні не було нудно. Але батьки намагалися зіпсувати і цю їхню невелику втіху. Вони вимагали, аби діти кожного разу чемно випрошували у Сергія дозволу бігати і скакати під його вікнами.

І коли він повертався додому, діти, на мить припинивши гру, мов за командою, гукали: «Сергій прийшов!» (знайшли, бачте, товариша!) — і довгонога Елька, найстарша з них, підбігала до нього й запитувала:

— Ми бавилися під твоїм вікном. Можна?

Зашурхотіли шини, легкова машина, порівнявшись із Сергієм, уповільнила хід. За кермом сидів чоловік, а поруч — та сама молода жінка, яку він бачив у порту.

— Вас підвезти? — чоловік чомусь усміхався.

— Ні, дякую, мені недалеко, — відмовився Сергій.

— Він би довіз вас до самого дому, — сказала жінка.

— Мені вже пропонували машину в порту, я відмовився. Набридла техніка, до того ж і поспішати мені нема куди. Ви здалеку?

— Марс, Юпітер-два, — відповів чоловік і знову усміхнувся.

Жінка уважно дивилася на Сергія. Це починало дратувати.

— Я був значно далі, — сказав він.

— Ми знаємо, — сказала жінка.

— Знудьгувалися за домівкою?

— Анітрохи. Забув, де вона і є.

— А ти? — запитала вона свого супутника. — Не забув?

— Ні, — відповів той. — Але мені не треба було і пам’ятати про це, ти ж обіцяла зустріти.

Вони поїхали. Сергій намагався пригадати, де бачив їх раніше. А чи бачив?

Хто знає?

… Він ішов своєю вулицею й здалеку впізнавав передостанній будинок на перехресті. Відшукав свої вікна, зайшов на подвір’я. Будинок був такий самий, та не зовсім, наче трохи постарів. Дерева, посаджені ще при ньому, розрослися, і тому будинок видавався нижчим.

І там, у дворі на лавочці, ніби чекаючи його, сиділа жінка, яку він бачив у порту і з якою розмовляв потім дорогою. Вона помітила його, нахилилась, щось сказала… І тоді він угледів дітей, які бігли до нього. Сергій зупинився. Він упізнав. Два обличчя нарешті злилися в його пам’яті. Елька, котра стрибала через мотузок під його вікнами… Елька з короткими пухнастими кісками і довгими ногами? Невже вона пам’ятає його? Він нерішуче переводив погляд з неї на чоловіка, на дітей, що підбігли до нього. Мусив щось сказати або ж просто привітатися. Він бачив, що їм хороше, що їм весело.

— Добрий день, добрий день, Сергію! — загукали діти, — Ми бавились під твоїм вікном.

Його розбудив дзвінок. Він не відразу зрозумів, що від нього хочуть. Дерева, кущі, люди, машини на далекім шосе — усе, що він устиг угледіти за вікном, тільки-но розплющивши очі, видавалось продовженням сну, початок якого загубився в далекому дитинстві. І тоді, як ось зараз, були люди, обличчя, небо, повите хмарами. М’яке світло у кімнаті. Кроки за дверима, в кухні. Голос бабусин чи материн. Ранок. Дзвінок. Пора до школи. Його підганяють. Хутчіш, хутчіш, запізнишся! А як не хочеться вставати. Ще б хвилинку. Та ласкава бабуся безжально зриває ковдру.

Доки він одягався, хтось нетерпляче натискував на кнопку дзвінка. З вулиці долинали голоси, тихий рокіт моторів, далекі гудки.

Сергій відчинив двері, запросив увійти. Чоловік не поспішав, наче вагався, потім рішуче зайшов до кімнати і після звичних вибачень відразу перейшов до справи.

— Нам не зрозумілі деякі деталі вашого повернення. Можливо, це видасться дивним, але я мушу дещо уточнити… Моє прізвище Волін. Я з космодрому.

— Запитуйте, — сказав Сергій.

— Чи ви не пам’ятаєте точний час приземлення?

— Десять годин дванадцять хвилин.

— Ви приземлялися на ракеті «Стриж»?

— Так…

— Номер посадочної?

— Дев’ять. Щось трапилось?

Волін мовчав, ніби збирався з думками. Сергія дратував його тон, хоча він розумів, що Воліна привели до нього важливі причини. Прийти, заздалегідь не зателефонувавши? Йому раптом здалося, що той хотів заявитися несподівано, без попередження.

— То в чому ж справа? — знову запитав Сергій.

— Справа в тому, — повільно промовив Волін, — що майданчик номер дев’ять порожній.

— Де ж ракета?

— Її немає. Вона зникла.

— Ви жартуєте… Пошукайте її у моїй валізі.

— Марна справа. Ракети взагалі не було.

— Це ж як — не було?

— «Стриж» не приземлявся.

— Виявляється, я прийшов пішки.

— Вам це краще знати.

Дивне відчуття охопило Сергія. В голові дзуміли уривки спогадів, вражень, думок. Він уважно дивився на Воліна, його обличчя наче віддалилося, голос також звучав ніби здалеку. Після вчорашнього голова ще наморочилась, якби його не розбудили, він, мабуть, спав би ще довго. Зусиллям волі Сергій відігнав рештки сну. Обличчя Воліна наблизилось. Зібраний і підтягнутий, із зумисне неквапливими жестами, Волін ніби вивчав Сергія. Його уважні очі були напівпримружені. Саме такі люди, до певного часу ніби перебуваючи в засаді, можуть раптово повернути хід подій, в єдиний порив укласти всю силу і розум.

— … уявіть, — повільно говорив Волін. — Прилітає космонавт. Принаймні ранком випадково стає відомо, що він удома. Ракета зникає. Шукають сліди приземлення — їх немає. Фізико-хімічний аналіз поверхні майданчика свідчить про те, що ніякої ракети не було взагалі. Ніхто не зареєстрував приземлення. Ніхто не бачив ракети. Жодна людина. Жоден локатор. Здогади, пояснення? їх просто немає. — Волін замовк, повернувшись спиною до співрозмовника.

Сергій ніби вслухався у його багатозначне мовчання. Зовсім несподівано йому зробилося смішно. Загубити ракету? Вони очманіли, чи що? Тамуючи посмішку, він повернувся до Воліна.

— То кажете, «Стриж» не приземлювався? Поїхали на космодром!

— Поїхали…

… Сергій пройшов до злітного майданчика. Волін зупинився біля низеньких билець. Був звичайний робочий день. Віддалік, метрів за сто, люди в комбінезонах готували до старту чиюсь ракету. Звідти доносились розмірене електричне дзижчання і різні металеві звуки.

Поміж кам’яних плит ракетодрому пробивалась запилена трава. Від труб енергоживлення піднімалося тепле повітря. Далекий ліс сірою тремтливою стрічкою зникав за видноколом. Майданчик номер дев’ять був порожнім. Вітерець перекочував по бетону важку соломину.

Сергій зрозумів, що обставини змусили його опинитися у центрі поки що непояснених подій. Але де їхній початок? Його вваясали загиблим. Несподіване відхилення розрахункової траєкторії — і ракету кинуло до зірки. Він бачив червоні водограї протуберанців зовсім близько, майже як отой ліс на обрії. І розжарений зоряний вітер гнав за корму світляні хмари, гарячі вертляві вихори, паче в розжареній печі спалювали золотавих змій. Чи ж можна саме його повернення вважати за першу ланку в ланцюгу подій? Очевидно, ні. Адже він чудово пам’ятає, чого це йому коштувало. Він залишився живим, тому що витримав перевантаження…

Але потім… Ця ракета, що зникла… Сергій згадав, як Волій розшукав того самого хлопчину, котрий просив черепашку. Власне, знайти його було неважко. Будинок Сергій приблизно пам’ятав, його життєрадісного білого цуцика багато хто тут знав. Хлопчик відразу впізнав Сергія. Коли Сергій напівжартома спробував передати йому розмову з Воліним про ракету (він все ще був у веселому настрої і дорогою жартував з Воліна), хлопець витріщив очі. «Цілком натуральна реакція», — сказав Сергій ніби сам до себе. Волін промовчав.

І все ж версію про якесь непорозуміння довелось відкинути. Ракети не було на жодному з космодромів. Сергій повільно ішов до того місця, де вчора зійшов з трапа на землю. Волін щось гукнув.

— Що, що? — перепитав Сергій.

— Повертайтесь! — почув він. — Не ходіть майданчиком.

Стіл із темного дерева, два-три стільці, шафа з книгами на всю стіну, вікно навстіж — це і був кабінет професора. Сергій зупинився біля дверей, професор Копнін запропонував стілець, вибачився за розгардіяш, крадькома змів на аркушик білого паперу недопалки, що випали з попільнички. Аркуш зібгав, запалив світло («Як хутко стемніло, я й не помітив»), з-під окулярів — неуважний погляд на Сергія, голос тихий, спокійний.

— Так-от, обчислили ми за вашими даними траєкторію. Залишалося всього двадцять тисяч кілометрів до фотосфери, «Стриж» неминуче повинен був зустрітися із зіркою. Розумієте? Згоріти, зникнути. Як це вам поталанило? Розкажіть-но.

Сергій щось відповів. Що він міг розповісти? Чи можна розповісти? Чи можна розповісти про роки надій і тривог, про любов, про смерть, про життя? Про хвилини чекання? Про відвойовані секунди і метри, які подарували йому життя? І про те, як дзвенять нерви, мов напнуті струни, і руки стискаються так, що кісточки пальців біліють. Адже слова видадуться сухими, не схожими на правду.

Копніп пропонував для пояснення того, що сталося, доволі складну гіпотезу. ІІри цьому він посилався на недавні астрофізичні дослідження структури зоряних спектрів.

— Уявіть краплю і океан, — говорив він Сергієві. — Краплю ми вивчили, зважили, виміряли і дивуємося із всемогутності природи, яка створила такий шедевр. Про океан же ми знаємо дуже мало і тому вважаємо його просто великою калюжею, в кращому разі, механічним з’єднанням безлічі крапель. Крапля — це Земля. Океан — зірка. Дехто думає, що зірка — це чи не одвічне скопище уламків атомів, щось навподіб гігантського багаття, в якому не знайдеш жодної цілої молекули. Почасти це правильно, але тільки почасти. Не можна зневажати закони еволюції. Чому ж це в одній-єдиній краплі — гори і рівнини, революції, штучний синтез ядер, математика? А в океані — нуль. Невже це так беззаперечно?

Сергій слухав неуважно. Йому захотілося підійти до відчиненого вікна й помовчати. Зараз, коли над столом м’яко горіло світло, а на вулиці вщухав міський гамір і від кущів, трави, дерев пахло молодим листям, він відчував справжню насолоду. Це був його другий вечір. Магістраллю пливли вогні. Червоні, жовті, зелені. Над теплою Землею тремтіли зорі.

Він ще не до кінця розумів професора. З більшим задоволенням він поговорив би з ним про квіти і яблуні, про старий дім, в якому він жив хлопчиком, про кіно, книжки, рибалку, та кожного разу Копнін делікатно переводив розмову на тему, яка цікавила його. За його словами, нуклони і електрони, оті цеглини, з яких збудована речовина, можуть розташуватися так, що їхня комбінація буде стійкою, здатною протистояти вогненному ураганові зірки. І, колись виникнувши, вона не зникає, не розчиняється у вогні, тому що сама схожа на вихор, на гарячий смерч. Такий вихор з’являється цілком випадково, імовірність його народження зовсім мала. Але ж зірки існують мільярди років, їхня маса… Чи варто про це нагадувати Сергієві? Цифри говорять про те, що такі стійкі вихори не фікція. У потоці радіації знаходять вони енергію, нові сили.

Дивну гіпотезу розвивав професор Копнін. Із відомого факту про матеріальну основу думки він робив далекоглядні висновки. Рухливі іони, електричні потенціали, біоструми — ось із чим пов’язана думка. Але і рій елементарних часток в його незмірно вищою енергетикою, із структурою, чітко сформованого гігантськими силами з блискавичними нейтрино, на думку Копніна, був не менш придатним середовищем для думки.

Копнін подав Сергієві конверт. Той питально подивився на нього.

— Там знімки, познайомтесь.

Сергій дістав два фото — велике й менше. На великому фотознімку нічне небо, у правому верхньому куті — слабенька світла цятка. На другому — цятка набагато більша.

— Випадкові знімки, — сказав Копнін. — Вони зроблені приблизно за п’ять годин до вашого повернення.

— Вихор, про який ви говорите? Чи не думаєте ви, що справді обійшлося без ракети?

— Для мене це майже очевидно.

— Але ж кисень… І все останнє…

— Дрібниці! З одного літра нуклонів можна утворити стільки кисню, що вистачить на все людство.

— Звичайно, тільки треба розташувати у певному порядку…

— Очевидно, це їм вдається.

— Живі вихори? На зірках? Які переносять космонавта на Землю? Але ж для цього їм, здається, потрібно вміти вгадувати думки, а це не так уже й просто — аналізувати біоструми мозку…

— Я вірю фактам, — сухо сказав Копнін.

— Але коли навіть було щось подібне, то чому я нічого не пам’ятаю? Нічогісінько!

— Це вже справа техніки. Навіювання, гіпноз, не знаю, що вам більше до вподоби. Так потрібно, розумієте? Чому? Ну, хоча б для того, аби не травмувати психіку. Ви летіли в ракеті. Але це лише ілюзія. Ракети не було. Це точно встановлено… Що? І вас і ракету? Це набагато складніше — перенести ракету. Врешті, з чисто економічних міркувань.

Сергій хотів був заперечити. Все у ньому чинило опір почутому.

— Гаразд, — сказав він, — нехай вони настільки проникливі. Допускаючи це, ми відразу наштовхуємося на суперечність. Я ж хотів не просто повернутися. Я хотів побачити сина… Я бачив його, коли йому виповнилось два роки. Розумієте? Дружина, гадаю, не розповіла йому про батька… А як ви так швидко дізналися про моє повернення? Ракета не приземлювалась. Мене вважали загиблим. Чи не так? Та й пам’ятає мене тут, мабуть, одна Елька. Дівчам була, коли я відлітав, а впізнала.

— Про вас ми дізналися від її чоловіка. Він чув від неї про вас і хотів допомогти — врятувати вас від звичних формальностей. Повернувся він того ж дня, ранком, приїхав у порт оформити свої справи, а також і ваші, щоб зайвий раз вас не турбувати… Він ваш син, я і не знав, що у вас є син… Тепер ви його розшукаєте самі… Добров, Володимир Добров… До речі, він сам повернувся завчасно — вийшов з ладу основний реактор. І без будь-яких видимих причин. Два незвичайних приземлення одночасно — випадок у нашій практиці винятковий… Ви хочете про щось запитати?

— Так… Цей Добров — він давно літає?

— Ні. Повернувся з першого польоту. Хороший хлопець. Матір поховав років десять тому, батька зовсім не пам’ятає…

Сергій повернувся спиною до здивованого професора і розстебнув комір сорочки, начеб хтось його душив.

— То ви говорите — його звати Володимир Добров?

— Так…

Знову і знову зринали у пам’яті його жінка з дитиною на руках, сміх, плач, посмішки, сльози давніх днів. Ось вона, Олена Доброва, його дружина, — варто тільки дати волю спогадам, і вона знову як жива. Ось її руки, зовсім близько, зараз вона підведе очі…

Аж надто пізно він повернувся…

Він сподівався, що забув її, і, щоб надійніше забути, відлітав. Та підсвідомо він іноді відчував легкий, майже непомітний біль у грудях. І тоді він ніби знову бродив по пояс у траві. І десь поруч був знайомий голос. Жовтава лямівка вечірніх хмар. Тіні від кущів на вологій землі.

Затуливши долонями обличчя, Сергій знову згадував давні подробиці, боячись повірити, боячись помилитись. Повернення. Хлопчаки на вулиці. Елька. Волін. Розмова з професором. Володимир Добров. У нього прізвище материне. Дивний збіг обставин? Випадковість? Ні, виключено. Адже вони повернулися одночасно. Копнін має рацію.

Стиснувши голову руками, Сергій спробував дати лад своїм думкам. І не міг. Він думав про сина. Йому й на думку б не спало… Хоча він і схожий на свою матір.

А тепер у нього й онуки є. Неймовірно! Йому раптом захотілося цієї ж миті побачити їх, та на вулиці була вже ніч. Він став пригадувати їхні обличчя. Риси були знайомі, близькі і все ж вислизали, губилися, танули, а погляд зустрічав у темряві за вікном лише світлячки ліхтарів, від яких соталося вологе проміння.

ШОТЛАНДСЬКА КАЗКА

У ЗАМКУ ДАНВЕГАН

По нерівній стіні замку розмитою хмарою ковзала тінь від мосту, що опускався. Хольгер бачив, як вона спочатку погасила вечірні відблиски на протилежній стороні рову і, накривши зарослі шипшини, лягла до його ніг.

Замок Данвеган зберігся в своєму первісному вигляді: проломи, що лишилися після давніх нашесть, ретельно замуровані, знову риплять колеса, опускаючи підвісний міст, що веде на внутрішнє дворище. Над входом, як і сотні років тому, палає смолоскип, його полум’я колише вітер.

Гвинтовими сходами Хольгер піднявся у простору залу з голими стінами, прикрашеними лише древніми гербами та головами забитих оленів. Посеред зали, у заглибленні, нерівно дихала відкрита жаровня, випускаючи вгору червонуваті язики, і тьмяні відсвіти, що металися по підлозі, вихоплювали з напівсутіні, здавалося, не мертві плити, а роки та десятиліття, замуровані тут навічно. Довкола шаленіли буревії і війни, лилась вода і кров — замок ревно оберігав у своїх підземеллях та вежах сліди минувшини.

Залишивши гурт туристів, що прибули разом з ним із Швеції, Хольгер на кілька хвилин опинився віч-на-віч із застиглим минулим. Важко уявити тих людей, що мешкали в цих стінах, коридорах, ходили по цих сходах, зітканих із камінних жил, все важко-похмуре і застигле, наче в кадрах німого фільму чи на старовинній незнайомій гравюрі.

У південній вежі Хольгер оглянув зброю британського і скандінавського походження. Меч вікінгів, схожий на важку залізну патерицю, відтворив в уяві цілу епоху, коли дебелі ясноволосі воїни з опуклими очима пройшли на своїх човнах, мовби на морських огирах, півсвіту — від Каспію до Америки, — лишивши і тут, у Шотландії, не тільки пам’ять про себе, але й частку самих себе.

У горішній комірчині з єдиним вікном шар пилу лежав густіший і стояв той же задавнений, ледь вловимий дух старого каменю. Кімната була зовсім порожня, і Хольгер запитально глянув на служителя, з яким зайшов сюди.

— Покривало фей, сер. Місцева реліквія, — відповів той на мовчазне запитання.

Тільки тепер Хольгер помітив у кутку, на невеличкому столику, якийсь темно-зелений згорток.

— Можу розповісти, коли хочете, історію, пов’язану з цим покривалом.

… Багато віків тому вождь могутнього клану і володар цього замку Малколм узяв за дружину фею, яку він зустрів на березі струмка Хантліберн. Того дня було сонячно, співали птахи, зірчастий анемон і білі дзвіночки тягнулися вгору, і ліловий килим вересу на гірських схилах, здавалося, зливався з небом.

У прозорому повітрі пролунав мелодійний передзвін. Вузькою стежкою до Малколма поволі наближалася вершниця на сірому коні. Дивно сяяла її шовкова сукня під оксамитним плащем, а волосся світилося всіма відтінками полум’я. Ця зустріч вирішила долю обох.

Щасливо жили вони в замку, аж поки одного разу дружина не зізналася Малколмові, що тяжко сумує за своїми. І ось того дня, коли народився син, Малколм сам одвів її на берег струмка, туди, де велике, потріскане від старості каміння позначило шлях до Країни Фей.

Увечері в замку влаштували гуляння — святкували народження сина, майбутнього вождя клану. І Малколм, аби хоч якось погамувати свій сум, веселився разом з усіма. А у вежі спав новонароджений, і молоденька няня, що сиділа біля колиски, зітхаючи, прислухалася до звуків волинок, що долинали із зали. Їй так закортіло побувати там бодай хвилину, поласувати якимсь наїдком, що вона одважилась: хутенько пробігши по звивистих коридорах, залитих місячним світлом, обережно ступила до великої зали.

Малколм помітив її і попросив принести дитя, — хай побачать його і гості. Дівчина швидко рушила назад. І раптом їй здалося: щось у вежі ніби не так. І справді, біля колиски, поки її не було, сталися зміни.

Крик великої сови розбудив хлопчика, він заплакав. У матері-феї защеміло серце (нічого незвичайного в цьому немає: феї чують навіть найтихіше слово, хоч як би далеко мовлене воно було), вона заквапилася до сина, прикрила його зеленим покривалом і, коли немовля заснуло, зникла.

За хвилину няня побачила це тонке, наче весняна травиця, покривало, вишите особливим мереживом — цяточками ельфів. Зіткане покривало було так майстерно, що дівчина одразу здогадалася, звідки воно тут узялося. Проте дівчина не надто довіряла феям. Багатьом було відомо: феї здатні й підмінити дитя. Хоча цього разу все обійшлося. Можливо, фея справді безмежно любила Малколма або ж трохи жаліла його…

Відтоді дарунок феї і зберігається в замку Данвеган, — закінчив свою розповідь служитель.

Хольгер ступив до столика, торкнувся покривала. На ньому добре було видно цяточки, що утворювали якийсь незбагненний рисунок.

— Вона сюди навідується, — сказав служитель.

— Хто — вона? — не зрозумів Хольгер.

— Фея. Якось я довго шукав удома люльку, а потім подумав, що забув її тут, у вежі. Вернувся. Світло засвічується поверхом нижче, але я забув це зробити, а спускатись униз не хотілося. Світив місяць. Скринька з покривалом стояла в тіні. Я помацав рукою на столі, потім повісив покривало біля вікна й почав шукати в скриньці. А коли підвів голову, побачив біля вікна жінку.

— Я читав про фей, але зустрічатися з ними не випадало, — сказав Хольгер серйозно.

— Думаю, вони такі ж люди, як і ми, тільки наділені хистом значно більшим. Я чув, що десь на півночі недавно жила справжня фея. Здається, в Інвернесі. А з феєю з нашого замку поки що тільки поговорити не вдалося.

Хрльгерові було двадцять п’ять, і він ладен був повірити.

— Можливо, і мені вдасться подивитись на неї? — запитав він.

— Що ж… Правду кажучи, мою розповідь ніхто не сприймає всерйоз. Та й кого у наш час подивуєш таким? Але якщо в один з найближчих місячних вечорів ви захочете перевірити, чи не забув я замкнути двері у вежу, то це може обернутися для вас невеликою пригодою.

Хольгер опустив руку в кишеню, однак англієць його зупинив:

— Не треба, сер. Ви повірили мені — цього досить.

МАРГАРЕТ, МЕГГІ, МЕГ

З вертольота Шотландське узгір’я схоже на схвильоване море: його гребені та вершини — наче прибій, що раптово застиг. А впадини поміж хвилями — це незліченні вузькі долини, глени з гігантськими валунами, що їх полишив льодовик, схилами, порослими вересом, та голубими свічадами озер. І серед цієї пишноти навіть звичайні берези виглядають зовсім інакше, ніж звичайно, — ніби на полотнах давніх майстрів. Хольгер летів заради одного — побачити все це, і коли вертоліт сів, він, приплющивши очі, ще міг уявити Шотландію саме такою, якою вона постала перед ним цього сонячного дня.

Двогодинна повітряна мандрівка завершилась у містечку, схоя^ому на десятки інших, і знайому вивіску серед будинків з акуратними квітниками Хольгер знайшов за якихось дві хвилини. У бар він зайшов услід за дівчиною, що поставила своє авто потойбіч вулиці, і сів за її столик.

У цій дівчині йому сподобалось усе: і її коротке каштанове волосся, і очі, й усмішка, ледь-ледь помітна, скупа. «А може, просто сьогодні такий день», — подумалося йому, і тут же спіймав себе на тому, що роздивляється комірець її сукні — навіть цей округлий комірець був навдивовижу гарний.

Зустріч з нею видавалася природною, і якби вони не зустрілися сьогодні, завтра, післязавтра, Хольгер, сам того не усвідомлюючи, мабуть, сподівався б на такий же сонячний день, коли хочеться вдвох дивитись на промінь, що впав через вікно в фіалкову порожнечу повітря.

Їй подобалось, як він говорить англійською — ковтаючи звуки, трохи перекручуючи фрази. Хольгер сказав щось шведською, і — неймовірно — вона його зрозуміла. Обом стало весело.

Та чи можна сміятися надто довго, не боячись, що веселощі обернуться на смуток?

Колись, мої друзі, я мріяв, кохав

І літньому сонцю себе дарував.

Та осінь до часу, неждано прийшла,

А з нею й холодна імла.

— Дан Андерсон, — і Хольгер прибрав нарочито трагічного вигляду. — Колись читав…

— Давно? — жваво запитала дівчина.

— Так, дуже. Ще в школі…

— Ще в школі, — з жартівливим розчаруванням повторила вона. — А я гадала, ви молодший. А вірші вам дуже личать.

— Ми ще не познайомились…

— Маргарет.

— Хольгер.

Її дім стояв біля західної дороги неподалік від міста. Коли вони вийшли з машини, Хольгер подумав, що вечір буде місячний, і згадав про замок Данвеган.

Хвіртка зачинилась, і шум, що долинав з шосе, розтанув, змішався з тихим передзвоном жорсткої високої трави пообіч доріжки, посипаної круглими зернами жужелиці. Свіжим і ясним було тут повітря, пахло воно оновленим після дощу гаєм, і небо над головою висіло зовсім інше — прозоріше, глибше.

Вони рушили до будинку. Одну з стін наполовину закривало оранжеве, зелене та голубувате листя, що дивно сусідувало на спільних стеблах. Біля низенького ґанку стояла велика череп’яна ваза з вишуканим зеленим візерунком по вінцях, згори в неї спадав струмінь води, спадав і витікав на землю в тому місці, де від вази було відбито шматочок з малюнком.

Вилом був ще такий свіжий, що Хольгер мимоволі пошукав очима черепок. Піднімаючись на ґанок, він навіть зазирнув у вазу, але дна її не побачив. І чомусь стало ясно, що на дні черепка теж немає.

З незбагненною легкістю лише від доторку її пальців прочинились двері — кімната мала такий вигляд, ніби сад продовжувався в ній. Листя тих самих відтінків було накидане неяскравими барвами на рожевуватій кам’яній стіні, у кутку стояла така ж ваза, що і в садку. І точно так само їй бракувало шматочка кераміки зверху, де по вінцях ішов поясок орнаменту.

Хольгер підійшов до вази і простягнув руку, аби вловити водяний струмінь, що збігав униз, не лишаючи сліду.

— Дзеркало, — усміхнулася дівчина.

Авжеж, він уже й сам здогадувався, що це було дзеркало, відображення в якому майже не відрізнялося від реальної вази, і тому так легко створювалась ілюзія об’ємності. На долоні мовби осіли невидимі росинки — теж, звичайно, ілюзія.

— Це ви придумали? — запитав він.

— Що ж у цьому особливого? У кожній домівці має бути гарне дзеркало, а де його краще прилаштувати — видно одразу. Справжнє люстро повинно стояти там, де воно непомітне, невидиме.

У кімнаті ще були і книжкова шафа, і стіл, і телевізор, і легкі крісла, але ці звичні речі водночас поєднувалися з ледь вловною новизною, незвичайністю.

Електричне світло не спалахнуло матовими плямами — просто повітря довкола засяяло, і було неможливо збагнути, як виникло це сяйво. Скоряючись пальцям, пересунулось крісло, а сама кімната, здавалося, змінювалась у розмірах, мовби хтось творив нечутні заклинання. Зображення не вміщалося в тісному квадраті телеекрана — лінії замикалися вже у просторі, окреслюючи своєрідний об’єм.

Книжки… Їх сторінки пахли яблуками, як і вікна, що виходили в сад. І мовилося в них про блакитні луги, де хлюпочеться хвилями трава, про перлинні поля достиглого вівса, про лісові гриби, про дощі, — дарунок літніх гроз, про все таємниче і неповторно прекрасне. І на кожній сторінці мовби оселявся день, що вже відійшов, один день, що вже ніби й забувся, розтанув і ось раптом знову оживав у пам’яті гілочкою весняної берізки чи гірської сосни, що вклечалася під тонку оправу із запахом дозрілих яблук.

— Ви любите про це? — Голос її прозвучав зовсім поруч, але Хольгер запитання прочитав швидше по тому, як ворухнулися її вуста.

— Ці книжки про добро. Але є й інші. Погляньте. — Довгими пальцями вона доторкнулась до ядучо-зеленої обкладинки. Книжка розгорнулась. Постали правдиві, жовчні слова: «Чи є туризм екологічним фактором того ж самого гатунку, що і землетрус, пожежа чи повінь? Ні, явище це — методичне, хронічне, а не випадкове, як усі стихійні лиха, і скидається більше на недугу. Автостоянки на альпійських перевалах витісняють луги, на туристських маршрутах в Англії та ФРН торік збито десятки тисяч зайців і косуль…»

— Це не про нас, — сказав Хольгер. — У мене немає машини. У вас вона є, але ви не турист. Крім того, ці зайці та косулі своєю загибеллю окупили життя багатьох людей, яких збили б ті ж автомобілі, коли б їхні маршрути пролягали в інших місцях — там, де немає косуль, але є люди.

— Байдужість — ось хто вбивця. Вона наздоганяє всюди і всіх, не вибираючи. Якось я знайшла на дорозі зайця з віддавленими лапами. Лише через місяць він зміг стрибати.

— Він живе у вас?

— Ні. Подався у свій ліс. Іноді заходить у гості по давній пам’яті. Вам у нас подобається?

— Так. Сьогодні я бачив Шотландію…

— З вертольота? — запитала вона трохи іронічно і сухо додала: — Сьогодні тепло й сонячно, але і за такої погоди з вертольота можна багато чого не помітити.

Хольгер зустрів її суворий погляд.

— Вам треба побувати в Тельських зборах, — порадила вона. — Шотландія — земля гелів, кельтів. Гели… Адже слово це невдовзі залишиться тільки в книжках та казках. І вересові пустища щезнуть. Житимуть лише земля та каміння. Як раніше, дуже давно, коли не було Присес-стріт і Джордж-скверу, Едінбурзького замку і ще раніше?.. — Вона мовби запитувала про щось неясне чи розмірковувала вголос, без надії на відповідь.

Хольгер пригадав голубувато-сірий ромб озера Лох-Ломонд, широкі хвилі землі з рідкими гаями, чергу біля нічного клубу в Глазго, що оскаженіло репетувала, тіпалася, звивалася в якомусь несамовитому танці, — патлаті підлітки і доволі симпатичні дівчатка з пляшками віскі в сумочках. І ще пригадав похмуре ранкове небо над Клайдом, павучі лапи кранів, метушню мільйонного міста і згорблені спини тих, хто вже закінчив свою роботу. Це була Шотландія, і все-таки знав він її такою, якою можна взнати лише з миттєвого знімка, не більше.

— Гельські збори… Це, здається, фестивалі, під час яких співають старих пісень і грають у гельський футбол. Машина часу. Єдиний спосіб побачити часточку минулого.

— Не єдиний. Але облишимо Шотландію. Розкажіть, що ви робите у себе на батьківщині.

— Я електрик. Інженер-електрик. — Було трохи шкода, що відповідь на її запитання прозвучала так прозаїчно.

— Це цікаво? — запитала вона серйозно.

— Не дуже, — зізнався Хольгер, — та якби мені довелося вибирати знову, то щось краще важко було б придумати.

— Я думаю, людина двічі відкриває істину, — несподівано сказала вона, — спершу в мистецтві, а потім у науці, в техніці. Можна багато чого вміти, не знаючи справжніх причин. Уміти цікавіше, ніж знати.

Вона чомусь зітхнула.

— Ваша правда, — сказав Хольгер. — Золотим коробочкам, що в Ірландському музеї, дві тисячі років, а сліди зварювання на них виявлено лише недавно. Ірландські кельти знали про холодне зварювання металів, вони вміли це робити.

Вона не відповіла, і Хольгер трохи розгубився. Бурштинове світло, що м’яко окреслювало простір кімнати, відбивалося в її очах, в яких була готовність до усмішки поблажливості, усмішки радості, усмішки любові, І збагнути це була зовсім неважко, однак говфили вони про книжки, про Кліфе Річардса, про кіно — говорили довго, так довго, що за цей час у небі перемінилося десять відтінків блакиті, а на сході й заході проросли зорі.

… Збігала коротка ніч. Хольгер подумав, що досі не знає назви містечка. Вертоліт трапився випадково, а йому було однаково, куди летіти.

— Інвернес, — сказала вона. — Ти прилетів в Інвернес.

— Інвернес, — повторив він, мовби щось пригадуючи.

Потім, уже по думки, він повторив її ім’я: Маргарет, Меггі, Мег.

НЕМАЄ НІЧОГО ПРАВДИВІШОГО ЗА ЛЕГЕНДИ

Якась зовсім проста причина спонукала Хольгера повернутися у замок Данвеган, причина, котра мала пряму причетність і до лагідно сяючої глибочіні неба, яку неможливо було відділити од чарівного запаху трави, і до літніх зір, великих, мовби під збільшувальним склом, і до кошлатого, в гребінцях хмаровиння місяця, що то вільно виривався на зоряне безмежжя, то тьмянів.

Кращі дні завжди в минулому, однак у двадцять п’ять ще непомітно. Особливо коли настала відпустка і теплий вітер, не перепочиваючи протягом усього тижня, прогнав над Шотландським нагір’ям дощі і розстелив по морю біле мереживо піни, поєднавши гори і воду з небом прямовисним, як міст, промінням.

Коли гасло голубе колосся трав і лягала на плечі ніч, дороги ставали довшими і мовби поринали в задуму. Можна було бродити й бродити, поки не настане пора першої зірки і не скрикне ранковий птах-невидимка. Одна з нічних доріг привела Хольгера до замку.

Звичайно, історія з феєю, котру розповів служитель, видавалась зовсім неправдоподібною. Але були в його обличчі й голосі якась впевнена спокійна байдужість, втома, що краще слів свідчили про роздуми, про невіру і водночас про нездатність перекреслити, забути побачене, як сон чи казку. А коли все це й не так, то хіба не варто впевнитись у силі чистої вигадки, можливо, самообману?

… Старий замок притягував тіні, наче велетенський магніт. Хольгер пробирався в південну вежу. Злилися, розчинились орієнтири — рів, знайомі виступи стін. За кронами столітніх дерев місяць був як висока і квола свічка. Хольгер збився із зручного шляху, а йти навпростець ставало дедалі важче. Кущі шипшини, мовби їжаки, що понахромлювали листя на спини, поставали вздовж стіни липкими, чіпкими шеренгами.

Треба було б летіти, стелитися над землею і, діставшись до стінки, перемахнути через неї, а ще краще одразу впурхнути у вікно, як метелик або фея. Відчинивши двері, Хольгер подумав, що легше вчинити злочин, аніж дістатися до південної вежі у звичайний спосіб. Служитель не обдурив: з дверима справді все було гаразд. Про всяк випадок Хольгер причинив їх за собою і перевів подих.

Цієї миті в свідомості промайнула якась невловима думка, що одразу ж переключила його увагу, мозок, і він знову відчув пружність своїх м’язів, почув власну сторожку ходу, ритмічні удари серця.

Сходи йшли круто вгору. Було схоже, що звуки глухли, наче в лабіринті, їх поглинав каскад сходинок. На порозі кімнати він на мить зупинився, наче збирався проникнути в таємницю, залишаючись невидимим. Потім зайшов: кімната була порожня. Тут, на висоті південної вежі, місяць виплив над кронами дерев величезною холодною рибиною і стіни засвітились, як удень. Від вікна до неба виткалася невагома срібляста стежина.

Хольгер чекав. Та все навколо лишалось незмінним, і час, позбавлений зв’язку з подіями, плив то пришвидшено, то повільно. Хольгер підійшов до столика й обережно доторкнувся до легкого згортка. Вважається, що феї дуже низенькі, одначе покривало майже нормальних людських розмірів. Принаймні коли Хольгер розправив його і підняв за ріжки, тканина з м’яким шурхотом опустилась до підлоги.

І тут він вловив ледь помітний рух. А ще за мить за покривалом з’явилась жінка. Руки самі заклякли в повітрі. Поволі піднімаючи голову, він відчував, як від скронь аж до долонь швидко котиться тепла хвиля. Прості, наче квіти й трава, обриси її обличчя, лінії шиї, рук робили її схожою, мабуть, на всіх вродливих жінок. Але зразу ж помітив і майже невловиму відміну; чи то в широко поставлених очах, чи в коротко стриженому волоссі, що світилося якимсь особливим світлом, але водночас і відтіняло обличчя, помітив те, що змушувало Хольгера потім ще й ще пригадувати цю зустріч.

Легкий смуток був у її погляді, і всеосяжне розуміння, і тінь колишнього щастя, тінь радощів і турбот. І кожен день життя, можливо, висвітлився в її очах своєю особливою, ні з чим не зрівняною іскрою. Вона була ще зовсім дівчинкою і намагалася приховати легкий смуток чи розчарування — це Хольгер збагнув значно пізніше, коли знову й знову намагався поновити в пам’яті миттєве чарівне видіння.

Збігло, здавалось, лише кілька секунд. Хольгер усе ще тримав покривало за ріжки — увесь затерплий, забувши про свою безглузду позу. Опускаючи напівпрозору тканину, він побачив, як фея швидко нахилилась, легко змахнувши руками, і щезла, розчинилась у місячному світлі.

Хольгер підійшов до столика, сховав струмуючий шовк і, здригнувшись, обернувся, але в кімнаті було порожньо. Тільки місяць у дзеркалі на стіні забився холодною рибиною.

Годинник відстукував четверту годину ночі. Отже, в замку Хольгер пробув уже мало не три години. Так само, мабуть, і герої шотландських казок — гості фей — не помічали плину часу.

… В готель він повернувся перед світанком і прокинувся так пізно, що можна було зразу йти обідати. Все, що пережив щойно вночі, здавалося невиразним сном. Поки він ліниво одягався, чітко пригадалося невеличке кружальце на ріжку покривала — деталь, що випадала із загальної композиції вигадливого малюнка ельфів. Вловити якусь загальну систему в химерному узорі, що його утворювали цяточки та тонкі рисочки, було важко. А саме кружальце скидалося на мішень для стрільби — концентричні смужки займали всю площину: темне «яблучко», потім світла пляма, і знову майже чорне кружальце. По краях кружальця були зовсім вузенькі, і він так і не зміг їх полічити.

Хольгер був майже певен, що ці кружальця вже десь бачив, і тепер, умиваючись, болісно розмірковував, коли й де. Врешті виникло таке відчуття, яке буває, коли відповідь уже крутиться в голові, наче знайоме прізвище, котре спливає в пам’яті, якщо підкажуть першу букву. Він навіть перестав водити руками по шиї, а просто нахилив голову так, щоб на неї падав сильний холодний струмінь, і, коли все довкола мовби виповнилось легким свіжим туманом, а шкіру стало приємно поколювати, закрутив кран. Потім поволі простягнув руку до рушника. І цієї миті відповідь з’явилася.

Нещодавно він переглянув книжку з голографії. Смугасте кружальце було решіткою Френеля — голограмою однієї-однісінької цяточки. Досить лише освітити таку решітку — виникає цяточка, маленька цеглинка об’ємного зображення. Ось воно що, покривало фей, розмірковував Хольгер і раптом виразно пригадав жінку із замку в короткому плащі. Так, вона була зовсім жива, тільки на підлозі не помітив її тіні.

Хольгер накреслив напрямок променів у придуманій схемі. В старому дзеркалі на стіні відбивалося світло місяця, яке падало у вікно прямо на голограму-портрет. Цяточки ельфів — майстерно вишиті лінії, рисочки, крапочки-саме і складали хвилеву копію оригіналу. При освітленні виникало об’ємне зображення. Феї вміли вишивати голограми, як скатертини чи сорочки!

Хольгерові завжди здавалося, що легенди — це не просто вигадка. Рудоволосі кельти — найвинахідливіше плем’я на планеті — розповіли цього разу і справді про своїх справжніх сусідів, фей та ельфів, що в чомусь були схожі на них самих.

Певно ж, ніхто не відповість на запитання: чи доводились ельфи кельтам кревними родичами. Та й узагалі — хто вони такі?

У легендах їх наділено дивною і нерівною вдачею, здатністю бачити і чути так далеко, що це видавалося просто незбагненним. Відчувається, що ті, хто розповів про них, не могли зрозуміти їх до кінця. Неточності та доповнення, що неминуче виникали при цьому, так спотворили цю історію, що після того, як було записано усні розповіді, вийшло мовби викривлене дзеркало, в якому вже важко побачити справжнє обличчя.

Хольгер спробував уявити, як це могло виглядати: тонкі пальці, сріблясті нитки, що, наче струни, майже нечутною мелодією бринять над легким шовком, і йому здалося: авжеж, так воно й було. Розгадав він і значення цятки, хвилеподібне зображення якої було вміщене в куточку голограми. Це справді була всього-на-всього цятка. Крапка після підпису майстра, котрий створив портрет.

Йому спало на думку розшукати книжку про фей. Хай це будуть стародавні легенди. Але з-поміж них, напевне ж, знайдеться і та, що її почув у замку. Хто знає, може, служитель щось пропустив або ж, навпаки, щось додав. В усякому разі, легенда варта того, щоб ознайомитися з нею.

У невеличкій крамниці, де й покупців було лише двоє, — він сам та сивий гостроносий дідусь у пенсне, — серед паперових реліквій знайшлося і розтріпане, двадцятилітньої давності, видання казок про фей.

— З цієї серії єдина книжка, — зауважила висока круглолиця дівчина в дуже короткій сукенці, схожій на складені крила янгола. — Але багатьом до вподоби дуже сучасна «Ніч ляльок» та «Повернення Франкенштейна» за мотивами давнього кінофільму, з кольоровими ілюстраціями. То як?

Не дочекавшись відповіді, вона різко повернулась і досить промовисто здвигнула плечима.

Хольгер перегортав книжку, але знайти потрібне виявилось не так просто: назви майже нічого не говорили.

— Легенди! — втрутився дідусь у пенсне. — Ви любите легенди!

— Я розшукую одну історію… Про покривало фей.

— Чудово! — сторінки в руках дідуся з неймовірною швидкістю замиготіли. — Ось! — І він посунув Хольгерові розгорнуту книжку. — «Знамено фей у Данвегані». Саме те, що ви шукаєте.

Дідок зібрав зі столу газети, які до цього зосереджено вивчав, і дружелюбно сказав на прощання:

— Немає нічого правдивішого за легенди, юначе.

… У першій частині легенди йшлося саме про те, що й розповів служитель замку. Друга частина пояснювала важливу роль, яку відігравало покривало фей у житті клану Мак-Лаудів, що до нього належав Малколм.

Коли, виконуючи наказ Малколма, молоденька няня понесла дитину до зали, в якій відбувалося гуляння, почувся спів фей. У пісні було пророцтво: покривало, що виявилося знаменом фей, врятує клан у годину лихоліття. Однак розгортати його належало лише у важкі часи, і далеко не з дріб’язкового приводу. В іншому випадку на клан впадуть нещастя: помре нащадок, буде втрачено скелясту гряду — володіння замку, і врешті в родині вождя не вистачить навіть чоловіків-веслярів, щоб переплисти затоку Лок-Данвеган.

Знамено фей ретельно зберігали в чавунній скриньці. І ні сам Малколм, ні його син, ні їхні найближчі нащадки жодного разу не вдалися до нього по допомогу.

Знамено розгорнули вперше тільки через багато десятиліть по тому. Це сталося, коли Мак-Дональди виступили проти Мак-Лаудів. У самій гущавині січі раптом шугнуло вгору зелене полум’я, і Мак-Дональдам здалося, що ворог дістав підкріплення. Вони перелякались і кинулися тікати.

Згодом знамено врятувало від чуми худобу Мак-Лаудів. І всі знову впевнились у його всемогутності.

Але ось сто з лишком років тому такий собі Б’юкеиен, що вступив на службу до одного з Мак-Лаудів, вирішив відучити людей від забобонів: зламав скриньку, дістав знамено і помахав ним у повітрі на очах у присутніх. І помалу збулися всі віщування фей: прямий нащадок роду загинув під час вибуху військового корабля «Шарлотта», скелі «Три діви» перейшли у володіння Кембелла з Існея, а слава клану невдовзі пригасла, і в родині вождя не знайшлося веслярів, щоб переплисти через морську затоку.

Ось про що розповідалося в легенді про зелений шовк, на якому було зображено фею, зображено, може, навіть саму королеву фей, яка стала дружиною вождя клану. Не все тут можна було пояснити. Можливо, трохи іншу, яснішу розповідь містив найперший, що не дійшов до нас, текст: ті, хто розгорнув знамено без вагомої на те причини, безперечно, могли бути тільки неврівноваженими та обмеженими людьми і тому, безсумнівно, заслуговували лише на неприємності. «І я розгорнув знамено», — несподівано подумав Хольгер.

ІНТЕРЛЮДІЯ В ГОТЕЛІ

Хольгер повернувся у готель і зайшов до ресторану пообідати. Тут він зустрів Еріка Ернфаста, з яким разом летів із Стокгольма. В залі — як і завжди о цій порі — майже нікого не було. Туристи, що зупинилися в готелі, заходили сюди звичайно на годину-дві раніше, великим гамірним гуртом розсідалися за столами. Потім зала порожніла.

Ернфаст на знак привітання махнув рукою:

— Ти де пропадав? Сідай-но та розкажи!

Судячи з усього, він почувався тут наче вдома. Не чекаючи відповіді, Ернфаст перехилив півсклянки якоїсь суміші і замовив ще.

Місце і справді було затишне. Великі вікна виходили на тиху вулицю з сірими, як земля будинками, підстриженими кущами та квітниками. Із пащеки мармурового лева біля входу в готель пустотливо стирчав оберемок гілок. У старій вітрині навпроти красувалася реклама: «Куріть цигарки «Кінг».

Хольгер втягнувся в розмову. Зараз він сам собі видавався першовідкривачем. Зовсім несподівано з легкою і неприємною для себе відвертістю Хольгер розповів Ернфастові про мандрівку в Інвернес, про Меггі (він так і називав її в розмові — Меггі). Потім, награно жартуючи, став говорити про фей, про старий замок, розуміючи, що інший тон буде зараз неприйнятим.

— Не розумію, — заперечував Ернфаст, — і не люблю казочок. Та й навіщо тобі ця фея, коли ти познайомився з такою дівчинкою?

— Тут є якийсь зв’язок… якась загадка.

— Загадка — це кепсько. Загадок не повинно бути.

— Авжеж, не повинно, — машинально повторив Хольгер, спостерігаючи, як Ернфаст наповнює склянку.

І раптом ясно пригадалося, як Маргарет набирала глечиком воду з вази, але тільки не з тієї, що стояла на ґанку. Вона не виходила з кімнати, лише наблизилась до люстра, в якому відбивалася ваза, простягнула глек — і той зануривсь у воду. Розійшлися кола, з глека впали прозорі краплини. Тоді він не звернув на те уваги, бо все вийшло так природно, навіть непомітно, мовби дзеркальне відображення і було справжньою вазою.

Тепер же, намагаючись переконати себе в протилежному, Хольгер знову й знову переносився уявою в той вечір, до запаморочення виразно чуючи її легку ходу. Але ні, глек знову спускався поряд з люстром, знову видзвонював у вухах, і розбивався на краплини струмочок, що падав з нього, знову Маргарет прибирала із щоки каштанове пасемко… Чаклунство.

Дивовижний, майже нісенітний здогад дедалі більше заволодівав ним. Мабуть, давалася взнаки ніч, проведена в замку. Бо інакше хіба спало б на думку, що феї можуть жити поряд. Зараз, разом з усіма. Можливо, їх лишилося зовсім мало, але ж вони завжди жили на цій землі.

Уже тисячу років тому вони вміли й знали більше, ніж треба було іншим. Вміння пізнавати, незвичайна здатність бачити істину, а не повзати до неї наосліп, лише намацуючи виступи легковажних парадоксів, повинні були помалу відмежувати їх від решти світу.

Тоді, в сиву давнину, нічого не варто було піти, розчинитися в безкраїй просторіні зеленої землі, та за кілька сотень років щезли гаї і янтарні пляжі, важкі мости обперезали річки, що стали каламутними. А сонце й далі світило так само щедро, і життя стало іншим: тим, хто прагне уникнути липкої цікавості, дріб’язкових, але нескінченних зазіхань на все суще, тепер досить було уподібнитися іншим, ні в чому не вирізнятись. Але як, напевне, важко звикнути до цього…

— Чого сумувати? — Голос Ернфаста перервав його роздуми. — Справді, що це з тобою коїться?

Хольгер не відповів. Незрозуміле сум’яття, якась досі неусвідомлена тривога дедалі виразніше переходили в запитання: «Навіщо я тут сиджу! І навіщо про неможливе, про неповторне говорю з цим п’яним телепнем? Але чому не можна цього робити? Та тому, що хіба не потягнуться загребущі руки до таємниці, до крихкої невідомості — хай навіть не одразу, не зразу, — але потягнуться, аби зруйнувати, знівечити, розтерзати, знищити її бодай з цікавості, з прагнення випередити інших?»

— Вип’ємо, — зажадав Ернфаст. — Недаремно ж ми прилетіли в Шотландію.

— Ні. Досить.

— Не хочеш випити зі мною… Через якусь шотландку. — Тонкі губи Ернфаста склалися в саркастичному напівусміхові. — А втім, нині, здається, вважається добрим тоном ігнорувати правила доброго тону.

— Годі. — Хольгер підвівся.

— А я кажу, вип’ємо! — Ернфаст раптом загорлав на всю залу, розкинувши на столі руки-мацаки.

— Ти з глузду з’їхав, — тихо, але виразно сказав Хольгер. — Ходімо звідси.

— Ні, залишимось. Поки ми звідси не підемо, ми залишимося тут, зрозуміло?

Ернфаст спіймав його за руку і похитнувся разом із стільцем. Вирвавши лікоть, Хольгер швидко попростував до виходу, ніби йому раптом уявилося, що треба негайно, зараз же наздогнати щось таке, що вислизає від нього.

СОНЯЧНА ДОРОГА

Посадка на вертоліт уже закінчилась, але він розмахував руками і, задихаючись на ходу, кричав, щоб його теж взяли. Хтось подав руку, допоміг піднятися. Він сів у крісло і мовчки спостерігав, як зблискували сонячні монетки вікон у фермерських будинках та згущувалося повітря в долинах. Але далека земля, що пробігала внизу, була для нього лише примарною прямою світла. Потім в уяві постав нерівний ромб озера, закритий наполовину тінню і витягнутий у бік Інвернеса. У той же бік бевмовно покірливими попутниками мчалц хмарки диму.

Коли після повільного падіння вертоліт завис у повітрі величезною багряною бабкою, Хольгер жадібно припав до іпибки, намагаючись вгадати точний напрямок до її оселі. Там, куди він дивився, стояла над обрієм видовжена хмара, і по ній опускалося вниз сонце. «Ось вона, західна дорога», — подумав він.

Ледве вертоліт торкнувся асфальту майданчика, повернулося відчуття землі. Тіні стали великими й незграбними. Він спускався сходами, і зустрічний вітерець освіжав легені.

Хольгер попростував швидко, не оглядаючись, так, мовби сотні разів ходив тут і раніше. Примруживши очі, можна було побачити сонце-орієнтир, ледь затягнене сухим хмарним попелом. Довга хмара-айсберг посунулася вбік, з неї дедалі рідше злітали багрові промені.

Далеко попереду виникла знайома огорожа, і він заквапився до неї, розправляючи долонею волосся. Знову побачити Маргарет — зараз, за кілька хвилин… Але що таке він вигадав сьогодні? З легкою усмішкою пригадав він раптом історію, що її сам склав. Так, вона незвичайна дівчина. Але не більше.

Безперечно, якби феї жили й сьогодні — вишивання голограм було б для них старовинною забавкою бабусь, звичайно, вони багато чого навчилися б. Сотні років… І за значно короткий час усе довкола невпізнанно змінюється.

Але глечик, наповнений водою мовби від одного лиш доторкання до дзеркала, належало пояснити інакше. Просто фокус, або ж щось не встиг помітити (що, зрештою, близьке за суттю). Хто знає, можливо, фізики коли-небудь і справді винайдуть спосіб передавати зі світловим променем воду, повітря, спочатку окремі атоми, ну а згодом — по вінця наповнювати колби чи склянки за допомогою демонстраційного дзеркала, що буде встановлене десь в аудиторії перед байдужими до наукових чудес студентами? Але це коли-небудь, та й то в кращому випадку.

Загалом логічно навіть припустити, що феї зовсім не щезли. Але ж у даному випадку він мав на увазі Маргарет. Чи можна повірити? Виходить, їй нічого не варто було, наприклад, почути, як патякав він з Ернфастом? При згадці про Ернфаста Хольгерові стало соромно. Звичайно, вигадане — дурниця, не зрозуміло навіть, як таке могло спасти на думку. Але розповідати про Маргарет… Не мав він такого права, схожого на право зраджувати. Боячись вірити собі, Хольгер пригадував подробиці розмови в готелі. Та цей Ернфаст міг у будь-який день заявитися в Інвернес з ватагою таких же, як і він, молодчиків…

Ось про що думав Хольгер, простуючи по залитій світлом вечірнього сонця дорозі до знайомого будиночка.

Важко було зважити всі наслідки того, що сталося, тому й інша думка, заспокійлива, навіть райдужна, мажорним акордом прозвучала в ньому. Думка ця була продовженням неймовірного, неможливого, це була думка-мрія, що викликала то легку усмішку, то приплив тепла до скронь і долонь, вона вабила повірити у всемогутність жадання, коли легеньке, але точне доторкання діє, мов невидимий ураган, а погляд миттю проникає в суть, у саму душу речей. Хіба в ньому не може ожити, воскреснути бодай дрібочка таємниці, що була колись привілеєм багатьох?

Що ближче він підходив, то дедалі ясніше ставало, що там, попереду, на тому місці, з якого він очей не зводив, сталися зміни. Згас найнижчий сонячний промінь, ніби струна зачепилася за верхівку дерева й лопнула. І нараз ніби холодок спустився з неба, і виникло тривожне відчуття — передвісник лиха. Хоч як пильно приглядався він, але вже нічого не впізнавав тут, нічого знайомого, що було б схоже на її дім.

Холодною жовтою стрічкою тягнулася дорога назустріч заходу. Хвіртка була прочинена, доріжка вела до ветхого ґанку. Кілька запилюжених кущів стирчали з-під іржавих металічних обрізків. Поряд валялися понівечені каністри та потрощені дерев’яні ящики. Великий худий пес вибрів з-за цих ящиків і ліниво позіхнув, показуючи вологі ікла.

Намагаючись з’ясувати, що я усе-таки тут могло статися, Хольгер двічі обійшов будинок… «Я переплутав дорогу… Чи вона й справді все чула?» Було тихо, і ніхто не покликав його.

Звідкілясь вискочив заєць. Здавалося, він побачив щось смертельно небезпечне, проте у нього не було сили одразу ж дременути геть. І лише коли Хольгер підійшов до нього зовсім близько, заєць, помітно накульгуючи, кинувся тікати. Хольгер дивився йому вслід, аж поки той не зник з очей.

«Йому треба було прискакати сюди трохи раніше… або ж пізніше», — подумав він.

Вечірнє світло запалило запилюжені кущі й чорні порожні вікна нерівними язиками західних вогнів. Якийсь предмет, що лежав у нього під ногами, привернув його увагу, Хольгер нахилився. Це був глиняний черепок, і Хольгер упізнав його. На потьмянілій кераміці ще зберігся зелений орнамент. Черепок кришився в руках. Здавалося, від вази його відкололи уже давно. Втім, може, так лише здавалось…

Хольгер зібрав із землі кришки й поволі рушив назад. Вийшовши на пагорб, він обернувся, ніби все ще на щось сподівався. Але все лишалося незмінним.

МЕЧ КОРОЛЯ АРТУРА

Рік 1939-й.

Із листа професора Берендта секретареві німецького посольства в Лондоні Шліттеру

Будь-яка держава — це таємничий корабель, якорі котрого знаходяться на небі. Так, здається, писав один старий, нині забутий письменник. У цьому виразі мені уявляється істина. На Землі розігруються трагедії, виникають і трощаться волею долі імперії, але існує особлива мова для втаємничених, з допомогою якої вони передбачають непізнане. Два простори співіснують поруч. Іноді вони дотикаються один до одного, інколи перетинаються. І тоді раптом у простенькій історії чи прадавній легенді ми, як у дзеркалі, бачимо перст провидіння. Таємне стає очевидним. Мене прикро вразила б думка, що героїчні зусилля нашого народу не увінчаються успіхом. Саме тому отут, у Берліні, я ловлю цей голос провидіння, намагаючись вгадати майбутнє — і возрадуватись. Але я мушу все ж визнати, що наші недруги також мають спроби це робите в манері їм властивій. Навіть міфи вони перетворили на зброю. Про це свідчить воскресла слава короля Артура. Звичайно, кожен народ при бажанні може знайти подібний прадавній символ — меч казкового чи справжнісінького героя. Нині перед нами питання постало так — ми або вони.

Рік 1939-й. Шліттер — Берендтові

Кельтські легенди про короля бриттів Артура, котрий об’єднав лицарів для боротьби з саксами, справді користуються в Британії популярністю. У п’ятому-шостому століттях сакси шукали для поселення нових земель. Суденця їхні вибиралися в мандри з території нинішньої Данії, і в Британії вони знайшли другу Батьківщину. Корінне населення зустрічало їх не вельми привітно, хоча саме король бриттів Вортигерн закликав саксів до себе. Він спритно використовував їх у боротьбі з піктами й скоттами, сусідами бриттів. По суті сакси проливали кров за чужинську справу, укріплюючи владу Вортигерна. Природно, вони могли розраховувати на ту частку землі, яку вони відвоювали для Вортигерна і його нащадків. Одначе їм відмовили в праві на неї при Вортигернових хрещених батьках.

Король Артур вважається нащадком римських намісників, що правували Британією. Коли римські легіони були виведені з провінції і Британію полишили саму на себе, розгорілися міжусобні війни. Тільки Артурові вдалося об’єднати сили. Він деякий час успішно протистояв справедливому натиску германців, англів та саксів. Частина бриттів змушена була переселитися до Галлії. Так заснувалась на території нинішньої Франції провінція Бретань, що за Артурових часів звалася Арморикою.

Це була героїчна епоха, особливо для германських племен. Пригадайте славні походи готів. Сакси та англи тіснили бриттів, і в цьому я бачу символ того часу. І зараз я вважаю символічним новітній порив до завоювання просторів за морем, а також до сухопутних переможних походів. Нам випало бути свідками цього пориву. Ми надаємо великого значення волі провидіння у нашій справедливій справі. Змішавшись із бриттами, піктами й іншими племенами, англи і сакси не змогли показати гідний приклад германської місії щодо Європи. Англія перетворилася на досить похмурий бастіон, що протистоїть нам, і його, очевидно, доведеться врешті-решт зруйнувати. Тут, у Лондоні, я твердо знаю, що фюрер чутливіше за нас усіх уловлює потаємний голос самої долі, провидіння, що вказує нам шляхи на Захід і на Схід. Він говорить про це на важливих нарадах, справляючи велике враження на присутніх, навіть на загартованих у битвах військових.

Іще декілька слів про стародавню британську легенду.

Починається ця історія в старовинному замку Тинтагіль. Володар замку Горлуа був одружений з Ігрен. Король Утер Пендрагон, коли побачив Ігрен, закохався в неї, не розраховуючи на щастя, але чарівник Мерлін допоміг йому, надавши зовнішності Горлуа. Закоханий ловелас проник до замку. Король Артур — син Ігрен та Утера Пендрагона.

Рік 477-й. Замок Тинтагіль

Темної пізньої ночі людина, загорнута в плащ, зупинилася на вузькій стежці, яка вела до стін монастирського замку. Далеко внизу, десь під ногами, билися об каміння невгамовні хвилі. Тої ночі подорожньому судилося викрасти дитину, котра згодом стане королем бриттів. Він рушив до стіни, яка була ніби продовженням крутого урвища. За урвищем вгадувався вузький пролив, а на протилежному березі громадились такі ж темні старезні стіни — продовження замку.

Подорожній подав голос біля самих воріт, почекав. Ворота глухо прочинилися, і він опинився у замку, про який Джефрі Монмаутський згодом напише: «Він розташований на морі, і море оточує його зусебіч. Немає до нього доступу, окрім вузької стежки серед скель, яку могли б утримувати троє озброєних рицарів, навіть якби ти наступав нею з усією армією Британії».

За годину ворота так же глухо зітхнули, і людина вийшла із замку з дитиною на руках. Мить — і їх поглинула тінь від скелі, що нависла над стежкою. Місяць, висвітливши на хвилину каміння над морем, урвище, сірі скелі, сховався за нічною хмарою. До ранку було тихо в замку й довкола нього, і ніхто більше не з’являвся на стежці.

Подорожнього потім назвуть Мерліном — добрим духом, чарівником, котрий допомагав Артурові в його походах. Але це було не так. Той чоловік, вже немолодий, умудрений досвідом і змучений безсонням від постійної тривоги, посіяної безперервними нападами саксів, він не був ані чарівником, ані духом, ані провидцем. Але він був мудрий і пам’ятав багато з того, що інші забули. Його гострий розум і чіпка пам’ять допомагали передбачати події, зберігати знання, але він усвідомлював, що буде безсилим будь-що зробити, якщо не допоможе випадок. І такий випадок трапився. З таємної згоди батька та матері дитини він викрав немовля. За п’ять годин дороги крізь найдикіше й наймальовничіше місце Корнуолла він наблизиться до опустілого особняка, залишеного багато років тому заможним римлянином. Там він обережно опустить сонного хлопчика на вовчу шкуру, що устеляла старовинне ложе, і голосним, геть не старечим голосом гукне, вийшовши за поріг:

— Ессі! Ессі!

Майже відразу прочиниться вікно у бічній прибудові й молода жінка, дочка старого, поправляючи розкішне вогненно-яскраве волосся, запитає його:

— Ну як? Ти приніс дитину, як і обіцяв?

— Так, Ессі! Він тобі сподобається, Ессі. Якби ти бачила, як він царственно спить на вовчій шкурі в моїй кімнаті! Існує старовинна прикмета, Ессі, що вовча шкура робить дитину невидимою для очей поганих людей. Нам треба остерігатися поганих людей. Хай цей хлопчик стане нашим захисником від них, коли виросте. Я радий, Ессі.

Але Ессі, котра мріяла про дитину, була б вражена, якби того дня дізналася, що ця дитина буде імператором бриттів.

Рік 1939-й. Берендт — Шліттерові

Повинен почати розповідь про те, чому ми, німці, завжди надавали й надаємо величезної ваги. Ця історія проливає світло на звивистий шлях провидіння, вона може підказати і ті складності, які постануть перед нами найближчим часом. Певною мірою ми відчуваємо їх вже нині, коли деякі країни, керовані фактично комінтернівськими вождями або ж хирлявими монархістами старого кшталту, котрі нічогісінько не розуміють у сучасному світі, вже заважають нам. Їхні зусилля ставлять перед нами перепони. Те, що я маю намір Вам розповісти, як чарівне скло, відображає все це. Гадаю, що інтуїція не зраджує мене. Мої думки — про майбутнє.

Навіть в Англії сер Мослі та Бедламі проголосили, що світло доторкнулося Германії. А хіба це випадковість, що іще 1926 року в Берліні й Мюнхені були утворені невеликі колонії корінних тібетців, котрі уособлювали мовби волю світу? Недаремно Саундерс, цей наш ворог, у гучному але невдалому бестселері мав спроби спростувати наш езотеризм і принизити роль наших тібетських друзів та натхненників. Наша арійська доктрина не може не враховувати реальності минулого. І коли ми говоримо про гігантський катаклізм в Гобі, який в далекому минулому змусив учителів високої цивілізації оселитися в гімалайських печерах, то ми знаємо, що саме до нас це має безпосереднє відношення. Носії Вищого Розуму заховалися в системі величезних підземель, потім утворилися два центри — Агарті та Шамлах. Це були місця споглядання й могутності відповідно з розподілом цих функцій поміж центрами. Маги керували народами. Ми уважніше за інших прислухалися до їхнього голосу. Ми виконуємо нині їхні бажання й повеління. Їхній голос — це наш голос, їхня воля — наша воля. Ось у чому сутність нашої доктрини, якщо її викласти спеціальною мовою. Готовий припустити, що не всім варто знати цю сутність. Для більшості цілком достатньо простих пояснень, зведених на наших ясних політичних принципах. Ви не можете не відзначити, що всі події ми мусимо трактувати мовби у двох площинах: в площині духовної могутності магів, яка має прояви у зовні малопомітних подіях, котрі мають, проте, грандіозні наслідки в площині так званого реального світу, тобто видимого простим оком простору, де веління магів проявляються для невтаємничених, для натовпу. Ми вловлюємо енергію магів, бачимо майбутнє й наділені здатністю краще від інших змінювати умови існування юрби відповідно до таємних повелінь. Але двоїстість центру породжує такий стан, коли й іншим, а не тільки нам, частково відкривається істина. Ми оволоділи ще надто невеликим простором, нам тісно в нашій маленькій Германії. Якби наші вороги користувалися таємними знаками долі, вони досягли б іще більших успіхів. Проте вони не вміють цього робити. Однак про один такий випадок я мушу Вам сьогодні розповісти. Він турбує мене. Я часто прокидаюсь серед ночі й пригадую сни… Це не випадковість. Це мені дано, і я бачу незримий промінь, котрий тягнеться зі світового центру споглядання Агарті.

Порівняно недавно я почав роздумувати про здатності проникати у прихований від нас світ. Мій добрий приятель наділений такою здатністю. Ця людина переконала мене, що зможе зробити так, аби і я сам зміг побачити його. Можливо, це і в телепатія? Не знаю, як дати точну характеристику цього явища. Але як би там не було, за кілька днів я дій сно зміг проникнути у це невідоме для мене світодійство. Я відчував зв’язок того простору з нашою реальністю, і от одного разу мені справді видалось, що, спостерігаючи події в тому умовному просторі, я можу розуміти хід реальних подій. Точніше кажучи, я впізнавав ситуації. Інтуїція? Можливо. Але ця людина — його звати Клаус Кведенфельдт — переконала мене, що це не інтуїція, не приблизне випередження, вгадування ходу подій, а точне. Він сказав, що це органічно витікає з властивості нашого мозку сприймати ледь вловимі сигнали, кодувати їх і насичувати образною інформацією, що я й спостерігав. Проте мені простіше пояснити це так, ніби існує спонтанний зв’язок із центром світу Агарті. Ви знаєте, я давно вірю в можливість такого зв’язку, але ніколи його не спостерігав. Проте, безсумнівно, важко з певністю говорити, що це явище треба пояснювати саме так. Адже є просто віщі сни! Вони збуваються! Ми, німці, любимо містику — я свідомо викладаю думку простою й зрозумілою мовою — і кожен із нас, освічених німців, може придумати десяток пояснень феномену, про який я хочу розповісти.

Отож, заплющивши очі й увійшовши в той стан, який мені був рекомендований, я побачив сірі одноманітні пагорби. Вони розбігалися в різні боки. Потім ніби з’явилося трохи зелені. Це була хирлява трава. Зблиснула вода. Світло сіялося присмеркове, небо нависало низько, підсліпувато. Один гребінь пагорбів змінювався іншим, і ось відкрилося море. Очевидно, далося взнаки граничне напруження, що скувало мене, як лише я почав розрізняти деталі. Відчуття зникло. Я розповів Кведенфельдту про свої скромні успіхи, і він порадив мені проявити гнучкість, не намагатися охопити весь простір, а вловлювати лише істотне, і далеко не все є суттєвим серед того, що мені мовби буде представлено в образах. Я так і вчинив.

Спочатку мені ввижався високий невиразний борт корабля. Троси провисли над сірою з лелітками від вогнів поверхнею води. Чавунні тумби на причалі. І туман, який виповнював цей простір над водою, де інколи пронизливо зоикували чайки, а може, люди. Що це було? Це був пролог історії, яку я мушу Вам своєчасно розповісти. В цьому пролозі відчувалася стара Англія.

І цей корабель був якимось знаком, що допоміг мені зрозуміти ситуацію. Я опинився на британському березі, я став свідком простих на перший погляд подій. Але хто знає, що за ними стояло насправді? Немає важливішої теми, аніж Великобританія і ми. Гадаю, ви згодні зі мною. Я обіцяю в подробицях описати Вам в наступному листі, що ж трапилось далі. Мені видається, що всі ознаки свідчать про можливість вловити багато чого з того, що вислизає від нашої уваги. Як швидко змінюється ситуація в світі! Ми не в змозі не тільки встежити за нею, але й пояснити зміни й повороти, які ми спостерігаємо, сказати б, зовнішнім чином. Ці пояснення вимагають від нас набагато більше часу, аніж той, що нам відпущений. Істина може вислизнути від нас.

Рік 1939-й. Запис бесіди німецького посла в Лондоні Дірксена з лордом Кемслі. Із щоденника Дірксена

Лорд Кемслі, котрий запросив мене на чашку чаю, розповів мені ось що про свої враження від поїздки в Німеччину.

Він пробув у Берліні один день, сніданок у рейхслейтера Розенберга, затим поїхав автомобілем через Лейпціг до Байрета і відвідав дорогою табір трудової повинності, був присутній на виставі «Парсіфахля» і під час антракту був представлений разом зі своєю дружиною фюрерові, з котрим потім мав більш ніж годинну розмову. Досить довго він бесідував також із рейжсміністром Геббельсом і затим повернувся через Остенде до Англії.

На лорда Кемслі справив дуже велике враження ентузіазм всіх німецьких діячів, з котрими йому випало зустрічатися, аж до наймолодших чиновників… А потім він з великим запалом заявив, що, власне, просто бути такого не може, щоб німецький та англійський народи були втягнені у війну один проти одного…

Рік 1939-й.

Із щоденника німецького повіреного

у справах в Лондоні Кердта

Дивовижні й незрозумілі повідомлення англійської преси за останній час не піддаються поясненню. В них можна помітити явні симптоми різкого погіршення ставлення до Німеччини і її фюрера. Скажімо, мені принесли номер «Санді експрес», де була опублікована стаття під назвою «Людина, котра вбила Гітлера». Мова справді йшлася про те, що фюрера вбито в Берліні, і людина, котра це вчинила, розповідав про все з такими подробицями, що читач вірить кожному слову. Яким же було моє здивування, коли я прочитав у наступному матеріалі «Санді експрес», що фюрера замінили двійником, якого заздалегідь підготували для цієї ролі. Ця вигадка подається так майстерно, що викликає здивування й розгубленість навіть у людей із не втраченим здоровим глуздом — а такі ще залишились у Великобританії, незважаючи на ворожу стосовно до Німеччини пропаганду.

В іншому повідомленні, що видається за документальне свідчення, розповідається про замах на життя Герінга, повідомляється, що він тяжко поранений і в тяжкому стані доставлений у клініку, що шанси на його одужання мінімальні.

Безглуздо звертатися за поясненнями з цього приводу до британських властей: вони не контролюють положення, що склалося останнім часом, і преса може робити, що їй заманеться.

Рік 1939-й. Берендт — Шліттерові

Я продовжую розповідь.

Англія, котру я побачив, була не схожа на ту, яку я знаю з поїздок. Вона була іншою. І я простував у самоті по її полях, по її білих кам’янистих осипах. З ким? З чим? Я не знав цього, але відчуття близької зустрічі було таким нав’язливим, що я здригався і прокидався, злякано озираючись навсібіч. І лише вигляд вулиці цивілізованого міста з вікна мого помешкання заспокоював.

Мені пояснили, що це і в проникнення в той умовний простір образів. Колись він з’єднається з усім, що відбувається в Англії нині. Це дуже важливо. Я відчув це і буду вам писати, як тільки з’являться нові результати.

Минуло декілька днів. Мені знову пощастило, відбувся вдалий сеанс завдяки уважному керівництву мого знайомого.

Лише уявіть: затишна галявина з квітами, ві струмком, з якимись пташками, що перелітають від одного одинокого дерева до іншого, і раптом за кілька хвилин — кров, іржання коней, приглушені удари мечів.

Я бачив табір саксів. Пізнав його по червоних щитах воїнів. З дальньої діброви вихопилась група кінноти, декілька вершників попереду на білих конях. Над головами — штандарт, списи напоготові, вони набагато випередили решту і просто перевернули табір саксів догори дном. А коли сакси врешті піднялися по тривозі, звелися назустріч некликаним гостям списи й червоні щити, хвиля за хвилею набігали нові групи вершників, а за ними повільно наступали лучники. Стріли виспівували над головами. Билися на траві смертельно поранені коні. Струмок почервонів від крові. Мальовнича галявина являла страхітливе видовище. Але бойовище тільки починалося. Червоні щити вишикувались в один ряд, за ними виносили з поля бою поранених. Я впізнав короля бриттів. Кінні рицарі в латах обходили ряди саксів зліва та справа. То тут, то там зав’язувались сутички. А лучники та піші кнехти невідступно наближались, і сакси похитнулися, не маючи сил утриматись на узліссі. Вони розсипались і почали відходити в діброву, але й там серед рідколісся я бачив миготіння щитів, зблиски мечів. Тільки проминувши другий струмок з прозорою водою, вони врешті змогли заховатися в справжньому непроглядному лісі. Я не мав сил дивитися на закривавлену галявину. Вітер шарпав попони загиблих коней. Спека засліплювала очі поранених, багато хто корчився в передсмертних муках, дехто намагався підвестися, але жорстокі вороги ударами мечів позбавляли їх життя.

Скрикнувши, я прокинувся від власного стогону.

Шліттер — Берендтові

Епопея кельтів не така вже безневинна, як може видатись освіченому німцеві на перший погляд. Королівство логрів, засноване королем Артуром, загинуло після його смерті під переможними ударами саксів та хоробрих англів. Але ось що стверджується з цього приводу в переказах бриттів: «Сакси вавоювали всю Британію, і на весь західний світ опустилися Темні Віки». Цитую дослівно, оскільки тут важливе кожне слово. Похмура роль відводиться саксам, чи не так? Треба розуміти, що безіменні автори тієї епохи мали на увазі під Темними Віками середньовіччя, звільнення від якого принесло Відродження. Але ж хіба сакси винні в тому, що прийшли оці Темні Віки? Так, Римська імперія була завойована германцями й певною мірою слов’янами. Але ви, друже мій, добре знаєте, що це був хирлявий організм, в котрий лише германці могли вдихнути друге життя. До речі, фюрер нас вчить, що організуюче начало в процесі становлення Риму й Афін вносили саме арійські племена. Але ми з Вами тепер знаємо, що в одному з найвизначніших епосів Європи — в легенді про Артура та його рицарів — все перевернуто з ніг на голову. Там не віднайдеш найменшого сліду цієї ролі германського народу в становленні Європи. Навпаки, автори стверджують, що саме на германцях лежить вина за прихід епохи темного середньовіччя. Над Європою нібито тяжіли багато-багато століть оці заповіти германців-варварів, не даючи їй ані світла, ані свободи розвитку. Це не так! Беруся це стверджувати особливо тому, що знаю, як цінуємо ми освіту і якою святинею є для нас порядок. Новітні кампанії, які надихає геній фюрер а, являть світу не тільки нашу перемогу, але й ту неоціненну роль в освіті Європи, яка випадає на долю нашого народу завдяки його волі й прагненню до справжнього гуманізму, до цілковитої справедливості у всьому, до остаточного вирішення так званого національного питання.

В «Історії бриттів» монаха Неннія мені трапилось прочитати:

«Артур бився в одному ряду з королями бриттів, але сам він був воєначальником. Його дванадцяте бойовисько відбулося біля гори Б а дон. Того дня Артур власноручно убив 960 саксів».

Як Ви здогадуєтесь, це неминуче перебільшення. Однак історія нібито на боці Артура. Наступ германців був зупинений, принаймні на деякий час. Держава кельтів зміцніла. Неминуче окріпли і її зв’язки з Європою.

Донині в Англії збереглися руїни замку Тинтагіль. Під ними — круте урвище, скелі, біля підніжжя яких грають хвилі. За урвищем — острів з крутими берегами, де розташований другий замок, такий же неприступний. Щоправда, він перебудовувався й розширювався, але все свідчить про те, що і за часів Артура тут була зведена кам’яна споруда. В графстві Соммерсет відвідувачам показують руїни Гластонберійського абатства. Крутий пагорб археологи ототожнюють з островом Авалон, де сконав смертельно поранений Артур. Раніше цей пагорб був оточений водою, весняні струми заливали низину, і тут, біля Авалона, розливалося озеро.

В присутності короля Едуарда І могилу короля Артура розрили 1278 року. Про це залишився запис:

«Король Едуард зі своєю дружиною, леді Елеонор, прибув до Гластонбері… При заході сонця король наказав відкрити могилу славетного короля Артура. Там були дві домовини, прикрашені портретами та гербами, і було виявлено окремо одні від одних кістки короля, крупного розміру, та кістки королеви Гвіневери». В часи Кромвелівських реформ ця могила була знищена, а кістки розкидані. Недалеко від цього пагорба знаходиться село Камел і ще один пагорб. Місцеві жителі досі розповідають, що саме тут був Камелот з Круглим Столом. Цей другий пагорб вони називають «Палац короля Артура». За їхніми словами, вночі на святі святого Джона можна почути кінський тупіт і почути приглушені голоси короля Артура та його рицарів, що спускаються з пагорба до струмка.

Рік 493-й. Король бриттів

На різдво в Лондоні скликали рицарів — їм усім навіть не вистачило місця в церкві, і декому довелося залишитися за дверима.

Під час служби один із рицарів, котрий залишився на подвір’ї, нараз побачив велику кам’яну брилу, залізне ковадло на ній, меч, який глибоко входив під ковадло вістрям.

— Не торкайтеся меча до кінця служби, — наказав архієпископ. — Будемо молити господа, аби допоміг він знайти ліки, які допоможуть цій багатостраждальній землі.

Але, не слухаючи архієпископа, рицарі вже товпилися довкола меча, що з’явився невідомо звідки.

Архієпископ поквапився закінчити служби. На камені рицарі побачили золоті письмена: «Хто витягне цей меч з-під ковадла, той і є за народженням справжній король усієї Британії».

Десяток рук лягло на руків’я меча, але навіть об’єднані зусилля не допомагали. Меч ніби вріс у землю.

— Немає серед нас цього рицаря, — сказав архієпископ. — Хай же у всі краї відправляться гінці розповісти про це. І в день Нового року хай буде влаштовано славний турнір, де ми заодно й повеселимося. Зараз же нехай залишаться біля таємничого каменя десять рицарів, котрі зведуть над ним намет і оберігатимуть камінь і меч.

І от в день Нового року з’їхалося з усієї Британії безліч озброєних людей. Але ніхто не міг заволодіти мечем. І тоді вони понапинали барвисті намети, і почали витязі турніри задля втіхи, випробовуючи свою силу та прудкість своїх коней.

Серед прибульців були добрий рицар Ектор та його син Кей, посвячений в рицарі незадовго до цього.

З ними прибув і Артур, молодший брат Кея, шістнадцятирічний юнак. В дорозі сер Кей раптом виявив, що залишив удома свій меч з широким лезом і попросив свого молодшого брата повернутися й привезти його.

— Я охоче виконаю прохання, — сказав Артур, котрий завжди з радістю допомагав іншим.

Дружина сера Ектора зачинила двері на замок і несподівано поїхала з сусідкою слідом за чоловіком подивитися на турнір і на славних кавалерів.

Дуже засмутився Артур, коли побачив, що двері будинку зачинені, а ключа в нього не було. «Мій брат повинен мати меч, — подумав він, повертаючись назад. — Інакше буде соромно».

Але ж де знайти меч? І пригадав юний Артур той меч, який випадково бачив під ковадлом на церковному подвір’ї. «Видається, цей нічийний меч непоганий, — думав Артур, пришпорюючи коня, — потім його можна повернути на місце».

Артур прискакав на подвір’я церкви, спішився, підбіг до намету і виявив, що там нікого немає, рицарі-охоронці також подалися на турнір, тож не було в кого й питатися дозволу. Артур висмикнув меч, не марнуючи часу на читання напису, скочив на коня, і за чверть години він вручив меч старшому братові.

Артур нічогісінько не знав про таємницю цього меча, але молодий і запальний сер Кей вже мав спробу витягнути його з-під ковадла і відразу впізнав меч. Потиснувши руку молодшому братові й рвучко його обнявши, Кей відразу поскакав до батька, аби заявити:

— Сер! Подивіться, ось меч з-під каменя! Тож, як бачите, я і є справжній король Британії!

Асе сер Ектор не був настільки наївним, щоб відразу повірити молодому серу Кею. Негайно поскакав він із ним до церкви і там в наметі змусив його знову встромити меч у землю й витягнути. Кею не вдалося ні одне, ні інше. Прискакав Артур, котрий побачив їх на півдорозі до церкви.

— Мій брат Артур приніс цей меч, — зітхнувши, мовив Кей.

— А ви де його взяли? — запитав Ектор Артура.

— Сер, я розповім… — чемно і знічено проказав Артур, потерпаючи, що він вчинив щось не так. — Брат послав мене за своїм мечем, але я не зміг його знайти. Тоді я пригадав, що якийсь меч дарма стирчить із-під ковадла біля церкви. Я подумав, брату моєму він принаймні згодиться…

— Так, але ж де були рицарі, котрі охороняли його? — вигукнув сер Ектор.

— Вони поспішали на турнір, я бачив двох із них разом з Вашою вельмишановною дружиною і нашою матінкою.

— Як ви насмілюєтесь! — вигукнув сер Ектор. — Ви надто багато собі дозволяєте, не будучи ще навіть простим рицарем. Ну й вдача! Клянуся останнім із Євангелій! Ось що: негайно поверніть меч на місце, під ковадло. Але горе вам, якщо не зможете цього зробити!

— О, це зовсім не тяжко, — сказав Артур, здивований пасажем батька.

Він встромив меч у землю.

Сер Кей схопився за рукоять й смикнув щосили. Марні були його зусилля. Ектор також мав спроби — з тим же результатом.

— Ну, що ж, спробуйте ще ви, — сказав Ектор Артурові.

І Артур, котрого все це вельми дивувало й розважало, поклав долоню на руків’я й незабаром витягнув меч.

— А тепер, — сказав сер Ектор, опускаючись на коліна перед Артуром і шанобливо схиляючи голову, — я розумію, що ви і є королем цієї багатостраждальної землі.

— Навіщо ви стали переді мною на коліна, батьку?! — вигукнув переляканий юнак.

— Така воля провидіння: той, хто може витягнути цей меч з-під каменя, і є справжнім королем Британії, — сказав сер Ектор. — Більше того, хоча я люблю вас, але я вам не батько. Бо Мерлін привів вас до мене після смерті своєї дочки і наказав мені любити вас і виховувати як власного сина.

— Зобов’язуюсь служити моєму народові, викорінювать несправедливість, виганяти зло, зберігати мир для моєї країни… Добрий сер, ви були мені батьком, відколи я пам’ятаю себе, будьте ж мені батьком і надалі. Кей, брате мій, будьте сенешалем над усіма моїми земляками і вірним рицарем мого двору, — Таку промову, свою першу промову виголосив новий король, і разом із батьком та братом вони поїхали розшукувати свою матінку і дружину.

Рік 1939-й. Берендт — Шліттерові

Я вірю великим вчителям: все, що існує, є лише проявом духу чи його подобою. Провидіння виражається в рухові зірок, який ми так ретельно вивчаємо. А світила є проявом волі головних божеств, точніше, формою вираження їхніх законів. Мені запам’яталася класична в своїй ясності формула: «Коли Юпітер перебуває на сходженні, себто розташований низько над обрієм, він як Меркурій, і виражає волю духу, пов’язану з Меркурієм, коли ж Юпітер стоїть на властивій йому висоті — він Юпітер, а якщо він в зеніті свого руху — то він головна зірка і виражає волю верховних богів та духів».

Ми знаємо, що будь-яка зоря набирає свою силу в залежності від положення на небі. Боги являють свою волю розташуванням зірок на нічному небі. В цьому я знаходжу підтримку перед лицем тих безсумнівних випробувань, які будуть приготовлені нам ворогами.

Тепер мені все частіше бачиться одинокий чоловік, подорожній, котрий простує британськими пагорбами, Я стежу за його рухом, бо відчуваю, що він небезпечний для нас, дуже небезпечний. Я досі не можу збагнути, що він шукає, але якщо він знайде те, що шукає, трапиться непоправна біда.

Важливе явище, котре перевертає звичний хід подій, може явитися нам, як імітація простого. Аероплан схожий на птаху, дирижабль — на медузу, що пливе волею хвиль. Я припускаю, що в формі освяченого традицією меча короля Артура до нас може прийти попередження про нову реальність. Шкода, що ми позбавлені можливості виділити істину, сказати б, у чистому вигляді. Меч Артура — втілення надії Британії. Ми робимо все для того, щоб розтрощити могутність підступного й сильного ворога. Ми, образно кажучи, мусимо знищити цей меч. Навіть якщо від нього залишиться уламок — і тоді він небезпечний. Навіть піхви служать нашому ворогові. Свідчення цього записано в легендах. Чарівник Мерлій, покровитель Артура й створеного ним королівства логрів, попередив про це короля кельтів.

Рік 494-й. Меч Екскалібур

Ганебні діяння творили в Британії злодії та високопоставлені грабіжники.

В столиці своїй Камелоті невідомий юнак, що називав себе королем усієї Британії, обдумував плани боротьби з багатоликим розбоєм, а сусідні королі готували мечі та списи, аби розправитись із ним.

Старий Мерлін несподівано завітав до Артура, і вони разом поїхали в місто Карліон, що в Південному Уельсі, сховалися за міцними стінами башти, де була вода і провізія на випадок тривалої облоги. Решта королів, переважно самозванці, оточили вежу, але не могли увірватися всередину й розправитись із Артуром та вірною йому дружиною.

На п’ятнадцятий день Мерлін вийшов з воріт башти і запитав розгніваних королів та рицарів, навіщо вони зібралися тут.

— Чому цей юнак став нашим королем? — горлали вони.

— Замовкніть і слухайте! — відповів Мерлін. Запанувала тиша.

— Розповім зараз вам про чудо, — почав мудрий Мерлін. — Артур справді король, справжній король цієї землі, Уельсу, Ірландії, Шотландії та Оркнею, а також Арморіки, що лежить за морем. Цей юнак єдиний син короля Утер а Пендрагона й леді Ігрен, вдови рицаря Горлуа. Я переховував їхню дитину в Авалоні, землі чарівній і таємничій, населеній ельфами та феями. Трьома дарами нагородили вони юнака: бути йому кращим серед рицарів, бути йому найбіль шим королем, жити йому довго — так довго, що важко навіть уявити. І в цій туманно-чарівній землі ельфи виковують меч Екскалібур — осяйне лезо цього чарівного меча оголюватиметься тільки задля справи праведної і довго виблискуватиме над нашою землею. І назветься земля наша Логрією, країною благословенною. Артур явить її вам.

Після слів Мерліна панувала тиша, і всі, що слухали, відчували: ця мить чудесна.

Нараз рицарі схилилися на коліна перед Артуром, котрий вийшов на сходинки башти, і пообіцяли йому свою відданість. — Ми починаємо збиратися на силі, — сказав Артур. — І згодом, не зволікаючи, виступимо, щоб зітнутися з нашими ворогами й витурити їх з рідних просторів. Потім ми вибудуємо фортеці й поставимо сторожу біля самого моря, щоб ніколи не змогли вторгнутись до нас незвані гості. І якщо хтось, хай він буде найнижчим із моїх підданих, потрапить у біду, хай приходить до мене, і знайде він захист і справедливість. Незабаром, ніби випробовуючи молодого короля, на подвір’я в’їхав зброєносець, ведучи за повіддя другого коня, на котрому впоперек сідла лежало тіло.

— Помсти, доблесний Артуре! — закричав зброєносець. — Ось лежить рицар Мілес на своєму бойовому коні, він мертвий, цей хоробрий рицар. В лісі, в улоговині, сильний жорстокий Пелінор поставив намет край дороги біля колодязя і розгулює там, убиваючи подорожніх та рицарів.

Зброєносець Гріфлет, не старший за саморо Артура, впав навколішки перед своїм королем і благав посвятити його в рицарі, аби міг він відразу зітнутися з Пелінором.

— Ви надто молоді, — сказав Артур, зітхнувши.

— О, зробіть мене рицарем! — знову вигукнув Гріфлет.

— Мій королю, — непомітно підказав Мерлін, — можна втратити Гріфлета, адже Пелінор найсильніший із тих, що носять зброю, Гріфлетові, певна річ, буде непереливки, якщо, вони зійдуться на мечах.

Король Артур кивнув на знак згоди і сказав:

— Гріфлете, станьте навколішки, я посвящаю вас в рицарі.

І після обряду Артур продовжив:

— А тепер, сер Гріфлете, не відмовте МЄ’НІ в рицарському подарунку.

— Мій королю! — лише й мовив Гріфлет.

— Кляніться, — наказав Артур, — кляніться честю рицаря, що змагатися з Пелінором ви будете на списах, кінно чи пішо, і без ніякої іншої зброї.

— Обіцяю! — вигукнув Гріфлет. Він скочив на коня, взяв спис і зник у хмарі куряви.

Під час двобою спис Гріфлета розколовся на шматки, а спис Пелінора пробив щит Гріфлета, вп’явся в його бік і також зламався. Гріфлет упав на землю.

— Що ж, це хоробрий юнак, — сказав Пелінор, — і якщо він виживе, то буде справжнім рицарем.

Пелінор поклав Гріфлета через сідло, і кінь галопом примчав назад у Карліон.

Розгніваний Артур незабарно вдягнув обладунки, опустив забрало і подався до лісу, захопленого Пелінором.

Троє грабіжників напали на Мерліна, що залишився, розмахуючи довбнями, вони вимагали грошей. Артур повернув коня і прогнав розбійників.

— Ах, Мерлін, — сказав Артур, розв’язуючи вузли на мотузках, якими був зв’язаний його друг, — при всій вашій мудрості ви були б забиті через хвилину-другу.

— Можливо, — загадково усміхнувся Мерлін, — але якби я дуже захотів, то зміг би врятуватися. Сьогодні нам обом випало випробування…

Артур не дослухався до слів Мерліна.

Артур і Пелінор зійшлися в герці так, що їхні списи розлетілися на друзки. Артур оголив меч, але Пелінор зупинив його:

— Заждіть! Тримайте новий спис. Позмагаємось на списах ще раз!

І знову списи зламалися, але третього разу лише в Артура. Кінь і вершник упали.

Артур підвівся, витягнув меч із піхов. Пелінор спішився і пішов назустріч. Незабаром трава довкола намету почервоніла від крові, а меч Артура розламався навпіл.

— Моя воля — убити чи помилувати вас! — закричав Полінор. — Здавайтесь і на знак цього станьте на коліна!

Артур кинувся вперед, прослизнув під мечем супротивника, обхопив його і кинув на землю. Вони боролися, качаючись по закривавленій траві, але Пелінор був сильнішим, він зірвав шолом із Артура і підняв меч.

Тут раптом з’явився Мерлін і стиснув руку Пелінора.

— Рицарю, — сказав він, — не робіть цього удару. Бо надія логрів помре, і ви повергнете Британію в пустку.

— Хто цей юнак? — запитав Пелінор.

— Це король Артур, — сказав Мерлін, і поклав він руку на голову Пелінора.

І відразу гнів і осторога покинули цього сильного чоловіка, і він раптом, як дитина, провалився в глибокий непробудний сон.

Мерлін допоміг зраненому королю осідлати коня.

— Що ви зробили? — запитав Артур. — Ви убили достойного рицаря своєю магією!

— Облиште! — заперечив Мерлін. — Він спить, як немовля. Саме він, Пелінор, колись стане вам у пригоді. Його сини, Тор і Ламорак, будуть серед ваших рицарів, за вашим Круглим Столом.

Мерлін провів юного Артура в криївку, де удатний лікувальник ран поставив короля на ноги за три дні й три ночі.

І знову побачив він Мерліна, коли загоїлись рани. І поскаржився, що немає в нього тепер меча.

— Хай це не турбує вас, — відповів Мерлін. — В тому старому мечі не було справжньої сили. Неподалік від цієї хатини вас чекає меч, достойний короля Артура. Всі чарівники Аваяона, цієї країни чудес, кували його для вас, і незабаром пора нам вирушити в Авалон. Меч цей називається Екскалібур, ніхто не витримає його удару. Надходить призначений час, коли Екскалібур буде вашим, і ви звертатиметесь до нього лише задля справи праведної.

Рік 1939-й. Берендт — Шліттерові

Я ніби наяву бачу цього чоловіка: ось він простує старими дорогами, порослими вересом, іде вздовж берега озера. І дивно: жоден птах не боїться його, навіть метелики не злітають, коли його нога в припиленому черевику ступає зовсім поряд. І скільки я не вдивлявся, не мір розгледіти на курній дорозі ніякого сліду від його грубезних шкіряних черевиків. На ньому сірий светер, за плечима рюкзак, в руці лозина, і тонка тінь від цієї гнучкої лозини біжить фатальною межею по заіржавлених рейках занедбаних вузькоколійок, по схилах старих напівзруйнованих плотин, по узбіччях усіх графств Середньої та Південної Англії. Я бачив його в Уельсі. Про це я здогадався, коли в серпанку забовваніли крейдяні скелі. Серед убогих хатин нащадків кельтів він пройшов привидом, і жоден чоловік мов не помітив його. Жоден собака не подав голос. Це було б дивно, друже мій, але не забувайте, що це видіння, таємний знак, що посланий нам, можливо, як попередження. Я певною мірою впізнав уже сучасну Британію. Він опустився з пагорба, залишив за спиною хатини з тісними комірчинами, де і зараз живуть валлійці майже так, як жили і двісті років тому. Поміж сірих кам’янистих схилів він щось шукав. Кожна тінь привертала його увагу, кожна щілина в камені, кожна стежина. Так він обстежував місцевість крок за кроком, а я слідкував за ним, затаївши подих. І це було дійсністю. Коли я прокинувся, то ще бачив його силует. Потім він розтавав, і те місце, де він щойно стояв поруч зі мною, виповнювалось світлом дня.

Що він шукав? В перші дні я не міг відповісти на це непросте запитання. Потім я чітко почув одного разу ім’я короля Артура. Ніби він промовив його в задумі. А може, промовив і не він, а сторонній голос. Але я бачив, що при звуках цього голосу, що вимовив ім’я Артура, він ніби окрилився, плечі розправились, погляд став ясним, ніби висвітлений сонячними променями зсередини. Він стояв, прислухаючись до голосу навіть тоді, коли мені вже нічого не було чутно. Ім’я Артура розчинилося в тиші. А він стояв і слухав. Я подумав, що він почув іще щось, мені не відоме. І ось він пішов упевненою ходою, мовби й не здійснив він перехід на багато десятків миль. Невтомний подорожній, котрий шукає сліди невідомого. І я зрозумів: він шукає короля Артура. Легенда про його поховання не заважала пошукам. Очевидно, він гадав, що в часи Кромвеля розвіяли прах не короля, а когось із його сподвижників, рицарів Круглого Столу. Артур же, як я зрозумів, спочиває десь в таємній печері під охороною покійних рицарів, найвірніших його сподвижників. Цілком можливо, все це нагадує казку — зачарована печера в зачарованій місцевості, але для нас із Вами в цьому немає нічого дивного, бо Артур був великим героєм і, як у всіх великих героїв, у нього безліч могил, де його нібито поховали. Пригадайте, що король був завзятим прихильником християнства, і вам стане зрозуміло, що рядки про Грааля в епосі не випадкові, Артур мусить спочивати в печері, що нагадує склеп Йосипа Арімафейського, де було сховано тіло Христа.

І коли я дійшов до думки про печеру, все почало розвиватися так, що я ледь встигав стежити за оцим подорожнім. Чи був то перевдягнений вічний Мерлін, покровитель Артура? Не знаю. Його обличчя було мені не знайоме. Світлі очі, каштанове волосся, м’який профіль — типовий кельт. І от замелькали ландшафти Уельса, який я, на жаль, погано знаю. Я там був лише одного разу, як турист. Було це ще за студентства, і моя поїздка нагадувала одноденну прогулянку за місто. Але я знав, що це саме Уельс, батьківщина і дідизна короля. І я знав, що цей чоловік-подорожній на вірній дорозі від тої хвилини, коли було вимовлене ім’я короля бриттів.

Пам’ятаю річку, тінисті зарості. Він ішов берегом. Старий білокамінний міст. Там він зупинився, зняв із плечей рюкзак, витягнув шмат простого хліба й переломив його. Тінь від хмари набігла й сховала його. Знову я побачив його вже на протилежному березі. Він ішов так бадьоро, що йому можна було дати років двадцять, він ніби помолодшав за час мандрів. Я упевнився, що він знає дорогу до останнього прихистку короля-героя. І ось, уявіть собі, відтоді я бачив одне і те ж: він іде долинами, пагорбами впевненою швидкою ходою, і мій погляд ледь встигає за ним. Але з часом перерви ставали тривалішими. Він почав з’являтися до мене уві сні раз на тиждень, навіть рідше, Я почав здогадуватись, що в цьому приховано глибокий смисл. Адже в той день, коли він знайде короля з його чарівним мечем Екскалібуром, повинні відбутися важливі події. Але вони не відбудуться раніше відведеного строку. І тому цей напівсимволічний чоловік з’являється тепер так рідко, незважаючи — не приховаю — на моє велике бажання його бачити.

Меч короля нічого хорошого нам віщувати не може. І час летить невблаганно, наближаючи кульмінацію, розв’язку. Наш ворог Англія не дрімала — ось що говорив цей образ. Я маю на увазі меч. Чоловік доторкнеться до нього, я це знав, і тоді Англія знайде нові сили, щоб протистояти нам. Певна річ, у реальному світі все інакше, Англія знайде можливість боротьби з нами, покладаючи надії на Росію та Америку, і це буде відзначено знахідкою меча. Дві нитки подій мусили зійтися в точку розв’язки. Якою буде ця розв’язка? Мова йшла про підкорення цілої країни з древніми традиціями, а розвинутою індустрією, другої в Європі після Германії, якщо не враховувати російського велетня.

Тепер ви зрозумієте важливість цих дивних видінь, котрі переслідували мене і які й зараз з’являються, аби нагадати про результат. Я бачу цього чоловіка. Впевненою ходою він з кожним днем наближається до заповітної мети. Що ж буде, коли він доторкнеться до меча? Що буде, коли прокинеться легендарний Артур, ім’я котрого тисячу років тому гриміло по всьому світу — від Ірландії до Росії?

Роки 494–507

Тіснинами та гірськими стежками вів Мерлін юного короля, доки перед ними не розступилися скелі. Артур побачив озеро. Довкола нього зводилися пустельні пагорби, за ними тіснилися гори, синя гладінь озера віддзеркалювала небо й вечірню зорю. В одному місці поміж кам’янистими островами погляду відкривався краєчок зеленої рівнини.

— Це Озеро Підводного Палацу, — сказав Мерлін, — а за отим пагорбом ви бачите Камланську долину, де відбудеться остання ваша битва. За долиною розкинувся Авалон, земля настільки загадкова, наскільки й неприступна. Опустіться тепер донизу й поговоріть із німфою, хазяйкою озера, а я почекаю на вас.

Зіскочивши з коня, Артур опустився крутим схилом до самого берега, поглянув навсібіч і посеред води нараз помітив вдалечині руку, затягнуту венеціанською парчею. Ця прекрасна жіноча рука легко й граційно тримала чудесний меч з золотою рукояттю, прикрашений коштовним камінням.

А потім ще одне захоплююче видовище: Артур побачив прекрасну даму в шовковій сукні з золотим пояском, вона спокійно ішла по воді до юного корля.

— Я хазяйка цього озера й підводного палацу, — мовила жінка. — Екскалібур ваш. Довго я охороняла цей меч.

Артур схилив голову.

— Зайдіть в човен, — сказала хазяйка палацу.

І Артур побачив раптом човен і зайшов у нього. Жінка залишилася на березі, а човен поплив, ніби його тягнули за невидимий канат, і Артур незабаром опинився біля тої руки, що тримала меч. Нахилившись, він узяв меч і піхви. Рука тихо зникла, сховалася під синім дзеркалом води.

І коли Артур на човні повернувся до берега, хазяйки палацу вже не було. Він прив’язав човен до дерева і піднявся туди, де на нього чекали Мерлін та вірний кінь.

* * *

Артур приборкав Ріона Північноуельського та інших бунтівливих королів, наступними роками в шести великих битвах розгромив саксів. І саксонські човни подалися з Британії й Шотландії до берегів Данії, а ті сакси, що лишилися в королівстві, клялися, що будуть вірними підданими.

Так на Британію прийшов мир, хоча немало ще переховувалось в лісах розбійників, лихих людей і злих чарівників.

Король Артур заснував свою столицю в Камелоті, що пізніше назвали Вінчестером.

Одного разу, об’їжджаючи королівство, заїхав він до свого товариша Лодегранса. І закохався Артур з першого погляду в дочку Лодегранса Гвіневеру. У себе в Камелоті він не їв і не спав — все думав про неї.

В країні панував мир, можна було думати і про одруження.

— Гвіневера справді одна з найпрекрасніших дівчат, — сказав йому Мерлін. — Однак, якщо зможете, полюбіть іншу. Із-за її краси прийде кінець Логрії. Доблесний рицар вашого двору полюбить її. Ганьба впаде на голову королеви. Почнеться нова війна. А потім торжествуватиме зрадник.

— Я не зможу любити нікого, окрім Гвіневери, — сухо сказав Артур.

Рік 1939-й. Шліттер — Берендтові

Згідно з записами 1113 року монахи, котрі відвідали Уельс та Корнуолл, почули розповіді про короля Артура. Вразила їх віра в те, що король, найблагородніший з рицарів, ще живий. За словами літописця Джефрі з Монмаута, король бриттів загинув 542 року в битві. Мені відомий коментар до літопису:

«Чи є таке місце в Християнській імперії, куди не долетіла б крилата хвала Артурові Британцю? Хто не говорить про Артура, якщо він відомий навіть народам Азії, хоча й меншою мірою, аніж британцям? Про це свідчать розповіді людей, що побували в країнах Сходу. Хоча вони й віддалені від нас, народи Сходу згадують про нього так же, як і народи Заходу. Єгипет говорить про нього, Босфор також. Рим, батько древніх міст, складає пісні про його подвиги. Вірменія, Антіохія та Палестина оспівують його звитягу».

Коментарій цей складений в дванадцятому столітті. Можна було б засумніватися в такій популярності героя бриттів, але в соборі італійського містечка Модени досі зберігся барельєф, де зображений «Артур із Британії». Там в і зображення рицарів Артура, що рятують жінку. А в Отранто італійські майстри намалювали Артура разом із Олександром Великим та біблейським Ноем. Ми, на жаль, мусимо дійти висновку, що Артура шанували по всій Європі…

Мені вдалося знайти старі публікації, що цілком вірогідно свідчать про мандри виходців з Уельсу, рідної землі короля Артура, в Америку за сотні років до Колумба. Ці гідні подиву повідомлення з’явилися в американській пресі вісімнадцятого та дев’ятнадцятого століть. Але ще раніше, 1621 року, такий собі Дж. Сміт у своїй книзі «Загальна історія Віргінії та Островів вічного літа» відзначив цей дивовижний факт. Більше того, якщо вірити часопису «Джентльмен мегезин», невідомий авантюрист Морган Джонс потрапив у полон до індіанців племені тускарора, котрі, за його словами, були готові незабарно порішити його і п’ятьох супутників. Але трапилось чудо. Приречений на смерть блідолиций заговорив з індіанцями по-валлійськи, себто на рідній мові короля Артура. Червоношкірі відразу охололи й почали відповідати Морганові на тій же валлійській мові жителів Уельсу. Про індіанців зі світлим волоссям та світлою шкірою залишилось багато свідчень. Писали, що багато хто із них розмовляв по-валлійськи. Одне з таких племен жило у восьмистах милях на північний захід від Філадельфії. Вождь племені нічого не чув про Уельс, але сказав якомусь Робертсові, що всі вони прийшли здалеку, їхня країна знаходиться за Великою водою на сході. У них існує звичай, який забороняє дітям вивчати будь-яку мову, окрім рідної. Датоване це повідомлення — серпень 1802 року, опубліковане в часописі «Чамберс джорнал».

Художник Кетлін, англієць, бачив індіанців майданів і навіть перебував серед них декілька років й написав книгу. Ось рядки з неї: «В побуті майданів, в їхній зовнішності стільки особливостей, що їх із повною вірогідністю можна розглядати як залишки розпорошеної валлійської колонії». Керамічні вироби майданів ніби копіюють вироби старих кельтських майстрів епохи короля Артура та рицарів Круглого Столу. Човни, житло, музичні інструменти — також. Більше трьохсот слів майданів схожі з відповідними валлійськими за смислом та звучанням, це приблизно третина активного словникового запасу. Цікаво також, що за океаном залишились старовинні фортифікаційні споруди доколумбової епохи. Індіанці, як відомо, діти природи і фортифікацією не займались.

Отож, мусимо зробити висновок, що валлійці в Америці — це реальність доколумбової епохи. Щодо простору, де насамперед виявляв себе провидіння, то в цьому незримому, але такому важливому для нас просторі частка Екскалібура, чарівного меча короля Артура, перебуває, образно кажучи, по той бік океану. Чи не означає це, що колись вона виявить себе, як це буває і в нашому цілком реальному світі, де ми будемо змушені вести рішучу боротьбу за майбутнє Германії?

Провидіння ніби попереджує нас про небезпеку. Нам ще не зрозумілі справжні масштаби участі Америки в майбутніх подіях, але ми повинні прислухатися до внутрішнього голосу, до вказівок, що посилають нам із Шамбали. Дивно, що цю думку поділяємо ми з Вами, але її не сприймають наші мудрі тібетці, котрі уособлюють прадавню проникливість.

Рік 533-й. Артур та Гвіневера

Стиснувши рукою холодний камінь, Артур стояв біля вікна й дивився, як до дерев’яного стовпа кати прив’язують королеву Гвіневеру. Вона була в темній сукні з високим комірцем, обличчя бліде і прекрасне, як завжди, і король зі страхом впізнавав кожну рисочку, думаючи про те, що даремно його зір загострився цеї хвилини. Ще б пак! Він знав цю жінку багато років, вірив їй, ніби самому собі, навіть зараз, коли її зрада була така очевидна, коли Мордред представив йому незаперечні докази провини королеви.

Король не знав, що Мордред свідомо підмовив його поїхати на полювання, аби королева мала змогу прийняти в своїх покоях славного рицаря Ланселота, котрий її давно любив і котрого вона також любила. Король не знав і того, що Мордред завбачливо запасся надійними підтвердженнями цього фатального побачення, аби представити незаперечні докази двору. Король знав тільки те, що це побачення рано чи пізно мало відбутися, як і пророкував добрий Мерлін.

Зараз повинен спалахнути вогонь під стовпом.

Кати не квапляться, і король цьому радий, радий виграній хвилині. Мордред підмовляє короля — швидше подати знак. Тоді запалає багаття, і королева вже не стоятиме поміж ними, Мордредом і королем. Король буде беззахисним, він опиниться в руках людей, наближених до Мордреда.

Але Артур зволікає. Його волошкові очі холодні, як на великому портреті в головній залі замку. Обличчя вилицювате, зі скульптурною виразністю позначились зморшки на чолі, загострився ніс, губи його стиснуті. Нерухомо, зосереджено спостерігає він за дійством, яке вже почалося, — і зволікає. Що ж зупиняє його? Можливо, він хоче пригадати попередження Мерліна? Чи дні важких бойовиськ, коли він з двома десятками вірних рицарів врізався в шереги саксів, що огородили пустище Локсенн пурпуровими щитами, а королева, вірна йому королева, з нетерпінням чекала звісток про закінчення битви?

Ні, не пурпурові щити саксів, не їхні крики, що наводили жах, не полотняні сорочки берсерків, непроникні навіть для булатних мечів, бачаться зараз королю Артурові.

Його обличчя ніби маска. А думки далеко від колишніх славних битв. Його увага, пам’ять, воля приковані лише до королеви й до суперника короля, до відважного Ланселота. І найбільше прагнеться зараз королю, щоб з’явився Ланселот зі своєю дружиною й перебив катів, котрі пихато юрмляться біля стовпа у чеканні умовного знаку.

Минає ще хвилина.

Мордред торкає короля за рукав і улесливо зазирає у вічі. Що трапилось з Артуром? Хіба таку ганьбу може стерпіти навіть простий зброєносець? Це ж Артур, найсильніший і найвідважніший з усіх королів Британії. Хіба велич його подвигів може колись забутися?! Ніколи! І Мордред знає про це давно, відтоді як його серце зачерствіло від ревнощів до найсильнішого, найсвітлішого та найблагороднішого з королів.

Знак? Ні, король мовчить. Він завмер, як на портреті. Не прочитаєш на його обличчі жодної думки, жодного поруху душі. Тому що король думає про неможливе, про те, про що не думав би в ці хвилини жоден король. Благородний Артур чекає Ланселота і його дружину, хай би це навіть коштувало життя самому королю. Артур чекає Ланселота. Губи його стиснуті, а очі непроникні.

Король чекав свого щасливого суперника, котрий збесчестив його, Артура, чекає, щоб побачити, як він звільнить жінку — вже не королеву — зрадницю. Де ти, Ланселоте? Ти повинен виконати останній наказ свого короля, свого благодійника, котрий замінив тобі рідного батька, зробивши для тебе більше, ніж зробив би люблячий батько.

Ланселот! Звільни королеву Гвіневеру, котра розтоптала заради тебе королівську честь, зневаживши найсвітлішу любов, любов Артура! А любов короля Артура не схожа на звичайну. Це любов короля королів, і вона вище будь-якої любові, як чиста засніжена гірська вершина вища від будь-якого пагорба. Про це лише здогадувались. Тільки Гвіневера знала, що це за любов.

Артур чекає кращого зі своїх рицарів, Ланселота, відважного, воістину суперника самого короля. Ось груди Артура ледь помітно піднялися. Він твердо вирішив чекати скільки завгодно. Ще хвилина минає в дивній напруженій тиші, чується лише нерівне дихання Мордреда біля королівського плеча.

Ось вони. Тридцять вершників на білих конях.

Король заплющує очі. Ланселот відштовхує катів, і вони горохом розкочуються від стовпа. Королева вільна. Короткий плащ Ланселота майорить за його плечима. Він тримає королеву на руках. Баский кінь несе їх на волю. Дружина Ланселота відбиває атаки охорони й успішно відступає слідом за своїм ватажком. Король опускає голову. Його правиця на руків’ї меча. Завтра на нього чекають нові турботи й нові битви. Чітка думка: можливо, Гвіневера захоче після його смерті, щоб їх поховали разом. Це було б справедливо.

Роки 1200–1401

«Ніколи не забували люди короля Артура, і завжди жила віра в Британії, і особливо в Уельсі, що він знову об’явиться, аби врятувати свою країну в годину смертельної небезпеки, і що Британії судилося знову стати святим королівством догрів, землею миру й праведності».

Приблизно в 1200-му році було несподівано оголошено, що король Артур справді помер, бо монахи Гластонбері ніби знайшли його кістки в кам’яній домовині на території монастиря і поруч спочивали останки королеви Гвіневери. Це істинно так, говорили вони, бо під домовиною був камінь з врізаним у нього свинцевим хрестом і написом латиною: «Тут лежить король Артур з Гвіневерою, його дружиною». Кістки, говорили монахи, були більшими, ніж у звичайних людей, а інші знаки й чудеса підтверджували, що це дійсно король Артур.

Історія ця швидко всього вигадана монахами, щоб підтримати славу їхнього монастиря, а також аби ублажити норманського короля Англії, якому не хотілося, щоб його піддані вірили, ніби король Артур може колись повернутися і звільнити їх від нових повелителів.

Зовсім не Артура відкопали в часи правління Річарда Левине Серце і поховали знову з шаною в мармуровій домовині. То був рицар Ланселот.

А король Артур все ще спить в зачарованій печері у неприступних горах Уельсу. Бо саме там, як розповідають легенди, в таємничій землі Гвінеда, один пастух колись зустрів дивну людину.

— Під деревом, з гілки якого вирізана ця ковезка, — сказав незнайомий, показуючи на палицю в руках пастуха, — заховані величезні скарби!

І коли пастух почав його розпитувати, чоловік розповів про таємницю печери.

— Біля дверей її висить великий дзвін, і доторкуватись до нього не можна, бо прокинуться ті, хто спить у печері.

І, сказавши це, незнайомець зник, а пастух протер свої очі, гадаючи, що зустріч йому приснилася.

Незабаром після цього він блукав у пошуках загубленої вівці й опинився в невеликій долині, впізнав дерево, з гілки якого він вирізав ковезку ще тоді, коли хлопчаком бігав серед скель.

І ось підійшов він до дерева, і там під корінням він побачив вузький лаз. Він порачкував у нього і скоро потрапив до великої темної печери. Він викресав вогню, запалив свічку, що була в нього в кишені, й, тримаючи її над головою, став свідком дивного видовища. В печері лежали воїни, вони спали в старовинних обладунках, з мечами. А посередині лежав старий король в золотій короні. Його меч зблискував у сутінках. Руків’я, схоже на хрест, було прикрашене коштовними каменями, а біля ніг короля лежали купи золота і срібла.

В зачудуванні пастух зробив крок назад і мимовільно торкнув великого дзвона біля входу. І коли його звук розлетівся печерою, відізвався луною, старий король пробудився зі сну і звівся на кам’яному ложі.

— Чи день настав? — запитав він.

І пастух, гамуючи тремтіння від страху, скрикнув, навряд розуміючи будь-що:

— Ні! Ні! Пробачте! Спіть! І король промовив:

— Добре. Я знову засну і буду спати, доки настане день, коли я прокинусь і принесу перемогу народу Британії. Візьми срібла й золота скільки захочеш і йди негайно. Бо мої рицарі вб’ють тебе, якщо прокинуться передчасно.

Король знову заснув. А пастух вибіг з печери.

Рік 1939-й. Шліттер — Берендтові

Чи знаєте Ви легенду про Ашока, котрий був правителем Індії в третьому столітті до нашої ери? В цій легенді вбачається підтвердження явного втручання сил Шамбали в події. Про Ашока писав англієць Герберт Уеллс, але він підкреслював лише те, що відповідало його власним ідеалам. Цей письменник-фантаст однобоко розуміє роль освіти і, поза сумнівом, є опонентом і супротивником націонал-соціалізму.

Ще до Уеллса з оригінальних джерел було добре відомо, що Ашока після воєн та приєднання до свого царства багатьох земель став миролюбцем і навіть відмінив обряд принесення в жертву. Окрім того, відзначався він граничною віротерпимістю і, хоча й був переконаним буддистом, не переслідував жодної з інших сект. Зайве говорити, що подібні засоби не можуть нас зацікавити, більше того, вони суперечать заведеному в нас порядку.

Проте Ашока в ті далекі часи користувався покровительством Агарті, і таємничі мешканці печер у Гімалаях, що прийняли подоби мандрівників, надоумили його заснувати товариство Дев’яти Невідомих. Ви могли б зустріти в літературі згадки про це товариство, але нікому не відома його активна роль. Тому що такої ролі й не було: досягнувши висот знань, Дев’ятеро Невідомих прагнули швидше до того, аби уберегти людей від небезпечних для них знань, аніж передати їм ці знання. Склад Дев’яти оновлюється шляхом введення нових членів — таким чином зберігаються прадавні секрети цивілізації і проводяться нові дослідження, що розширюють пізнання. Зовні діяльність Невідомих майже ніколи не проявляється. Лише витонченим умам, що перебувають в особливому стані, який не є ані сном, ані діяльністю і в десятки разів підсилює інтелект і сприйняття, інколи відкриваються деякі відомості. Як стверджує Менді, кожен з Дев’яти постійно працює над власною книгою. В кожній з дев’яти книг записуються кардинальні знання.

Перша книга присвячена психологічній війні. «З усіх наук, — вчить Менді, — найнебезпечнішою є наука про контроль над мисленням натовпу, бо вона дав змогу керувати світом». Погодьтесь, друже мій, що міфи — це також засіб психологічної війни, і в цьому аспекті меч короля Артура уявляється не тільки символом. Він небезпечніший реального меча, оскільки відомий багатьом.

Друга книга присвячена фізіології та можливостям, закладеним в організмі людини. Основне положення: ці можливості такі ж великі й значимі, як можливості космосу. Всі досліди по телепатії, психокінезу, навіюванню, гіпнозу, всі чудеса йогів — лише квола тінь тих секретів, що описані в другій книзі. Кажуть, що боротьба дзю-до народилася після того, як одна сторінка цієї книги була випадково прочитана вголос.

Хочу звернути Вашу увагу, друже мій, на телепатичні можливості. Ця реальність мусить бути повернута в наш бік і мусить принести користь нам, а не нашим супротивникам.

Третя книга розповідає про мікросвіт, про захист від бактерій, до речі, не всі бактерії й фаги виявляються шкідливими, навпаки, більшість приносять користь.

В четвертій книзі мова йде про правічну мрію — перетворювати метали один в одного. Я в цьому нічого не тямлю, проте гадаю, що алхіміки все ж не змогли вирішити цю проблему. Саме існування четвертої книги підтверджує правильність ідеї. Але як нею заволодіти? Нині, в 1939-му, це видається фантастикою.

П’ята книга дає опис усіх засобів зв’язку, земних і неземних. Хочеться відзначити, що зовсім недавно радіотелеграф міг би здатися вигадкою дурноголових. З іншого боку, простий детекторний радіоприймач можна було зробити тисячу років тому і навіть п’ять тисяч років тому. Маю на увазі при цьому можливості реальних людей, а не асів, котрі сховалися в Ш амба лі.

Шоста книга важлива, але ми ще не здатні зрозуміти її, навіть якщо хтось із нас і прочитає. В ній іде мова про таємниці гравітації. Що таке гравітація? Ми цього ще не знаємо.

В сьомій знайшли відображення космогонічні знання, що стосуються не лише Сонця та найближчих зірок. У восьмій книзі оповідається про світло.

Завершує зібрання дев’ята книга. В ній описані цивілізації та закони їхнього розвитку та падіння. Ми з Вами, друже мій, не знаємо, що записано там про нашу цивілізацію. Хочеться сподіватися, що там ми змогли б знайти підтримку, якби колись вдалося познайомитись із цією книгою.

Таким чином, це зібрання книжок не тільки невідоме для простих смертних, але вони не змогли б там нічого зрозуміти, навіть якби й познайомилися з ними. Гадаю, що саме для цих смертних призначені інші канали інформації. Це нижча за рівнем інформація, яка міститься в образах. Нам, німцям, властиве розвинуте абстрактне мислення. Водночас воно не завжди доступне іншим. Образи — ось що близьке до сприймання більшості. Інколи ці образи несуть заряд знань, зашифрованих, закодованих на зразок радіодепеші агента розвідки. Існує й інша точка зору: образи ніби несуть більше інформації, ніж абстрактний її концентрат, а головне, швидше й легше сприймаються. Я не можу бути прибічником цієї точки зору, якщо йдеться про явища глобальні. Але не можна нехтувати значенням цієї образної інформації. Врешті, все мистецтво побудовано на образах. Так ми приходимо до думки про ту увагу, яку ми мусимо приділити феномену короля Артура і його знаменитого меча.

Людина, про котру я писав Вам, небезпечна, здатна заподіяти нам смерть. Або початок катастрофи на берегах північних морів. Він уособлює древніх кельтів з їхньою неймовірною життєстійкістю, винахідливістю, з їхніми прадавніми легендами, що переходять з вуст у вуста, потім записуються, щоб стати ніби прапором у боротьбі з ворогом.

Віднині їхні вороги — ми.

Рік 1940-й. Вказівки про підготовку вторгнення в Англію. Ставка фюрера.

Цілком секретно

Фюрер та верховний головнокомандуючий збройними силами вирішив:

1. За наявності певних передумов, найважливішою з яких є завоювання повітряного простору, може постати питання про висадку в Англії. В зв’язку з цим дата поки що не призначається. Приготування до проведення операції розпочати якомога раніше.

2. Для вихідних даних головним командуванням видів збройних сил в найстисліші строки представити:

Сухопутним військам:

а) оцінку сил та засобів англійських сухопутних військ із зазначенням первинної мети їхнього використання, можливих втрат… І уявного стану після часткового переозброєння в найближчі місяці;

б) оцінку ефективності дій артилерії з континенту для додаткового прикриття (у взаємодії з воєнно-морським флотом) скупчення транспортних засобів від дій англійських воєнно-морських сил.

Воєнно-морському флоту:

а) оцінку можливостей висадки великих сил сухопутних військ (25–40 дивізій) і з’єднань зенітної артилерії з описом рельєфу узбережжя Південної Англії, а також англійських оборонних засобів на морі і суші;

б) висновок про те, в яких районах моря і за допомогою яких засобів може бути проведено з достатньою охороною транспортування військ та спорядження в такому масштабі. При цьому врахувати, що висадка на широкому фронті, як видається, полегшить подальше пересування сухопутних військ;

в) дані про характер та об’єм наявного транспортного тоннажу і про час, який потрібен для його обладнання й зосередження.

Авіації:

а) висновок про те, чи можливо, і до якого строку добитися вирішальної переваги в повітрі, з додатком порівняльної оцінки англійської авіації;

б) якими силами і яким чином переправа може бути підтримана авіаційним десантом?..

Начальник штабу верховного головнокома н дування

збройних сил Кейтель.

Рік 1940-й. З воєнного щоденника начальника генерального штабу сухопутних військ Німеччини Гальдера

Фюрера найбільше цікавить питання, чому Англія досі не шукає миру. Він, як і ми, вбачає причину в тому, що Англія ще покладає сподівання на Росію. І тому він вважає, що доведеться силою змусити Англію до миру. Однак він дещо неохоче йде на це. Причина: якщо ми розгромимо Англію, вся Британська імперія розпадеться. Але Німеччина від цього нічогісінько не виграє. Розгром Англії буде здійснений ціною німецької крові, а збирати врожай будуть Японія, Америка та інші.

Рік 1940-й. Із записника Берендта

Фюрер народився в місті, яке можна назвати центром медіумів. Саме там, у Браунау, народилися Віллі та Руді Швейцери, чиї психофізичні досліди викликали сенсацію близько десяти років тому. Дехто з людей посвячених вважає фюрера талановитим медіумом, а Гаусгофера — магом. Коли Гаусгофер викладав у Мюнхенському університеті, асистентом у нього був Рудольф Гесс. Це Гесс посприяв знайомству фюрера з Гаусгофером. З середини двадцятих років Гесс — особистий секретар фюрера, а з тридцятих — заступник по партії.

Головне ж полягає в тому, що саме Гесс допомагав фюрерові в роботі над книгою «Майн кампф». Саме Гессові декретом від 21 квітня 1933 року було надано повне право приймати рішення від імені Гітлера у всіх питаннях керівництва партією. З 4 лютого 1938 року він стає членом таємної ради, а 1 вересня 1939 року Гітлер оголосив його своїм послідовником після Герінга.

Карл Гаусгофер відвідував Індію, Японію, інші країни Сходу. Він роз’яснював нам, що колиска германського народу знаходиться в Азії, в районах Гобі. В Японії цей дивовижний чоловік був зарахований до таємного буддиського товариства, де прийняв добровільну присягу покінчити з життям ритуальним самогубством в тому разі, якщо місія цього товариства зазнає поразки. В першу світову війну молодий Гаусгофер неодноразово передбачав політичні потрясіння в інших країнах, а також години ворожого наступу, райони обстрілу, навіть погоду на найближчі дні. Його передбачення збувалися, і він мав славу найталановитішого генерала, оскільки використовував оці передбачення в своїй практичній діяльності.

Згодом він говорив про необхідність повернутися до джерел, завоювати Східну Європу, Памір, Туркестан, Гобі й Тібет. Ці країни він вважав серцем світу.

Рік 1940-й. Директива № 16 про підготовку операції по висадці військ у Англії. Цілком секретно.

Тільки для командування

Оскільки Англія, незважаючи на своє безперспективне воєнне становище, все ще не виявляє ніяких ознак до взаєморозуміння, я вирішив підготувати й здійснити десантну операцію проти Англії. Мета цієї операції — усунути англійську метрополію, як базу для продовження війни проти Германії, і, в разі потреби, цілком захопити її.

З цією метою наказую:

1. Висадка повинна відбуватися в формі раптової переправи на широкому фронті приблизно від Рамсгейта до району західніше острова Уайт, при цьому частинам авіації відводиться роль артилерії, а частинам воєнно-морського флоту — роль саперів. Питання про те, чи доцільно до загальної переправи часткові операції, скажімо, захоплення острова Уайт чи графства Корнуелл, варто вивчити з огляду на кожен вид збройних сил і про результати доповісти мені. Рішення залишаю за собою.

Приготування до загальної операції завершити до середини серпня.

2. До цих приготувань відноситься створення таких передумов, які зроблять висадку в Англії можливою:

а) англійська авіація повинна бути знищеною морально й фізично в такій мірі, щоб під час переправи німецьких військ вена вже не могла становити відчутної наступальної сили;

б) мусять бути прокладені вільні від мін фарватери;

в) шляхом встановлення густої мінної загороди треба блокувати Дуврський канал (На-де-Кале), а також західний вхід в Ла-Манш десь по лінії Елдерней — Портленд;

г) за допомогою потужної берегової артилерії належить встановити панування над смугою водного простору перед переднім краєм оборони;

д) бажано незадовго до переправи скувати англійські воєнно-морські сили в Північному морі, а також в Середземному (італійцям), при цьому варто вже зараз, наскільки це можливо, завдати втрат англійському флоту, що перебуває в Середземному морі, шляхом авіаційних нальотів та торпедних атак.

3. Організація командування й підготовки.

Під моїм командуванням і згідно з моїми загальними директивами пани головнокомандуючі здійснюють керівництво частинами своїх видів збройних сил, котрі повинні брати участь в операції.

Оперативні штаби головнокомандуючих сухопутними військами, воєнно-морським флотом та авіацією з 1 серпня повинні перебувати в радіусі максимум 50 кілометрів від моєї ставки (Цігенберг)…

Операція має кодову назву «Морський лев»…

Адольф Гітлер.

Рік 1940-й. Із записника Берендта

Грецькі мислителі багато чого запозичували на Сході. Таємними каналами до них прийшла мудрість древніх. Я можу назвати Платона і його вчителів піфагорійців. Основою розвитку й руху всесвіту піфагорійці вважали подвоєння речей і всього існуючого. Найпростіший приклад — народження дитини. Смисл подвоєння, прихований і втаємничений, відкривається не відразу, а поступово. Дві точки намічають єдину пряму, дві людини вступають у шлюб, дві лінії народжують новий простір — площину.

В історії з Артуром не можна не звернути уваги на те, що в першій битві з Пелінором старий меч короля Артура виявився розщепленим навпіл. Так розщепити меч неможливо, але думка ясна: це була вже не зброя. Поділ на два знищує предмет згідно з уявленням Шамбали. Помноження на два часто призводить до народження нового. В кельтській легенді це відобразилось, можливо, поза бажанням оповідача.

Помилитися вдвоє, згідно з прадавніми законами, означає такий далекий відхід від істини, що неминуче призводить до фатального фіналу. Така помилка у військовій справі означає майже безсумнівну поразку.

Нарешті мені стало зрозуміло, яка реальність приховується за древнім образом кельтської легенди. Меч Артура Екскалібур — це британські повітряні сили, точніше, винищувачі. Йде війна за Британію. Авіація — це реальність, яка заважає нам створити передумови для вторгнення. Кожен виліт британських ескадриль тотожний удару чарівного меча.

Рік 1940-й. З воєнного щоденника начальника генерального штабу сухопутних військ Німеччини Гальдера

Якщо ми розпочнемо наступ, то до середини вересня Англія мусить бути знищена. Боротьба за допомогою авіації та підводних човнів. Головне командування ВПС пропонує перейти до великого наступу проти англійської авіації, виманюючи і знищуючи в повітрі винищувачі супротивника. Головне командування сухопутних військ також вважає це необхідним і пропонує водночас інтенсифікувати підводну війну.

Рік 1940-й. Директива № 17 про ведення повітряної та морської війни проти Англії. Цілком секретно.

Тільки для командування

З метою створення передумов для остаточного розгрому Англії я маю намір вести повітряну війну та морську в більш загостреній, аніж досі, формі.

Для цього наказую:

1. Німецьким військово-повітряним силам усіма наявними засобами щонайшвидше розгромити англійську авіацію. Нальоти спрямовувати насамперед проти льотних частин, їхньої наземної служби та засобів зв’язку, далі — проти авіаційної промисловості, включаючи промисловість по виробництву матеріальної частини зенітної артилерії.

2. Досягнувши тимчасової чи місцевої переваги в повітрі, продовжувати дії авіації проти гаваней, особливо проти споруд, призначених для зберігання запасів продовольства, і далі — проти таких споруд в глибині країни.

Нальоти на порти південного узбережжя проводити з урахуванням запланованої операції в якомога меншому масштабі.

3. Боротьба з ворожими воєнними та торговими кораблями мусить відступити на другий план, за винятком тих випадків, коли йдеться про особливо сприятливі цьому ситуації…

Адольф Гітлер.

Рік 1940-й.

З воєнного щоденника Гальдера

Наше командування ВПС при визначенні кількості британських винищувачів помилилося приблизно вдвічі: насправді їх виявилось набагато більше…

Рік 1941-й. Травень.

Із записника Берендта

Ми не змогли виграти повітряну битву за Британію. Якщо говорити точніше, ми зазнали поразки. Чи буде це для нас гідним уроком? Мені це невідомо.

Людина, котра шукала меч Артура, знайшла його саме напередодні повітряних битв. Символічні зблиски меча були мені видні, а потім я чув рокотання літаків. То були британські винищувачі. В світлі ранкового сонця вони піднімалися із секретних аеродромів, ніби привиди. Я не відразу оцінив зв’язок подій, який вишукував так уперто. Істина складніша, ніж я думав.

Гесс, котрий вилетів до Англії зі своїми пропозиціями, інтернований там. Ми не знайшли виходу. Європа на порозі нових потрясінь. До чого ми вдамося в таких умовах завтра, через місяць, через рік? Якщо у мене вистачить сміливості та вміння зазирнути в майбутнє, в завтрашній день, я всім серцем волів би побачити там мир замість руїн.

МОРЕГ

ОЗЕРО

Вода в цьому озері темна навіть за днів сонячних, і мені не вдалося побачити дно. Хотів уже зійти крутим схилом до самого берега, але товариш раптом міцно стиснув мою руку і так виразно кивнув головою, що я мимовільно замислився: а чи не вірить часом і він сам у цю історію? Нас чекала машина. Він підганяв мене. Я помітив, що діє він нелогічно: спочатку розповідає про озеро нісенітниці, везе мене сюди, не шкодуючи бензину, а тепер ми, замість купання, знову опиняємося на ґрунтовій занедбаній дорозі. До шосе — двадцять миль…

— Казкове місце, — мовив я. — Готовий повірити легенді. Однак паломників і туристів тут щось не видно. Чим пояснити цей місцевий парадокс?

— Розумієш, тут дещо інші люди. Не можу звикнути… Багатьох із них цікавлять зовсім інші міфи й легенди.

— Які ж саме?

— Характерне запитання. Зрозуміло, це легенди про щастя, про кохання, про бізнес. Дехто, правда, має потяг до чудес, однак він якийсь особливий: потрібні найпростіші, найяскравіші ефекти. Найзрозуміліші, чи що… Немає в них, очевидно, часу на роздуми.

— Дивно, що ти сам виявляєш до цього інтерес більший, ніж англійці.

— Маєш рацію. Проте тут я зустрів двох, кому дано повірити. З одним із них я тебе познайомлю.

— Чому ти проти купання в озері? Чи й справді боїшся, що це дійсність?

— Не знаю. Я був тут тричі. Звичайно, повірити неможливо. Але наближається день, коли вона має повернутися… Так вважає Тоні Кардью.

— І ти гадаєш, Морег повернеться?

— Казка, звісно. Проте…

— Вона повернеться?

— Так. Згідно з легендою. Вона повернеться до людей. І в руці її ти побачиш букет сліпучо-білих квітів. Рахуватимеш пелюстки — нарахуєш рівно десять, з них стікатимуть краплі води, адже квіти ростуть на дні озера… І ти будеш приголомшений красою Морег. Ясно?

— М-гу… в цьому щось є. Чому ж ми не викупалися в озері?

— Нав’язлива ідея… А ось і шосе…

— Ти ж знаєш, що я колекціоную моря й озера, в яких купався. Купався я в Червоному морі, в Японському, в Північному, в Середземному, не говорячи вже про внутрішні моря та озера. У Вірменії в квітні плавав в озері, що має назву «Око світу». Вода там така, що ніякий Севан не зможе зрівнятися.

— Гаразд, скажу. Розумієш, моя професія зобов’язує мене бути спостережливим… Так ось… Залишилося десять днів до казкової, здавалося б, події. А ти пам’ятаєш, що має статися сьогодні?

— Що ж?

— Але ж я тобі розповідав!

— А-а, здається, про квіти… Зачекай-зачекай, адже ми могли побачити їх! Так?

— Ні, не так… Доведеться тобі уважно прочитати відому тобі книжечку. За десять днів до появи Морег у хвилях озера з’явиться лише одна біла квітка. Там, на дні, Морег складає свій букет, і одна із квіток випливе на поверхню.

— Отже, вона збирає свій букет десять днів? Чи не забагато?

— Не забувай, що час там плине інакше. Це ж казка.

— Казка. Але ти говориш так серйозно, що в голові снується…

— Майже легенда! Адже ми не випадково приїхали сюди саме цього дня. Морег подарує свій букет томуі хто був сьогодні на озері.

— Ну, тоді даруй… Ще вчора це вважалося в нас із тобою просто прогулянкою.

— Сьогодні ця поїздка такою вже не вважається.

— Чому? Щось сталося?

— Та вже сталося… Я бачив цю квітку.

— Як це — бачив?

— Та ось так… Вона пливла там… Хоча, можливо, я й помиляюся. Сонце. Вода темна. І квітка у воді метрів за п’ятдесят від берега…

— І ти змовчав?

— Я б не втримав тебе… А втім, шкода, що ми поїхали так хутко. Але там, біля озера, я не надав цьому ніякого значення. І лише зараз до мене почав доходити зміст цього епізоду… Тільки зараз… Повір.

— Гаразд…

Минув день, сповнений турбот. За ним — і невловимий вечір. Опівночі, прислухаючись у своєму номері до стихаючого гамору чужого міста, я згадував озеро. Це чудово, що збереглися ще ось такі місця, де можна побачити дикі квіти, трави, хмарини, що віддзеркалюються в темній воді. Всі великі міста чимось схожі одне на одне в наш час швидкостей.

Після поїздки до озера в мені відбувалась якась внутрішня робота, ніби дійсно був ладен повірити легенді. Але навряд це відповідає дійсності. Як можна повірити милому жарту старого шкільного товариша, котрий, скільки в пам’яті, завжди був схильний до розиграшу. Але чомусь хочеться увімкнути торшер і розгорнути книгу. Непояснимо!

Він працює у корпункті в Лондоні. Я знав про це. Та сподівався побачити його після симпозіуму орнітологів. Зустріч була несподіваною. Він приїхав до Глазго тим же поїздом, що і я. Ми могли б зустрітися, скажімо, на лондонському вокзалі. Він радів цій зустрічі поблизу готелю на набережній Клайда. Справа не тільки в тім, що ми колись товаришували. Він журналіст. Отже, він зацікавлений, аби його матеріали про орнітологію, не вельми серйозну науку, були сучасними і не нагадували б статті з енциклопедії, що нерідко трапляється. Із преси візьмеш небагато: орнітологія не користується ані популярністю, ані навіть відносною відомістю. Чи цінуємо птахів у наш час надзвукових швидкостей?

— Привіт… Ти мені розповіси, що ж там буде цікавого, — Батурин простодушно усміхнувся.

— А сам не хочеш розібратися? Це ж так просто: у кожного птаха — два крила, ліве й праве, дві лапи й голова… Давай я розповім тобі все детально за чашкою кави? Гаразд?

Ми зайшли в номер із зеленими шторами й зеленими фіранками на вікнах, з зеленим синтетичним килимом на підлозі. І він раптом мовив загадкову фразу англійською мовою:

— Це схоже на країну фей.

— Що схоже? — поцікавився я.

— Все. У країні фей носять вбрання кольору трави, килими й фіранки там також зелені. Казки, певна річ, ти їм не віриш.

— А ти?

І тоді він неохоче, з паузами, немов заздалегідь знав, що я не повірю, розповів історію, пов’язану з озером та фермерським будинком на березі. Придивляючись до нього, вслухаючись у дивні слова, я зробив відкриття: він ставився до історії мало не серйозно.

Він, виявляється, почитує казки про фей. Гомер відкрив археологові-любителю Шліману шлях до Трої. Саги розповідали про відкриття Америки вікінгами. Чому ж казки про фей досі вважають вимислом? Незрозуміло. Вони логічніші, аніж епос Гомера, й значно правдоподібніші. Спочатку вони допомагали Батуринові опанувати тонкощами англійської. Допізна він читав при світлі зеленого торшера. Коли засинав, снилося йому щось подібне. Феї снилися. Вранці, усміхаючись, він пригадував інколи ті сни в найменших подробицях. А одного разу його мовби обпекло. У казці про Морег він не все зрозумів. Та сон допоміг — і несподівано для себе він продовжив казку. Він запевняв, що від цього вона стала правдоподібнішою. Він нічого не змінив в оригіналі — лише додав подробиці, яких бракувало. Бракувало… Коли він зрозумів це, то сів за письмовий стіл… Точнісінько так записав він і історію, що продовжувала дивовижні зустрічі туристів з феями в замку Данвеган.

ЛЕГЕНДА

Що ж, це навіть цікаво, прочитати на ніч казочку.

Це сталося не так вже й давно в районі літніх пасовищ, де стояли хижки й будинки горян-фермерів. Мак-Грегор — звали одного з них. Морег була його донькою. У заростях вересу біліло помешкання, двері якого ніколи не зачинялись. Славна це була хижа — в ній вистачало місця для вогнища та двох крихітних кімнатин, які оживали, тільки-но Мак-Грегор з донькою приводили до озера своїх овець. Внизу, під горою, стояли густі трави, серед білого теплого каміння дзюркотів струмок, що впадав в озеро. Струмок робив петлю, і сусіди радили перенести літник вище: досить було викопати друге русло для струмка — і хижа Мак-Грегора опинилася б мовби на острові. Це важлива обставина.

У легендах трапляються дивні речі. Пояснити їх не так просто. Наприклад, мовби в озері мешкало чудовисько — водяний кінь. Ніхто не знав, який він на вигляд. Він то видавався вороною, то приймав обриси баби з костуром, то ставав вогненно-рудою лисицею, то чорним звіром в озерних водах… І в жодній із своїх подоб чудовисько буцімто не могло подолати течію води, коли виходило на берег полювати.

Ніхто не знав, та й досі не знає, яке ж воно, це страховисько, насправді. Кажуть, одному із фермерів, попередникові Мак-Грегора, не пощастило. Він побачив водяного коня й помер від серцевого приступу. Навіть нікому не встиг розповісти про нього й доповнити таким чином легенду. Мак-Грегор тільки всміхався, димів своєю люлькою, слухаючи байки про водяного коня, але так і не зібрався обгородити літник течією води.

— Я повірю в страховисько не раніше, аніж зустрінуся з ним, — сказав він якось сусідові.

За словами цього сусіда, водяний кінь величезний і страшний. І багато людей зникло безслідно, ставши його жертвами.

— Якщо люди зникали безслідно, значить, вони, загостювавшись у друзів, поверталися додому звеселені, спіткнулися десь у темряві та й упали в прірву… — так одказував на це розсудливий Мак-Грегор,

Морег прислухалася до розмов, які вів батько, І знала про водяного коня. Довгими літніми днями сиділа вона на порозі хижі за прядкою, наспівуючи пісень білому з чорною цяточкою ягняті, яке знайшла в густій траві. Коли над водою залишався краєчок сонця, дівчина спускалася до озера, збирала овець. З гори вона збігала босоніж, підстрибуючи. І кожен кущ вересу був їй знайомий, і кожен камінь, і кожен згин швидкого струмка. Однак інколи оживали фіалкові тіні, й вона переконувала себе, що немає і бути не може ніякого водяного коня, тож боятися нічого. Хіба можна не вірити батькові?

Тільки чому тремтіння пробігало тілом, коли вона бачила близько темні води озера? Про що шелестіло листя прибережної горобини? І вона вслухалася в той шелест, блідла і, озираючись, задкувала ближче до дому. Що за страх володів нею? А ранком все виявлялося на своїх звичних місцях: вода була привітною, тіні зникали, світлі гребінці хвиль лизали смарагдову траву, і Морег картала себе за вигадки. Поступово Морег звикла до того, що незбагненно дивно все змінювалось у її світі з приходом сутінків.

Врешті це був її дім, а хіба саме слово «дім» сумісне із страхом? Ні, думала Морег, це не можна поєднати — це придумали марнославні люди. Нічого подібного немає й бути не може!

* * *

Дочитавши до цього місця, я заплющив очі. Світло в готелі яскраве, увімкнув бра, але й при цьому освітленні рядки почали зливатися, двоїтися, можливо, я втомився, від вражень, від дороги. За кілька днів хотілося побачити занадто багато.

Чітка, проста думка: образ дівчини правдивий. Як це вдалося безіменному авторові? Джерело, певна річ, не викликало довіри, однак оце відчуття розгубленості, страху, бажання піти швидше геть від небезпечного місця, що навіювало жах… Дуже правдоподібно. Лежачи з заплющеними очима, я думав про цю історію з Морег так, ніби мав намір у чомусь розібратися. Проте, в чому, власне, розбиратися? Хіба це не казка?

І я повернувся в країну казок.

* * *

Юнак з’явився одного ранку біля порога хижі. Морег здригнулася, побачивши його тінь, звела погляд, облишила прядку. Незнайомець дивився на неї лагідно, ввічливо привітався, попросив напитися, і, доки він пив, Морег роздивлялась його. Статурний, красивий… А волосся! Густе, темне, важке, блискуче. І мокре. Від роси, чи що? На лузі ночував — і змок. І одяг вологий. Морег запитала:

— І як це ти примудрився так змокнути? Адже на небі ні хмаринки!

— Йшов я берегом озера, — не задумуючись відповів юнак, — підковзнувся і впав у воду. Не біда, скоро висохну. День який гожий!

Він сів поруч з Морег, почав розповідати їй веселі-превеселі історії. Вона слухала і дивувалася: щось у ній відбувалося таке, що заважало йому вірити, не хотіла вона більше слухати його, а щось її змушувало. Вона була насторожі. Ось він пригладив рукою волосся. Зелена нитка впала до її ніг. Така трава росла на дні озера. Морег здригнулася. Ще одна травинка впала з його волосся. Батько іноді ловив рибу сіткою — дівчина знала, що це за трава, і знала, що зустрічається вона на найглибших місцях, так заплутує снасті, що годі дати раду.

Юнак запитав, чому вона здригнулася.

— Трава, — відповіла Морег. — В твоєму волоссі трава…

— Але ж я сказав, що впав у воду!

— Так, безумовно, — відповіла Морег і спробувала усміхнутися. — Мабуть, я така полохлива, всього боюся.

— Чого ж ти боїшся зараз? — В погляді юнака промайнула дивна тінь, мовби прикривши на мить його думки.

Раптом Морег пригадала, що розповідав один із фермерів. В погляді водяного коня завжди ніби віддзеркалення темних хвиль. Чи моря, чи озера — ніхто не знав. І вона побачила в очах юнака оті відсвіти темної безрадісної води. Заціпенівши від жаху, вона знайшла сили підвестися й побігти геть від домівки, від незваного гостя.

Серце калаталося так, що заглушало решту звуків, однак вона знала: незнайомець біжить за нею — і боялася озирнутися! Так, то була погоня. Вона вибивалася з сил і чула важкий тупіт за спиною.

… Легенда мала два закінчення, одне — щасливе-в тексті. Морег ніби встигла перестрибнути через струмок, і водяний кінь залишився на протилежному березі, стрімка вода була для нього нездоланна. Але в тій же книжці, в примітках, я знайшов зовсім інше закінчення, яке, цілком можливо, не подобалось читачам. Згідно з другою версією Морег не встигла перестрибнути через струмок. Вона стала бранкою водяного коня. Русалкою жила вона відтоді на дні озера і мусила повернутися додому лише через десять років з букетом білих квітів, десять осяйних квіток за кількістю років, прожитих в неволі. А одна квітка, як я знав, з’являлася несподівано на озерних хвилях, коли Морег збирала свій букет в підводному саду.

Важлива особливість: для дівчини все було тільки сном чи скороминущим видінням. Час майже зовсім не доторкнувся до неї. Вона повинна вийти з озера і, мов нічого й не трапилось, попрямувати до своєї оселі. Тільки будинку вже не було. Мак-Грегор невдовзі помер. Місце стало пусткою, його уникали люди. Від літньої хижі зосталося кілька білих каменів в заростях папороті.

Батурин показував мені ці камені.

Я запам’ятав їх розташування: три великі брили утворили вершини трикутника, чотири камені лежали всередині цього трикутника, і ніщо більше на цьому захланному місці не нагадувало про житло Мак-Грегора.

Чи справді тут був літник Мак-Грегора? Чи дійсно в нього була дочка? На ці запитання Батурин відповідав ствердно.

ЗЕЛЕНІ ЧОЛОВІЧКИ?..

Я, безумовно, не спеціаліст. Мені важко гадати, чи можливо все це, і якщо можливо, то яким чином досягається. Я читав десь ледь не про зворотний плин часу. Існують такі частки, які мандрують з майбутнього в минуле. Але якщо пишуть про частки, то, значить, в принципі це можливо. А якщо просто уповільнити плин часу? Це ж простіше, аніж повернути його назад?

Навіщо це? Кому таке знадобилося? Водяний кінь — казка. Добре б вгадати реальні сили, які колись прислужилися в створенні казки. Феї? Також казка. Що ж лишається? Років два тому я читав про Франка Фонтене, молодого француза, з котрим трапилось щось подібне.

Фахівці з групи вивчення аерокосмічних явищ були заскочені зненацька, вислухавши розповідь дев’ятнадцятирічного юнака.

Одного ранку Франк та його двоє друзів зібралися поїхати на базар. Неподалік від їхньої машини в небі з’явилася пляма світла, яка опускалася на землю, залишаючи по собі похилий слід. Франк сприйняв ту пляму за літак, що падає, відразу сів за кермо, залишивши друзів коло дому. Нараз його автомобіль мовби накрило матово-білою кулею, а над машиною плавали в повітрі чотири маленькі кульки.

Друзі побачили, як туман витягнувся в трубу і піднявся в небо. Машина залишилася на місці, але Франка в ній не було. Юнак з’явився рівно через тиждень в цілковитій упевненості, що його друзі все ще збираються їхати на базар. Він думав, що просто задрімав у машині. Про його появу є запис у протоколі поліції. Поступово до Франка повернулася пам’ять. Він пригадав, що туман просотався в салон його машини, потім він прокинувся в залі, де було багато приладів і блискучих механізмів, і там рухались світлові кульки розміром з апельсин. Франк чув голоси. Що це за простір?

Мені добре відомо, що відповіді не існує. Французькі вчені визнали це «неймовірною правдою».

Саме незвичайний перебіг часу під водою, у володіннях коня, видався мені знайомим і навіть не дивним. Я перебирав у пам’яті схожі випадки, пригадував аналогії. Але спершу про те, що я знайшов у збірці шотландських легенд. Там є бувальщина про фей Мерлінової скелі. Мерлін — відомий чарівник, з ним був добре знайомий король Артур, котрий боровся з навалою саксів. Іменем чарівника й названа та скеля.

Двісті років тому, говориться в короткому оповіданні, жив на світі бідний чоловік, батрак на фермі в Лаиеркшірі. Господар ферми послав його одного разу копати торф. Посеред торфовища й височіла Мерлінова скеля. Батрак складав торф на купу. Раптом він здригнувся — перед ним стояла крихітна жінка зростом не більше двох футів. На ній була зелена сукенка, червоні панчохи, довге золотисте волосся спадало на плечі двома хвилями. Вона була струнка, зграбна, і батрак укляк на місці від подиву, випустивши з рук заступ. Жінка підняла догори палець і мовила:

— Що б ти сказав, якби я послала свого чоловіка зняти дах з твого будинку, га? Ви, люди, вигадали собі, що вам все дозволено!

З цими словами вона тупнула ніжкою й наказала:

— Негайно поверни торф на місце, інакше гірко розкаєшся!

Бідака зрозумів, що перед ним фея, і почав виконувати її наказ. З феями жарти кепські! Ось уже торф вкладений на своє місце, шматок за шматком. Він обдивився, хотів ще раз побачити ту жінку, однак і слід її вистиг. Піднявши на плече заступ, чоловік повернувся на ферму й розповів хазяїну про подію. Той розсміявся. Він не вірив ані в фей, ані в ельфів. Він наказав батракові відразу запрягати коня й повертатися на торфовище за викопаним торфом. Що ж робити — довелося знову їхати до Мерлінової скелі. Можливо, хазяїн правий, і йому лише привиділась та жінка?

Минув тиждень, минув місяць, але нічого поганого з ним не приключилося, а потім вже позаду й зима, і весна, і літо. Через рік чоловік геть забув про той випадок. Але йому нагадали…

З глечиком молока йшов батрак з ферми додому. Він задумався і раптом побачив зовсім поруч Мерлінову скелю. Як він примудрився потрапити сюди?.. Сів на траву відпочити й заснув.

Прокинувся серед ночі. Вересневий місяць світив яскраво, і в ясному холодному світлі мелькали крихітні чоловічки… феї. Вони показували на батрака крихітними пальчиками, погрожували йому кулачками і все кружляли й кружляли довкола Мерлінової скелі.

Чоловік спробував вийти із зачарованого кола. Але зась! Куди б не ступив, перед ним ніби зачинялися невидимі стулки, а феї сміялися, коли він наштовхувався на невидиму перепону й зупинявся розгублений. І ось до нього підвели ошатно вбрану гарненьку фею й сказали:

— Потанцюй-но з нами, людино! Потанцюй, і тобі вже ніколи не захочеться покинути нас! А це твоя пара!

Батрак не вмів танцювати. Але фея взяла його за руку, і миттєве чаклунство змінило настрій людини, з подивом відчув батрак невгамовну потребу веселитися. Забув він і про дім, і про сім’ю, так було добре, що ні про що й не думалось, тільки аби ще потанцювати з феями.

Проминула ніч. З першим ранковим променем веселощі урвалися. Всі запоспішали до Мерлінової скелі, де нараз утворилися досі невидимі двері. Батрак опинився в просторій залі. Тьмяно світили тонкі свічки. Феї вмостилися спати в нішах на своїх, мабуть, чарівних ложах, вкрившись зеленими покривалами. Батрак сидів у кріслі й захотів і собі подрімать. Але! Феї пробудилися й почали готуватися до трапези, поратися по господарству. Так минув день, і хтось взяв батрака за руку. Він обернувся. Перед ним була та сама фея, котру він бачив, коли копав торф. Зелена сукня, зелений пасок, черевички кольору весняної трави… Він відразу її впізнав.

— Минулого року ти зняв торф з даху моєї хати, — сказала вона, — але нині знову виріс торф’яний настил і вкрився травою. І тому можеш повернутися додому. Ти вже покараний. Але нікому не розповідай про те, що бачив у нас, адже ми займалися не тільки домашнім господарюванням. Чи не так?

Батрак кивнув. Зелені чоловічки справді були заклопотані різними незрозумілими справами, однак він ніяк не міг нічого до пуття збагнути.

— Клянешся? — запитала фея.

Чоловік поклявся, що мовчатиме. Двері тої ж миті прочинилися, і він побачив Мерлінову скелю. Поруч з ним стояв глечик з молоком. Той самий глечик, який він ніс додому вчора ввечері. Батрак підійшов до свого дому з тим глечиком. Постукав. Двері відчинив сивий чоловік. За ним вийшла Згорблена бабуся. Батрак подумав, що помилився, чого не трапляється! Обдивився. Це був його дім. Тоді він вирішив привітатися — і слова застряли у нього в горлі. Він раптом зрозумів: ця бабуся — його дружина, а сивий чоловік — його син.

Стара відразу впізнала його, але також не могла промовити й слова. А син мовчки дивився і довго не вірив, що це повернувся батько.

Таким було повернення з країни зелених чоловічків.

ДЕНЬ ДЕВ’ЯТИЙ

Теплий погідний день. Прогулянка. І ось я в знайомій залі, де крісла завбачливо устатковані мікрофонами й телефонами. Переклад доки що не потрібний — я добре розумію англійських колег. Сьогодні їхній день. Проводжу поглядом ряд за рядом — Батурин з’явитися не зводили. Ввечері — неминуча зустріч у нього в номері. Розповідаю йому про птахів. Слухає, щось записує до блокнота. Запитує про скопу, є такий птах. Кожне перо в нього обведене яскравою білою лінією, на ногах біле пір’я, чепурний оселедчик на голові, світла грудка. Загальний фон оперення — коричневий. Вже 1916 року в Шотландії не залишилося жодної скопи. Але в п’ятдесят четвертому туди доставили пару птахів, і їхнє потомство розселилося. Сьогодні на симпозіумі про це розповідав Рой Денніс, мій колега орнітолог. Він же показував на карті, де гніздяться інші цікаві птахи: кулики-сороки, шотландські тетеруки, сипухи.

Я розповів, що на Далекому Сході мені доводилось зустрічати гнізда скопи. Вони майже завжди гніздяться на старих, напівзасохлих деревах-велетнях: дивовижну постійність уподобань виявляють ці птахи повсюди, де їх можна зустріти.

— Завтра їдемо на озеро.

— Я пам’ятаю.

Завтра — день екскурсій. Наша з Батуриним екскурсія найтриваліша. Там, біля озера, можна побачити скопу. Ще одна причина моєї згоди поїхати до озера. Першу причину — побачити чудо — поважною не назвеш.

Але про чудеса. Вони не така вже рідкість.

За словами Батурина, найнезбагненніше чудо полягає в тому, що саме на цьому острові були збудовані ті фабрики, які затим послужили прообразами для будівельників багатьох країн. Ми ніколи не згадуємо подробиць, які б вони не були вражаючі. Нам впереваж достатньо прізвища Джеймса Уатта та ще кількох імен. Батурин зробив паузу і показав на розкриту книгу на журнальному столику. Він її, мабуть, читав останніми днями. Саме так я пояснив для себе причину його екскурсу в історію туманного Альбіону.

Два з половиною століття тому головним будівельником британських доріг був такий собі Джон Меткаф, що замолоду брав участь в шотландському поході під прапорами герцога Кумберлендського. Достеменно відомо, що народився він 1717 року, що не мав освіти, яка б дозволяла проводити бодай прості розрахунки. Здавалось би, карта чи якийсь ескіз незамінимі у цій справі. Однак Джон Меткаф не користувався ні картами, ні схемами, ні малюнками. По тій причині, що він був цілком сліпий.

— Найнездаліше заняття для сліпого — прокладати траси й керувати будівництвом мостів та доріг, — не без подиву зазначив я.

— Так, проте… Цей учасник шотландської кампанії, авантюрист і торговець кіньми, обходив долини й гори, придумав навіть простий засіб укріплення торфовищ, його часто бачили з ковезкою у самих диких і неприступних місцях, де ще не ступала людська нога.

Чим не фантастична картина: сліпий з паличкою видряпується гірською кручею, щоб намітити маршрут, яким пройдуть зрячі. І той же сліпець переходить болота, досі такі небезпечні, аби визначити на двісті років наперед напрямки головних транспортних артерій Великобританії…

— Ніколи б не подумав…

— Я також. Чи не пора нам придивитися до життя, бути уважнішими до теперішнього і минулого? Маю на увазі не тільки цей острів.

— Але поясни, як же цей Меткаф примудрявся будувати дороги?

Він не міг і сам цього пояснити. Готував проекти й кошториси, утримував у пам’яті всі характеристики місцевості, всі цифри, що являлися до нього незрозумілим чином, доки він блукав пагорбами й долинами. А неграмотний Джеймс Бриндлі, під чиїм керівництвом проклали канал по акведуку? Цей знаменитий канал зветься Ворслеєвським. Він видавався сучасникам восьмим чудом світу. За Бриндлі почали створювати і той самий канал, що зв’язує Ірландське і Північне моря. Бриндлі не встиг побачити завершення робіт. Але все це тільки прелюдія до дивовижної історії, яку вдалося відновити до дрібних подробиць.

Уявіть собі, що індустрія, промисловість була колись родичкою магії. Зовсім не Англія її батьківщина. Таємні заводи й фабрики, шляхів до яких ніхто не знав, віддавна споруджувались за вказівками невідомих майстрів чи, точніше, мудреців і ретельно охоронялися. Це справжнісінька детективна історія…

Контрабандисти привозили до Англії шовкову пряжу. Одному англійцю спало на думку, що ручна пряжа мусила б коштувати разів у п’ять дорожче. Цілком можливо, це якісь машини без участі людей виконують тонку роботу так швидко, що продукцію вигідно продавати по такій низькій ціні? В Лондонській корчмі один із контрабандистів проговорився. Справді є таю машини. Ніхто не знав їхньої будови. Одна з фабрик працювала ніби в Ліворно, в Італії. Це було б одкровенням, якби в це можна було повірити: адже машина заміняла п’ятдесят чоловік. Це в той час! Співбесідником контрабандиста виявився такий собі Джон Ломб. Гортаючи потім старовинні трактати, він виявив опис прядильної машини в творі по механіці, опублікованому в Падуї 1621 року. Дивовижна знахідка: майже сто років тому люди знали таємницю і не лише знали, але й написали про це. Тож така машина могла працювати і до виходу в світ падуанського трактату? Було про що подумати цікавому англійцю. Ця таємниця тоді видавалася важливішою від еліксиру безсмертя. Ми давно звикли до машин. Але до думки про першу машину призвичаїтись було важко…

1717 року Ломб вирушив до Ліворно. Годі було й думати пробратися в приміщення фабрики, воно охоронялося надійніше за воєнні полігони наших часів. Але були люди, котрі мали доступ. Це священики. Уявіть собі, Ломбові вдалося підкупити одного з патерів. Невдовзі у нього в руках були ескізи машини. Але залишати їх у себе — смертельний ризик для обох. Ломб негайно запакував ескізи в партію шовку, який готувався для відправки до Англії. Це все влетіло в копієчку, але мета виправдовувала засоби. Тільки-но Ломб зібрався відпливати до Англії, його витівка стала відомою одному з кустодіїв фабрики — так звали й нині називають в Італії сторожів. Швидкісний італійський бриг вирушив навздогін. В районі Ла-Маншу бриг наздогнав Ломба. Той заперечував свою участь в конфіденційній розмові з італійським капітаном. Обшук каюти нічого не дав. Двох золотих злитків вистачило для відкупу. Капітан заявив екіпажу, що вони наздогнали не той корабель, треба продовжувати погоню. Інший корабель, за яким погнався бриг, наздогнати не вдалося, і екіпаж з радістю дізнався, що вони повертаються в Ліворно. Цим би все й закінчилося, якби Джон Ломб не заходився незабарно по поверненню монтувати машини за італійськими ескізами. І от на річковому острові біля Дербі вивершується дивна на ті часи споруда: довжина сто сімдесят метрів, шість поверхів, чотириста шістдесят вікон. Видовище небувале для доброї старої Англії, Величезні машини автоматично намотували пряжу на мотовила. Шовк почав поступати в продаж.

Минуло два-три роки, підприємство Ломба принесло немалий прибуток йому і братові Томасу Ломбу. Джон вже був ладен забути свої італійські походеньки. Але в Ліворно багато чого згадали і про все здогадалися. Капітана італійського брига кинули до в’язниці, і його подальша доля невідома, Разом із ним ув’язнили й половину екіпажу. Торговельний корабель італійців пришвартувався невдовзі до причалів Темзи. Двоє загорнутих у плащі зійшли вночі з його палуби на берег. На корабель вони не повернулися. За місяць вони знайшли фабрику Ломба на річці Дервент. Вдалося їм також пробратися на острів і переконатися, що машини працюють такі ж, як і в Ліворно. Доля Ломба була вирішена. Через деякий час він був отруєний.

І ЗНОВУ ДО ОЗЕРА

— Сьогодні.

— Я пам’ятаю.

— Пора збиратися.

— Але я ще не прокинувся.

— Дозволяю спати в машині.

— А сніданок?

— Все передбачено. Ти справді розмірковуєш, їхати чи ні?

— Дай мені ще півгодини.

— Лише двадцять хвилин. Чекаю в машині.

— Гаразд.

Сперечатися про десять зайвих хвилин, коли мова йшла про десяток втрачених років! Однак в пам’яті нашій часом зяють провалля на місяці й роки, а короткі хвилини незабутні, хвилюють нас, змушують знову й знову переживати їх.

Шотландський феномен майже ототожнює час із казковими персонажами — прийом універсальний, добре відомий. Але якщо на Шотландській верховині справді існує віддавна дивовижний механізм часу? Якщо тут людина може зникнути, а потім повернутися — через десять років? Чи навіть через двадцять? Пояснити це народні мудреці не в змозі, їхня справа — скласти легенду. І хай в легенді будуть названі винні — ельфи та феї, заклинателі часу.

Шотландський феномен часу. Дивно, що про нього ніхто не писав серйозно, як, скажімо, про Бермудський трикутник. Але він існує. Так, люди зникали. Потім поверталися. Існують полярні сяйва. Існують на земній поверхні аномалії й перехрестя магнітних меридіанів. Існують жерла вулканів та гігантські вихори в океані. Існують розломи в земній корі. Існує навіть природний атомний реактор, створений без участі людини. Існує і Шотландський феномен. Час задуматися про це. Помудрувати є про що, доки товариш витискає на спідометрі майже сто тридцять.

Нас трусонуло на ґрунтовій дорозі, куди ми звернули.

— Що це? — запитав я.

— А хіба не бачиш?

— Озеро, те саме.

— Так. Придивися! Праворуч, бачиш?

— Темна пляма. Голова тюленя. Проте тюленів у шотландських озерах не виявлено. Поясни…

— Це водяний кінь.

— Авжеж! Точніше, його візитка. Чи не так?

— Я не жартую.

— Та й навіщо нам обом жартувати на голодний шлунок. Де в твоєму тарантасі заховані бутерброди?

— Відчини ось ці дверцята.

— Цікаво. Ти створюєш враження людини, котра немало знає, але вважає за доцільніше обійтися жартом. Якщо це водяний кінь, то де ж Морег? І де будинок Мак-Грегора?

— Ти забагато хочеш відразу. Це справді водяний кінь. Релікт мовби Нессі.

— Релікт? З минулого?

— Ну, якщо в цій країні люди повертаються з небуття, нечасто, але ж трапляється, то чому б і тваринам не спробувати?..

— Я назвав це Шотландським феноменом. В застосуванні до людей, котрі добре відчувають час.

— А ти припускаєш, що у природи віддавна існує механізм, котрий дуже зрідка, але приховує і людей, і тварин, і птахів у складках часу? Це казка, але тільки за формою. Я можу продовжити думку, і ти зрозумієш…

— Зрозумію. Але чому само тут?

— А де ж? Де ще так нещадно грабують гнізда рідкісних птахів? Де переслідують залишки живих лісових звірів? Де ми ще можемо побачити живого шотландця в його кільті, по-російськи, в спідниці? Хіба не північ найвразливіша до ударів людини? Хіба не п’ятсот років треба, щоб на місці слідів гусеничного всюдихода виросло хоч би декілька кущиків чи карликових дерев? Інша справа, тут немає лісотундри, але земля дуже чутлива. Десять тисяч років тому тут була крига, крига, тільки крига. Потім льодовик почав танути, відступати на північ.

— Шотландія дуже близько до густозаселених районів. Але те ж саме відбувається і в Амазонії, і в Марокко, скрізь, де людина воює з природою.

— … замість того, щоб стати союзниками.

БУДИНОК МАК-ГРЕГОРА

«Не чув я оповідок Оссіана, не куштував прадавнього вина, — чому ж мені ввижається галявина, кривава місяця шотландського дуга? І перекличка ворона і арфи вчувається в зловісності нічній, і вітер розвіває довгі шарфи дружинників у місячній імлі!. У спадок я отримав, як блаженний, чужих співців примарне знамено, свою рідню й нудних сусідів, гени свободу зневажати нам дано. І не один із тих скарбів безцінних, забувши внуків, правнуків згада, і знову скальд чужу згадає пісню і наче власну знову проспіва».

А за склом машини — пустельні зарості вересу. Поля за сосновим гаєм, де дерева стояли рівними рядами, мов на параді. Відкрилися зелені пагорби — і на них ніби нарости із сірого каменю. Це все, що залишилось від безіменного старовинного замку.

Як сумно!

Перед тим, як спускатися до озера, треба побачити гніздов’я.

Ми обережно обійшли віддалік напівзасохле дерево, де оселилася пташина пара. Я не хотів лякати скопу. Птахів краще спостерігати здалеку, в бінокль: метод Денніса. Майже п’яту частину всіх гнізд розкрадають любителі пташиних яєць. Навіщо вони їм? Для колекції. Яйця фарбують. Про одну таку колекцію я розповів Батурину: в ній було до семисот яєць рідкісних і вимираючих птахів, справжнє кладовище, як на орнітолога. І коли орнітолог спостерігає за птахами, то краще це робити з пересторогами: якщо вас побачили біля гнізда, то, швидше всього, воно буде пограбоване. Звичайний колекціонер не скоро натрапить на гніздо рідкісної птахи, а звук кінокамери, скажімо, привертає увагу і мовби є сигналом: «жива екзотика».

… Я назавжди запам’ятав їхнє розташування: три великі камені і всередині утвореного трикутника — чотири менших.

Невже вони зостануться тут лише для того, щоб нагадувати про минуле, про Морег, про Мак-Грегора, про людей, що пішли в небуття?

Про що вони мріяли? Що вони любили?

Морег. Декілька звуків. Ім’я викликає щемке відчуття втрати, а ввечері в готелі оповиває туск — невже смисл життя в цьому безкінечному повторюванні ситуацій та випадковостей, у плині часу, одноманітнішому за дзижчання веретена.

Ми не знайшли тих каменів. Що б то мало означати?

Звернули з ледь помітної, зарослої жорсткою травою, стежки. Опустилися майже до самої води. Темне дзеркало. Тиша.

Чути власне дихання.

Легкий, але відчутний поштовх. Обертаюся. Мов зачарований, Батурин дивиться в той бік, де ми щойно шукали камені будинку Мак-Грегора.

Вище від нас, праворуч, легко й невимушено йшла дівчина.

На ній була сіра спідниця в ледь помітну клітинку, світла кофта, шотландський берет. Я бачив її в профіль, коли вона порівнялася з нами: зелені очі, світлі брови, світле волосся, юне допитливе обличчя — вона ніби вдивлялася вдалеч, ніби щось шукала.

Батурин, сторожко ступаючи, невпевнено пішов за нею. Я рушив слідом. Ми побачили її праву руку, якою вона ніби притримувала край світлої кофти. Але то був зовсім не край нарядної кофти… Я побачив букет сліпучо-яскравих білих квітів. Мовчки ми пішли за нею, і я намагався порахувати, скільки квітів тримала вона в руці. З короткого стебла впала, зблиснувши, райдужна крапля води. Тонкий запах змушував мене дихати глибше. Я чув, як билося серце. П’ять, шість… Ще крок. Сім, вісім… Два кроки за нею. Десять! Десять квіток було в її руці.

Схожі ситуації, схожі випадки. Життя повторюється, даючи змогу озирнутися назад, даруючи можливість зазирнути в завтра. Але існують дні… Існують хвилини! Жодна сила їх справді не поверне. Для мене вони мовби промельк світла. Нічого особливого, як не дивно. Просто миттєве враження від освітленої стіни будинку дитинства, спогад про похмурий день і прозорий струмок, де скинулась рибина, про димно-черлений захід сонця московського передмістя.

Так було, так буде, доки я живий.

Я опинився попереду Батурина. Мене і її розділяли спершу приблизно тридцять кроків, тепер я був ближче. Щось зупинило мене. Можливо, чаклунство відразу развіється, якщо я підійду до неї? Тоді після двох-трьох банальних реплік мені доведеться повернутися до машини, що чекала на нас край дороги за кущами.

Попереду — сіро-блакитний залитий сонцем пагорб. Десь там, на його схилі, три великі камені ще недавно утворювали трикутник, і в ньому було ще чотири камені — скромна пам’ять про будинок Мак-Грегора. Вона йшла туди…

На моє плече лягла рука. Батурин, не зронивши й слова, став поруч. Ми дивилися їй услід. Раптом сонце розсипало озерним плесом святково-осяйні плями, які з крутого берега, де вистрибом збігала колись Морег, видавалися об’ємними і нагадували великі скляні намистинки, вода була ніби скло. Багато чого зрозуміли ми того дня…

Я здогадувався, що має відбутися. Батурин, здається, також. Його рука звільпила моє плече. Дівчина зникла за загривком пагорба. Я зробив тридцять обережних кроків. Сподівався знову побачити три великих світлих камені та чотири камені поменше. Вона ж не могла помилитися, як це трапилось з нами.

Ось та ледь вловима грань, за якою відкривається правда легенди, особлива, ні на що не схожа правда! Ще три кроки. І замість старих порослих мохом каменів… там, попереду… Ґанок білого будинку з двома віконцями. Черепичний дах. Ледь помітний димок із комина. І на мить затримавшись на ґанку, вона одарувала пагорб і вересову пустку великодушним жестом і увійшла в будинок Мак-Грегора.

ЗМІСТ

ПРОСТІР ГІЛЬБЕРТА

АЛЬЧИН ЖУК

КРИЛАТИЙ РАНОК

ЗЕЛЕНИЙ ПОЇЗД

ЧИ ПАМ’ЯТАЄТЕ МЕНЕ?

ПРЯМІ ДОКАЗИ

ВІДКРИТТЯ ПЛАНЕТИ

БАР’ЄР

ПОВЕРНЕННЯ СУХАРЄВА

«МИ БАВИЛИСЯ ПІД ТВОЇМ ВІКНОМ…»

ШОТЛАНДСЬКА КАЗКА

МЕЧ КОРОЛЯ АРТУРА

МОРЕГ

Content

Щербаков Володимир Простір Гільберта

Володимир Щербаков ПРОСТІР ГІЛЬБЕРТА Науково-фантастичні оповідання

ПРОСТІР ГІЛЬБЕРТА

АЛЬЧИН ЖУК

КРИЛАТИЙ РАНОК

ЗУСТРІЧ

ПРО ЗЛОЧИНИ ПЕРЕД ПРИЙДЕШНІМ

ЛИСТ ПРОФЕСОРА ШЕСТАКОВА

НАПЕРЕДОДНІ

КРИЛАТИЙ РАНОК

ЗЕЛЕНИЙ ПОЇЗД

ПОЛЯР

ПРОГУЛЯНКА

СКАРБИ ЗОРЯНОГО НЕБА

«РЕШТКИ МАМОНТА ЗНАЙДЕНО…»

ПІСНЯ ПРО ЗЕЛЕНИЙ ПОЇЗД

ЧИ ПАМ’ЯТАЄТЕ МЕНЕ?

ПРЯМІ ДОКАЗИ

ПЕРША РОЗМОВА ПРО ЗУСТРІЧНИЙ ЧАС

ТАК ВІДХОДИТЬ МРІЯ…

ДВА ЛИСТИ

ВЕСНЯНА ІНТЕРМЕДІЯ

СИНЬОГІРСЬК

ВІДКРИТТЯ ПЛАНЕТИ

КРИЛАТИЙ КІНЬ

УРАГАН

РОЗДУМИ

КОСМІЧНИЙ МЕТЕЛИК

БАР’ЄР

АДАЖІО ЗАМІСТЬ СКЕРЦО

НЕВЕЛИЧКИЙ ЕКСПЕРИМЕНТ ПРОФЕСОРА ГАМОВА

ЖОВТІ ЗІРКИ

ЕПІЛОГ

ПОВЕРНЕННЯ СУХАРЄВА

ПРОЛОГ

МАЖОРНИЙ АКОРД

НЕЗВИЧАЙНА ГІПОТЕЗА ПРОФЕСОРА ГАМОВА

РЕАЛІСТИЧНИЙ ФІНАЛ

«МИ БАВИЛИСЯ ПІД ТВОЇМ ВІКНОМ…»

ШОТЛАНДСЬКА КАЗКА

У ЗАМКУ ДАНВЕГАН

МАРГАРЕТ, МЕГГІ, МЕГ

НЕМАЄ НІЧОГО ПРАВДИВІШОГО ЗА ЛЕГЕНДИ

ІНТЕРЛЮДІЯ В ГОТЕЛІ

СОНЯЧНА ДОРОГА

МЕЧ КОРОЛЯ АРТУРА

МОРЕГ

ОЗЕРО

ЛЕГЕНДА

ЗЕЛЕНІ ЧОЛОВІЧКИ?..

ДЕНЬ ДЕВ’ЯТИЙ

І ЗНОВУ ДО ОЗЕРА

БУДИНОК МАК-ГРЕГОРА

ЗМІСТ